På grensen til uinteressant
Wiz Khalifa leverer bedre på Twitter om dagen enn det han gjør på plate. 

ALBUM: 
Da Wiz Khalifa forrige uke reagerte negativt på Kanye West sin nye albumtittel, forventet nok ikke mange en motreaksjon fra perfeksjonisten som for tiden er dypt inne i sine «Waves». 

Én feiltolket setning senere var derimot tidenes Twitter-rant et faktum, og i løpet av en liten time hadde Ye sendt avgårde nærmere 30 svært personlige stikk mot sin ti år yngre kollega. 

Avhengig av ditt syn på den alltid like frittalende superstjernen, framstod angrepet enten som enda et tegn på Kanyes stormannsgalskap, eller ydmykende dominering av en artist som befant seg atskillig lengre ned på rangstigen enn ham selv («I am your OG, and I will be respected as such»). 

Utbruddet var også et endelig manndomsoppgjør som hadde ligget på vent siden begynnelsen av 2011. 
Året da Wiz begynte å date den tidligere stripperen Amber Rose; Kanyes ekskjæreste og småflaue bimbo-rebound etter bruddet med forloveden og inspirasjonen bak klassikeren «808s & Heartbreak», Alexis Phifer. 

Forholdet mellom Rose og Khalifa ble en slags B-versjon av hiphopens superpar (Jay Z & Beyonce / Kanye & Kim) før deres bitre skillsmisse i 2014. 
En status/nivåforskjell som også markeres ytterligere av de neste syv dagenes albumslipp fra de to rapperne. 

For mens en hel verden venter spent på «Waves» neste helg, er det først og fremst blodfansen som bryr seg om «Khalifa». 
Og det med god grunn. 

Stargate og Eurodance 

Pittsburgh-rapperens karriere har jo ikke akkurat vært preget av musikalsk storhet siden den Alice DeeJay-samplende Warner-debuten «Say Yeah». 
Korrekt beskrevet av nettopp Kanye som «corny as fuck». 
Det Stargate-produserte gjennombruddet «Black & Yellow» var selvsagt en oppgradering fra eurodance-makkverket, men er fortsatt blant de mest overvurderte raplåtene på nyere tid. 

Som rapper er ikke Wiz bare oppskrytt, men grenser nærmest til uinteressant med sine for det aller meste innholdsløse tekster og dørgende kjedelige flow. 

«Khalifa» er intet unntak, og overlever kun på styrken av gode beats signert blant annet Metro Boomin, Juicy J, Lex Luger og TM88, samt et og annet moderat høydepunkt som Travi$ Scott-gjested «Bake Sale» - til tross for at den strengt tatt er en skamløs kopi av genistreken «Antidote». 

Ahmad Jamal-samplet («The Awakening») på «Zoney» har Nas dessuten utnyttet atskillig bedre på flotte «One on One» (1994), mens maltrakteringen av Jodecis magiske «Freek'n You» på sistesporet «iSay» er for blasfemi å regne her i gården. 

Med tanke på hva vi mest sannsynligvis har i vente på blant annet Ringen Kino om en uke, føles det derfor hensiktsløst å kaste bort tiden på «Khalifa». 
