«Pæra» på National:Mye mas og mye gøy 

Dukker og mennesker, mastodonthus og flytende øyer, pærefrø og pirater, drager og politikere. 

Jeronimus B (Kim Haugen) er Solbys høyt elskede borgermester, men den slemme Kvist (Pål Viken Bakke som dukkefører) har overtatt på uærlig vis. 
Kvist er en totalt troverdig dukke som blir så sint at han til og med blir rød i øynene. 
Dessuten er han en grusom tyrann som hater pærer og har omgjort byen til et militærdiktatur med støtte av oberst Rekyl (Bernhard Arnø). 

Mens innbyggerne ellers er glad i det enkle, vil Kvist ha det monumentalt. 
Til slutt blir Kvist skutt ut av en kanon og lander hos piratene, før Rekyl snur kanonen mot det skrekkelig stygge nybygde rådhuset. 
En aksjon som kunne inspirere til gjentagelse mot noe som reiser seg bak Operaen for tiden. 

Med pærekraft 

Katten Mitcho (Hanne Skille Reitan) og elefanten Sebastian (Olav Waastad) får en flaskepost med et kart og et pærefrø. 
Frøet vokser til en kjempemessig pære, og når Kvist tvinger de to fra byen, legger de ut på en reise i pæra, sammen med professor Glykose (Mathias Luppichini) fra Atominstituttet. 

Målet er Den mystiske øya og å finne Jeronimus B. 
De er ikke veldig modige noen av dem, men overvinner pirater, drager, Det Nattsvarte havet og spøkelser på veien. 
De finner både øya og Jeronimus B, og kan seile tilbake igjen. 
Det går greit fordi øya egentlig er en båt. 

Mye på kort tid 

I første akt er det så mye som skal etableres av personer og situasjoner at det kan gå litt over hodet på både små og store. 
Det vil si, de små kjenner den utrolige historien både fra bok og animasjonsfilm, og bokillustrasjonene er av det fantastiske slaget som kan utforskes i det uendelige. 

Nesten alt er gjenkjennbart i Even Børsums trofast detaljrike scenografi og i Ingrid Nylanders like presise kostymer. 

I tillegg kommer enkelte referanser for de voksnes skyld: 
Det gir jo et ekstra piff til handlingen når den strikse dragebyggeren og kvinnesaksforkjemperen Ulyssa Karlsen, i Mari Maurstads skikkelse, benytter seg av kvinnetriks nummer én og lar håret flomme nedover ryggen. 
Da biter Kim Haugens bortførte Jeronimus B øyeblikkelig på kroken, han kan jo ikke si nei. 

Musikalsk sjangermiks 

Tomas Glans’ leverer fiffig regi og koreografi, men åpningen er svak. 
Ensemblet virker ufokusert og finner seg ikke til rette i rytmene. 
Dessuten tar det tid før handlingen slår inn. 
Simon Revholts musikk er en salig sjangermiks, lite fester seg i hodet, men mye har komisk effekt. 

Elefant og katt har en fin duett i første akt, Ulyssa synger tysk kabaret og Phantom’ske høydetoner i andre akt. 
En voodooaktig spøkelsesscene unngår å være skummel, en prompetrio løsner på latteren. 
Oppfordringen til å slippe løs – det er ikke bra å holde alt inne i seg – er ganske viktig. 

God moral 

Moral er det mye av her, men av det pekefingerløse og vesentlige slaget. 
Plast forsøpler hele verden, pærekraft viser seg mer bærekraftig enn atomkraft (tenk om!), de døde er kjempesnille, og alle er enig om at lik lønn for likt arbeid er en absolutt selvfølge. 

Så selvfølgelig at når jeg ler av Ulyssas utsagn om økonomisk likestilling, spør min seks år gamle konsulent forundret om hvorfor. 
Og når jeg etterpå sier at første akt var masete, spør hun irritert om hva i all verden jeg mener med det? 

Hun krever også en 6’er på terningen, men der må jeg holde på mitt. 
