Tilbake til svart
Dokumentaren om Amy Winehouse er en ubehagelig påminnelse om at du satt og så på et annet menneske dø. 

«I don't think I'm going to be at all famous», sier en tyve år gammel Amy Winehouse i et av sine første radiointervjuer. 
«I don't think I can handle it. 
I'd probably go mad.» 
Troll i ord, er det noe som heter. 

Tragedien, som er Amy Winehouse, vil antagelig være kjent for det fleste. 
Ikke minst fordi du selv tok del i den, vil regissør Asif Kapadia legge til. 
Hans dokumentarfilm «Amy» er sånn sett en vond, opprivende opplevelse. 
Et to timer langt horrorshow der en av vår tids største begavelser går til grunne foran øynene våre. 

Det er ingen hyggelig påminnelse, men som filmen dokumenterer: 
De siste årene av sitt liv var Amy Winehouse mer eller mindre en stående vits. 
Ikke bare i den britiske tabloidpressen som slo leir utenfor leiligheten hennes, men også blant talkshowverter og i den mer «respektable» pressen. 

I en særlig uheldig scene står tidligere Nirvana-medlem Dave Grohl og gapskratter av en vits om Winehouse' misere. 
Han, av alle, burde kanskje visst bedre. 
Amy Winehouse og Kurt Cobain ble nøyaktig like gamle. 

Men Kapadia ser også på deg og meg. 
Vi er alle en del av det store sviket, insisterer han. 
Det er for lett å skylde på hyenene i tabloidpressen, på faren som presset henne for hardt, på moren som var fraværende, på vennene som så en annen vei når hun kastet opp maten, eller på kjæresten som introduserte henne for hardere stoffer. 

Alt dette gir ikke et fyllestgjørende svar på sangerens dødsmarsj. 
For hvem var det som kjøpte disse tabloidene? 
Hvem var det som lo av vitsene? 
Og hvem var det som gjorde sangen om at hun lot være å søke hjelp («Rehab«) til hennes største hit og signaturlåt? 

«Amy» viser hvordan Winehouse-tragedien spilte seg ut i samspill med millioner av tilskuere som passivt lot spetakkelet utfolde seg. 
Ikke dermed sagt at regissøren har oppnevnt seg selv til aktor og dommer. 
«Amy» er mindre opptatt av å fordele skyld enn å vise hva som faktisk skjedde. 

Kapadia, som tidligere har laget en like bejublet som original dokumentarfilm om den brasilianske formel 1-kjøreren Ayrton Senna, har valgt et grep som skyr flere av sjangerens konvensjoner. 

Her er ingen «talking heads« som forklarer hva og hvorfor noe skjedde. 
I stedet følger vi, i kronologisk rekkefølge, utviklingen av en artist via til dels oppsiktsvekkende arkivmateriale. 
Fra hun synger bursdagssangen til en klassevenninne som fyller 14 år (naturtalentet er slående allerede her), via bilturer, opptredener i grisgrendte barer og hos små, obskure plateselskap, de første TV-intervjuene, til hun 13 år senere blir funnet livløs i sin egen leilighet. 

På veien dit er det heldigvis også så mye latter, glød og uskyldig, uforfalsket musikkglede at det til dels veier opp for de siste fem årene av hennes liv, da hun helt sluttet å gi ut ny musikk. 

Kapadia tegner et uskrømtet og sammensatt bilde som styrer klar av brandet «Amy Winehouse» og mytologiseringen som ofte skjemmer «rockumentaren» slik vi kjenner den. 
Begrepet «27 Club», der Winehouse slo følge med Kurt Cobain, Jimi Hendrix, Janis Joplin, Brian Jones og Jim Morrison, blir symptomatisk nok ikke nevnt med ett eneste ord. 
Hurra for det. 

Hva er arven etter Amy Winehouse? 
Hva blir stående? 
Her er juryen fremdeles ute, først må historiens patina få senke seg. 
Avslutningsvis i «Amy» sammenligner jazzlegenden Tony Bennett henne med Ella Fitzgerald og Billie Holiday. 
Fra Winehouse' perspektiv er nok det en i overkant flatterende sidestilling. 
La oss kalle det sentimental glipp — i en film som ellers har forbilledlig lite plass til den slags. 
