Nytt album:Spor av lys i Årabrots mørke 

Et imponerende stykke arbeid som man ikke glemmer med det første. 

Vokalist og gitarist Kjetil Nernes har holdt liv i Årabrot i omtrent 17 år nå. 
Det Spellemann-vinnende støyrockorkesteret lager musikk på sine egne premisser og har møtt stor suksess blant de sjangerfrelste. 

I 2014 fikk Nernes en aggressiv strupekreft som nesten tok livet av ham. 
Dette førte til en slags gjenfødelse på både privat og profesjonelt plan, noe vi i 2016 fikk høre på storslagne The Gospel. 
På denne oppfølgeren importerer han fortsatt nye ideer inn i sin soniske verden. 

God balansegang 

Det åpner med et par rytmiske rockere, drevet av stakkato gitarspill og industrielle trommer i marsjtakt. 
Man blir øyeblikkelig dratt tilbake inn i Nernes’ koksgrå univers. 
En hardtslående og effektiv inngang til et album i stadig utvikling, akkompagnert av et lite lag dyktige studiomusikere. 

Kona Karin Park er medprodusent og bidrar med tangenter som skaper luft i lydbildet. 
Det finnes alltid spor av lys i Årabrots mørke. 

Materialet blir gradvis mer dynamisk med større og mer detaljerte komposisjoner. 
Det er lett å trekke tankene mot Nick Cave når man hører Årabrots versjon av klassiske «Sinnerman», mens «Look Daggers» har en apokalyptisk intensitet i grenseland mot svartmetall. 

Albumet har i det hele tatt en god balansegang mellom det røffe og det sarte. 
En låt som «Pygmalion», med en nydelig vokalprestasjon fra Park, gir et nærmest andektig pusterom blant de tyngre partiene. 

Går i dybden 

Det er ikke bare musikken som viser et bredt følelsesspekter her. 
Også tekstene går i dybden, i et grenseland mellom surrealisme og mørk realisme. 
Nernes omtaler det som andre menneskers historier gjenfortalt som hans egne. 
Her kanaliserer han en harpe laget av menneskeknokler, rødt vann som sluker en jente som offer, samt personlige tanker om det å bli foreldre. 
Med sedvanlig råhet i den fantastiske stemmen klinger dette som en poetisk svovelpreken. 

Platens følelsesmessige forløsning kommer i form av nydelige «Sons and Daughters», hvor Karin Park igjen er med på vokal. 
En rufsete duett med et gripende musikalsk motiv som later til å stadig bygge seg opp. 
En vakker topp på albumets utviklingskurve før «Uniform of a Killer» dekonstruerer tematikken i et spraglende musikalsk sirkus. 

Kjetil Nernes har fremdeles bena godt plantet i Årabrots karakteristiske støyrock, men fortsetter å utvide komfortsonen på sitt åttende album. 
Who do you love har en stilistisk helhet, men tør å bryte ned rammene rundt musikken. 
Et imponerende stykke arbeid som man ikke glemmer med det første. 
