Anmeldelse:«Eddie the Eagle» 

Så banal at den blir en formærmelse i stedet for en hyllest. 

FILM: 
I unnarennet i hoppbakken i Garmisch Partenkirchen, i det som ubestridelig er vintervær, går Hugh Jackman rundt med opprullede skjorteermer. 
Det sier deg egentlig alt du trenger å vite om realismen i «Eddie the Eagle», en banal hyllest til den britiske skihopperen som jublet av glede over sisteplassene sine under OL i Calgary i 1988. 

Pilotbriller og sigarett 

OL-besatte Eddie (Taron Egerton) vokser opp i et arbeiderklassestrøk, med en omsorgsfull mor og en brysk far som mener sønnen bør konsentrere seg om å bli gipser som ham selv og glemme dette OL-tullet. 
Eddie har dårlige knær, colabunnbriller og sosiale ferdigheter som aldri helt kommer på nivå med andre, men veier opp for alt sammen i entusiasme og arbeidsmoral. 
Det er pur vilje som får ham til Garmisch og gjør at han klarer å overtale den fallerte hopperen Bronson (Jackman) til å trene ham. 

Vi vet Bronson er en kynisk tøffing fordi han har sigarett og pilotbriller og drikker brennevin. 
Vi vet også at Bronson vil vise seg å ha et hjerte av gull, fordi dette er en sånn film. 
Vi vet også at de som styrer uttaket til den engelske OL-troppen vil ha privatskolebakgrunn, overklasseaksent og en lang liste med fordommer, fordi dette er en sånn film. 

Norsk snarvisitt 

Skurkerollene i «Eddie the Eagle» er jevnt fordelt på den britiske idrettsledelsen og det norske hopplandslaget. 
Rune Temte og Mads Sjøgård Pettersen er innom på en snarvisitt i rollene som buldrende trener og klysete hoppstjerne. 

Det strømlinjeformede treningsprogrammet til nordmennene settes opp som mekanisk og unaturlig kontrast til den mer opprørske måten til Bronson, som innebærer fyllehopping i 70-metersbakken. 
Edvin Endre blir derimot en fascinerende figur som en androgyn og Yoda-lignende Matti Nykänen, som har en hang til å avlevere gebrokne visdomsord i heisen opp til hoppet. 

Barndommen på syttitallet er søtt skildret, men jo nærmere OL vi kommer, jo mer begynner budsjettbegrensningene å synes. 
Scenene fra Garmisch er direkte fattigslige. 

Ubekvem karikatur 

Egerton gir alt i rollen som Eddie, men ender opp med å gjøre narr av mannen han åpenbart ønsker å hylle, på grunn av det iherdige overspillet. 
Egerton skyver underkjeven ut som en skuff og himler konstant med øynene, på en måte som gjør Eddie til en ubekvem karikatur. 
Slike roller er en linedans, men sånt går ikke i en film som, temaet til tross, aldri bekymrer seg for mye for balansen. 

Unntaksvis sjarme 

Det er stunder der «Eddie the Eagle» lykkes med å bli så sjarmerende som den desperat ønsker, og legger for dagen en avvæpnende oppriktighet som trenger gjennom det nesten barnslige skallet. 
Hjertevarmen er følbar. 
Den mest interessante samtalen er mellom Bronson og Eddie, idet Bronson advarer protegeen sin mot å tro at alle de som heier på ham, er på hans lag; å tro på at de ser på ham som en helt, når de egentlig ser på ham som en nusselig raritet. 

Desto pussigere er det at regissør Dexter Fletcher ikke ser at hans egen film snubler ned i samme fallgruve langt oftere enn den burde. 
