Anmeldelse av «Dottera»:Livene våre sett fra himmelen 

Fra et fire meter høyt stillas observerer publikum en helt vanlig småbarnsfamilie. 
Det blir til et teaterstykke du kanskje vil huske resten av livet. 

Du har sikkert tenkt det selv: 
Hva om noen så oss nå? 

Hva om Gud, eller for den saks skyld et helt vanlig publikum, kunne følge familien vår en helt vanlig dag. 
Hvem ville de heiet på da? 

Kunstnerduoen Goksøyr & Martens gir oss muligheten til å være dette publikumet. 
Bak jernteppet på Det Norske Teatrets hovedscene har de bygget et fire meter høyt stillas, som ser ned på en fullt innredet byleilighet, laget av Olav Myrtvedt. 

Her bor Pia og Mikal sammen med sine to sønner – og Mikals datter Ane. 

Dottera foregår det døgnet Ane fyller 18 år. 
Det blir et døgn som starter i det hverdagslige, med steking av egg, koking av kaffe, bursdagskake på sengen og små krangler om ipadbruk. 
Men katastrofen kommer før morgenen gryr. 

En katastrofe som setter Pia og Mikals tilsynelatende trygge familieliv i relieff. 

Stemoren som rydder seg syk 

Camilla Martens og Toril Goksøyr har i hele sitt kunstnerskap jobbet politisk, og baserer sine manus på dokumentariske intervjuer. 

Dottera er den tredje forestillingen i rekken av kunstnerduoens fem oppsetninger om livets kretsløp. 
Men i motsetning til de to andre forestillingene som hittil har hatt premiere, 11 år og Omsorg, tar ikke Dottera for seg en offentlig institusjon. 

Isteden dissekerer den de skjulte maktstrukturene i institusjonen som er oss nærmest: 
Familien. 

Selv om det er fem i familien, en biologisk mor i kulissene og etter hvert en hel ungdomsfest på scenen, dykker Dottera dypest inn i relasjonen mellom stemor og stedatter. 

Hvem er det egentlig som lister seg på tå: 
Stemoren som føler seg nedprioritert eller stedatteren som ikke hører hjemme noe sted? 

Og hvem sitt ansvar er det når alt går til helvete: 
Moren som ikke stiller opp – eller stemoren som kunne stilt opp, men egentlig ikke er så interessert? 

Faren er uansett den siste som blir gjort ansvarlig. 

Pia rydder, kjefter og har vondter i hele kroppen. 
Bevegelsene hennes bærer preg av passiv-aggressivitet, kombinert med solide doser selvmedlidenhet. 
Jeg lurer på om noen skuespiller i Norge kunne gjort denne rollen så godt som Julie Moe Sandø. 
Hun er en ganske ung skuespiller som alltid spiller nedpå og har en folkelig, sympatisk utstråling. 

Det gjør at vi aldri misliker Pia. 
Vi ser sårheten, vi ser at hun vil det beste og vi ser at hun er sin egen verste fiende. 

Jeg tror det subtile, politiske prosjektet i Dottera ligger her: 
Pia rydder seg syk og bitter, mens Mikal får lov til å være verdens beste pappa. 

Du glemmer at det er kunst 

Oddgeir Thune spiller Mikal som en dypt rørende og svært troverdig pappa, som setter datteren først i alle situasjoner. 
Dette er en type vi i salen aldri tviler på, men som det kanskje likevel er vanskelig å leve med. 

Inn i den rotete byleiligheten kommer også Anes mamma Frøydis, spilt av Heidi Gjermundsen Broch. 
Med ørsmå nyanser veksler hun mellom det menneskelige og manipulerende. 
Mellom å ville godt og å kreve sin plass. 
Gjermundsen Broch klarer også å få inn nødvendig svart humor i hverdagsrealismen. 

Publikum har på seg øretelefoner, og den nøye komponerte lyden er halve kunstopplevelsen. 
Vannglasset som settes ned. 
Sjokolademelken som skjenkes. 
Pilleglasset som åpnes. 
Noen ganger blir de hverdagslige lydene avbrutt av Jan Johanssons eller Veronica Maggios musikk. 
Et filmatisk virkemiddel og et fantastisk brudd på realismen. 

Aldri har det vært mer gripende å se en familie spise tilsynelatende harmonisk eggefrokost til tonene av Veronica Maggio, mens lyset går over i varmere farger. 

Det geniale i Goksøyr & Martens forestilling ligger i hvordan de klarer å lage teater av kaos. 
I alle forestillingene jeg har sett, leker de seg med det kaotiske ikke-regisserte hverdagslivet, før de strammer det inn til en klassisk teaterscene mot slutten. 

Slik er det også i Dottera, men både konsept og teatertekst når nye høyder i denne forestillingen. 
Hverdagslivet er så troverdig at du glemmer at det er et kunstprosjekt. 
Sluttoppgjøret er så godt skrevet og spilt at det glir umerkelig inn i hverdagslivet. 

Advarsel: 
Vanskelige samtaler i etterkant 

Jeg tror denne forestillingen vil åpne opp for mange ubehagelige samtaler publikummere imellom: 

Er det mulig å elske andres barn like høyt som mitt eget? 

Og hvis ikke: 
Er dine-mine-våre-barn-konseptet nødt til å mislykkes som institusjon? 

Samtidig etterlater Dottera et stort håp i sitt publikum. 
Hvis alle prøver sitt beste, bør det jo helst gå bra til slutt. 

Jeg tror jeg vil huske denne forestillingen resten av livet. 
