Dette er kanskje årets beste barnebok
«Morderens ape» hører til årets beste barnebøker for menn over 50 år. 
Ikke dermed sagt at boken er uegnet for barn. 

Gjennom 526 sider revitaliserer denne eventyrlige fortellingen den gamle gutteboken. 

«Morderens ape» åpner og slutter med et verdenskart av god gammel årgang med inntegnede propellfly og dampbåter der sjøreisen til hovedkarakteren er plottet inn. 
Hvert kapittel har titler i klassisk stil som mildt pedagogisk forbereder oss på hva som skal skje: 
«Sabotasje» og «En uventet innbydelse». 
Tankene går til klassikere som «Skatten på sjørøverøya» og «Gullivers reiser». 
Avviket fra gutteboktradisjonen er først og fremst at bokens forteller og hovedkarakter er en gorilla — av hunkjønn - ved navn Sally Jones. 

Hun dukket opp første gang i «Legenden om Sally Jones» (2008), en bok Wegelius vant den svenske Augustprisen med. 

For denne frittstående oppfølgeren vant han den gjeve prisen på nytt, før boken også ble tildelt Nordisk råds barne- og ungdomslitteraturpris i 2015. 
Oversettelsen har fått 36.000 kroner i støtte fra Nordisk ministerråd og er smakfullt utført av Bodil Engen. 

Les også anmeldelsen av boken Mensen: 

Jeg husker ikke sist jeg leste setninger som: 
«Sola stekte og veien støvet.» 
Eimen av tidligere tider er godt bevart, samtidig som språket er enkelt og forståelig også for dagens 12-13-åringer. 

Boken hyller en fortellertradisjon som hadde sin storhetstid før etermediene. 
Lesingen drives av uventede vendinger mer enn av et overordnet plott av typen «verden må reddes». 

Fra forrige bok vet vi at gorillaen ble bortført som barn, kom seg fri, gikk til sjøs og lærte seg å lese og skrive. 
Nå fortsetter rekken av pussige viderverdigheter. 
Sally Jones er maskinist på skuten til finnen Koskela. 
I Lisboas havnekvarter ender venneparet i konfrontasjon med den suspekte Alphonse Morro. 
Portugiseren faller i elven, og selv om liket aldri blir funnet, blir Koskela fengslet for mord. 
Plottet ville vært ordinært dersom «Morderens ape» bare handlet om Sally Jones’ innsats for å renvaske sin kjære skipper. 
Men den fikse krimhistorien utgjør bare drivankeret i denne boken. 

Hvor interessante er fargeleggingsbøker: 

På overflaten gir fortellingen inntrykk av å flyte fritt. 
Visst handler det om gorillaens strev for å overleve uten sin viktigste støttespiller. 
Men da jeg lot meg rive med, hadde jeg først og fremst følelsen av å gi etter for det ukontrollerbare i livet. 
Tilfeldighetene synes å råde. 
Hvor forførende denne forfatteren skrøner når han krysser det virkelige med det oppdiktede og plasserer sin eventyrlige hovedkarakter i vår verdens geografi. 
Måten Sally Jones møter livets smerter og gleder på gjør fortellingen lett å leve seg inn i. 

Riktig nok er det trolig begrenset hvor sterkt unge lesere kan identifisere seg i en barnebok når den er fylt utelukkende av voksne karakterer. 
Men her ligger også noe av magien. 

Les anmeldelsen av boken om 

Wegelius gjør et originalt grep ved å la gorillaen selv fortelle. 
Sally Jones er bortimot kjønnsnøytral, aseksuell og ordløs. 
Hun er først og fremst en uskyldig betrakter, oftere et offer for omstendighetene enn den som tar grep. 
På mange måter representerer hun barnets blikk på verden. 
Under uhyre dramatiske omstendigheter bringer skjebnen henne over Middelhavet, Rødehavet og Det arabiske hav helt til det indiske hoff i Karachi. 

På et overordnet plan handler dette om de virkelig store tingene i livet: 
Om å føle seg utenfor. 
Om å tilpasse seg en fremmed verden der noen møter deg med mistro og noen utnytter deg, mens andre heldigvis aksepterer deg som den du er. 

Husk at det å være barn på mange måter også er å leve i et fremmed land. 
Hos meg gjenskaper «Morderens ape» minnet om å være et barn i de voksnes verden, prisgitt de voksnes innfall med alt det innebærer av hyggelige og uhyggelige overraskelser. 

Viktigst er menneskene Sally Jones møter på ferden. 
Forfatteren har selv portrettert dem i detaljerte pennetegninger. 

Med lett karikerte hint til gammel portrettkunst sørger Wegelius for at de snille ikke ser så veldig annerledes ut enn de slemme. 
Det bidrar både til spenningen og mystikken. 
Og mens teksten rendyrker de gode menneskene, kommer de usympatiske i flere nyanser. 
Dermed er det betryggende nok noe godt i de fleste. 

Også rammehistorien er beroligende. 
Innledningsvis sitter Sally Jones ved sin skrivemaskin Underwood No. 5, 1908-modell, og skriver det hele ned — i ettertid. 
Hun har åpenbart overlevd dramatikken. 

Et annet barnevennlig grep er hvor tydelig ting blir forklart: 
«Jeg for min del tenkte at mister Wilkins virket veldig opptatt av penger. 
Det er ikke et særlig sympatisk trekk.» 
Bortsett fra slike tilpasninger har boken alt en mann over 50 - med et nostalgisk forhold til sine guttebøker - måtte begjære. 
