Det finnes ikke noe felles format
Han åpner med pop og slutter med gospel. 
Kjedelig blir det aldri. 

Sommeren er ikke over, og Jonathan Richman lever fortsatt. 
Det betyr to gode grunner til å spille det tredje albumet til Ezra Furman. 

Furman blander uanstrengt musikk fra de siste 60 år, og godfølelsen melder seg fra første øyeblikk i "Restless years". 
Det er her sommer— og Richman-sammenligningen kommer inn: 
Han har en utpreget sans for både melodier og humor. 
Lyst og luftig og absolutt underholdende. 

Han har en egen plass i hjertet for 50-tallets doo-wop, men fråtser like gjerne i glamrock, pønk eller 80-tallets amerikanske solskinnspop. 

Midt i det hele finner vi saksofonen til Tim Sandusky, medlem av Furmans backingband The Boyfriends. 
En gjeng som liker å kore. 

Alt er ikke bare tull og tøys. 
Et aldri så lite budskap sniker seg inn underveis. 
Furman liker å flyte fritt mellom kjønnene, noe som neppe kan ha vært så enkelt å vokse opp med. 
28-åringen fra Chicago har nå slått seg ned i San Francisco, en by som kanskje passer ham bedre. 

Your body is yours at the end of the day 

And don't let the hateful try and take it away 

synger han på glamlåten "Body was made". 
Han prøver ikke lenger å forklare andre hvorfor han er som han er. 
Kroppen er lagd som den er. 
Ingen kan settes i bås. 
Det er ingen plan som passer deg. 

Like fritt som han flyter mellom kjønnene, veksler han også mellom de musikalske stilartene. 
Richman er nevnt, og du finner spor av både Velvet Underground, David Bowie, Neil Young, Lou Reed, Violent Femmes, The B-52's og Mud, pluss et saksofonspill på "Wobbly" som kunne gått rett i en gammel "Benny Hill"-episode. 

Ezra Furman avslutter med gospelblues fra urtiden i "One day I will sin no more", sunget uten hint av ironi. 
Det virker like naturlig for ham som alt det andre. 

Beste spor: 
"Restless year", "Lousy connection", "Hour of deepest need", "Ordinary life". 
