Filmanmeldelse «The Bookshop» er oppsiktsvekkende uoriginal
Svak filmatisering av kjedelig historie. 

Noen ganger fascinerer det meg hvor hurtig en film kan avsløre seg som lite god. 
I The Bookshop skjer det allerede i første scene, da enkefru Florence Green (Emily Mortimer) sitter på stranden, lukker øynene, legger hodet bakover og riktig snuser verden inn. 

Alarmklokken går med det samme, og den slutter senere aldri å ringe, selv om både Mortimer, og ikke minst Bill Nighy, vanligvis er gode og lette å like. 

Det som følger, er en kavalkade av overtydelighet, sakte fortellertempo helt løsrevet fra de emosjonelle størrelsene som av og til trenger langsomhet, og et karaktergalleri som kanskje kunne hatt noe for seg for noen tiår siden (muligens i 1978 da Penelope Fitzgeralds bok kom ut), men som i dag er langt fra å være sofistikert nok. 

Hult om bøker 

Det å elske bøker på film fremstilles ofte på pompøse måter. 
Bokelskende filmkarakterer er skikkelig fine mennesker, alltid milde, beherskede og rett igjennom varme og gode. 
De har ikke vikarierende motiver, men flykter inn i bøkene fordi livet har vært harde med dem. 
Lengselen deres kan bare møtes av litteraturen, og de brenner for leseopplevelsen og opphøyer boken. 

På film klinger dette hult. 
Og det virker lite hensiktsmessig å mase om at bøker er så bra når det filmskaperen heller burde gjøre, er å fortelle så forrykende at vi får lyst til å oppsøke bøker selv. 

Stusselig 

Florence Green er ellers en karakter jeg burde klare å sympatisere med. 
Jeg liker også bøker og bokhandlere. 
Men jeg sliter fordi prosjektet hennes bare er godt og positivt, det finnes ikke temperatur i henne, ingenting skrått eller skjevt, mildheten blir for mye, og motstanderne hennes for endimensjonale og dumme. 

Bill Nighy er en herlig skuespiller. 
Han løfter ofte gjennomsnittlige filmer flere hakk. 
Han forsøker her også, og har et par fine scener, men det hjelper ikke stort, for rammeverket er for tradisjonelt og flatt. 

Emily Mortimer var god i TV-serien The Newsroom. 
Men der hadde hun viljestyrke, slagkraft, snert og forakt for autoriteter. 
Her spilles det for mye på hennes småpikeaktige sjarm, sårbarheten, de usikre blikkene. 

Jeg faller av, også fordi bokhandelen fremstår som en fiks idé og ikke viktig nok. 
Noe av det aller tristeste på film er påståtte følelser. 
Når Florence gråter og jeg ikke føler noe som helst, blir det rett og slett litt stusslig å sitte i kinosalen. 

Veldig 50-talls 

Patricia Clarkson har også gjort fine ting, men spiller her en aristokrat som tilsynelatende uten grunn ikke ønsker noen bokhandel i sin by. 

Det er mildt talt gammelmodig og lite engasjerende. 
I tillegg er alt veldig 1950-talls. 
Alle biler er rene og nye, klærne er utstuderte. 
Hvis noe av den kreative kraften hadde blitt lagt inn i karakterene i stedet for på staffasjen, kunne dette kanskje ha blitt noe. 
