Valentinsdag med sødme og dramatikk
Nær fullsatt sal var det torsdag kveld da KSO med sine fast engasjerte kunstnere Stutzmann og Kraggerud feiret kjærligheten med et dertil egnet program. 

Stutzmann og Kraggerud på podiet, det lover jo suksess bare ved navnet på dirigent og solist. 
Og suksess ble det denne torsdagen, da Kristiansand Symfoniorkester feiret Valentinsdag med et repertoar av musikk med tilknytning til kjærligheten. 
Åpningen med Mozarts velkjente ouverture til Figaros bryllup slo an tonen, muntert, forventningsfullt og spøkefullt spilt av et velopplagt og vel forberedt orkester ledet av Nathalie Stutzmann. 
Nok en gang er det enkelt å slå fast: 
Hun er en inspirator av dimensjoner. 

Mozarts fiolinkonsert nr. 5 i A-dur fra 1775 fulgte, nå med Henning Kraggerud, Artist in Recidense, ikke bare som solist, men også som orkesterleder. 
Han besitter den rutinerte musikers sikkerhet, er virtuos og elegant der han dels spiller med førstefiolinene, dels er ubetinget solist. 
Han byttet bue med konsertmester etter første sats, og det gav åpenbart mer klang til den ellers så fabelaktige fiolinen han bruker. 
Kraggerud nærmest leker seg gjennom den sprudlende konserten, ikke minst i kadensene, der han med stor frihet og stilistisk sikkerhet imponerer – som solister skal i kadenser, opprinnelig en anledning til å vise sine ferdigheter, men også en måte å avrunde en sats på, før det endelige punktum blir satt. 

Etter pause åpnet orkesteret og Stutzmann med Kraggerud som solist med Dvoraks Romanse for fiolin og orkester i f-moll, fra 1879. 
Og er handler kjærlighet om sødme, så finner man den her, selv om det går i moll. 
Nydelig spill både av solist Kraggerud og av orkesteret gjorde dette til vakker musikk både for øre og hjerte. 

Dramatikken kom til slutt. 
Med Tsjaikovksijs fantasiouverture over Romeo og Julie minnet orkester og programskaper om at kjærligheten har flere sider enn de sødmefylte. 
Rett nok er selve «love theme» fra dette stykket nettopp sødmefylt, men det omgis av dramatikk så det holder, både hos Shakespeare og Tsjaikovksij. 
Det virker som Stutzmann liker at det buldrer og bråker både i pauker, slagverk og i messing-rekka. 
Denne gangen tenkte jeg at hun vel kunne ha dempet dem litt, de der bak, slik at de foran, fiolinene og det karakteristiske Tsjaikovksij-suget kunne ha kommet bedre frem. 
