Anmeldelse:Hadde aldri trodd vi skulle ønske en ny Blur-plate velkommen 

En liten klipp-og-lim-triumf av et albumcomback for 90-tallsbandet. 

ALBUM: 
«The Magic Whip» er historien om et overraskende comeback. 
Ikke overraskende i sin eksistens, siden gjenforenings- og retroindustrien alltid vil ha behov for å gjenopplive band av Blurs kaliber og katalog. 
Men overraskende fordi Blur virker helt uinteressert i å gjøre platecomeback som 1993-til-1995-Blur, som i tråd med retrofagets praksis kanskje ville vært mer etterspurt. 

Dette er snarere en typisk åttendeplate, en plate som legger seg inn i Blur-diskografien på kronologisk plass, som om bandet egentlig ikke har vært borte i tolv år. 

Ingen «Parklife 2», akkurat 

Det letteste/enkleste/billigste/kjipeste hadde selvsagt vært å lage en ny «Parklife». 
Og det er jubileer å henge dette på, om ønskelig: 
Om noen måneder, i begynnelsen av september, er det tjue år siden britpop peaket - i hvert fall i tabloid forstand - med singleduellen mellom Oasis' «Roll With It» og Blurs «Country House». 
Jeg får flere grå hår ved ørene bare av å skrive denne setningen, men sånn er det blitt. 
Det var nesten umulig, som tjueåring i 1995, å se for seg at Blur skulle aldres som band, de tilhørte sin tid, der og da. 

Britpopepoken var uhyre interessant sett fra mange perspektiver, her var flaggveivende nasjonalisme, klasseperspektiver, realpolitikk, narkohedonisme, lad-kultur og relativt ortodokse rockverdier knadd sammen, iblant med ganske god musikk som resultat, men i det store og hele ganske epokespesifikk musikk som har fått stygge bitt fra tidens tann. 

Jeg avhender mye av egen britpopnostalgi for en rimelig penge, kan hende bør den gis bort på Finn-torget, og jeg er stadig litt usikker på om jeg var teit som tok Oasis' side den gangen, eller om dette var hundre prosent logisk og korrekt. 
Men sagt på en annen måte: litt kontekstuell oppfriskning av Blurs katalog tegner et bilde av et band som ble bedre og mer interessant etterpå, da den perfekte tabloide stormen hadde lagt seg. 

Dette er ikke til forkleinelse for mange av de fabelaktige låtene som bandet sto for helt fra debuten «Leisure» (guilty pleasure: 
«There's No Other Way», for en indiedisco-tøyselåt), og i særdeleshet de storslagne balladene som «This Is A Low» og «To The End» fra «Parklife» (1994) og «The Universal» fra «The Great Escape» (1995), en spesialdistanse som Blur oppskriftsmessig besøker mot slutten av «The Magic Whip» også. 

Bacon rundt kylling Det Blur som gjør platecomeback her, tolv år etter den halvkokte og noe ufullendte «Think Tank» (gitarist Graham Coxon var i praksis ute av bandet her), ligger nærmere 1997-til-1999-Blur, og har mest til felles med det Blur som gjenoppfant seg selv etter at britpopen var ferdig. 
Og som altså, i etterpåklokskap og frigjort fra britpopboksen, ble et vesentlig mer interessant band på albumene «Blur» («woo-hoooo!») og «13» («Coffee and TV», for en låt), sikkert fordi Graham Coxons innflytelsespalett var blitt radikalt indiefisert og angloamerikanisert, preget av Pavement og Thurston Moore og hva det nå var. 

Men dette var mest av alt et lag de pakket rundt det gamle «Parklife»/«The Great Escape»-Blur, omtrent som når du legger bacon rundt kyllingfiletene, baconfettet sildret ned i den etter hvert litt tørre Blur-kyllingen og gjorde alt mer saftig igjen. 
Det var Blur, men med mer smak, skeivere gitarer og mer gnur. 

I en slik kataloggjennom er det fristende å betrakte «Think Tank» som et album som egentlig burde tilhørt Damon Albarns irriterende vellykkede og musikalsk mangslungne «jeg-er-en-kul-verdensmann, jeg»-diskografi med tegneseriehiphop i Gorillaz, world music fra Mali, urban afrorock med The Good, The Bad and The Queen. 

Flakkende personlighet 
Jeg bruker litt tid på å mimre og skrape i den gamle musikken her, for det er lett å glemme at Blur — i motsetning til det deilig/irriterende éndimensjonale Oasis — har hatt en flakkende musikalsk personlighet helt fra starten. 
Det er en del av deres modus operandi. 
Det har vært ganske mange forskjellige Blur opp i gjennom årene, de var eksempelvis et slags shoegaze/baggy-band på debutalbumet, men da på trendmessig overtid, og den røde, gjennomløpende tråden har vært noen særegne signaturer i musikken som har vært relativt konsistente selv om musikken og lyden rundt har skiftet. 

Disse konstantene — som Alex James karakteristiske dype, glidende basslinjer, Graham Coxons kantete, gruffete riffpraksis, loppemarkedsynthene og ikke minst Damon Albarns karakteristisk «ooh»-ing og «aah»-ing bidrar også til at «The Magic Whip» er en plate som knapt kunne vært laget av noe annet band enn Blur. 

Så er spørsmålet: hvordan kan man forvente at alle disse trådene, alt dette rotet og tjafset, skal veves sammen på en helt ny Blur-plate? 

Klipp og lim «Fortellingen» om comebackalbumet «The Magic Whip» er direkte urovekkende og egnet til å skape fordomsfullhet: festivalkonsert i Japan avlyses, band «går i studio» på stopover i Hong Kong i stedet for å jogge eller sitte i hotellbaren, det blir noe jamming og «ideer» ut av det, ingen tror dette er noen plate i det hele tatt, før Graham Coxon (og overraskende nok ikke kontrollfriken Damon Albarn) tar med seg skissene til produsent Stephen Street for å se om de klarer å konstruere et album ut av det hele. 
But of course. 

Men «The Magic Whip» overrasker positivt — etter hvert. 
Det låter litt uryddig og all-over-the-place ved første gjennomlytting, kanskje er det fordommene som hører, men det setter seg godt etter hvert. 

Låt for låt DNA-et har mest til felles med «Blur» og «13», som sagt, det høres allerede i skranglefuzz-og-kassegitar-riffet som innleder åpningssporet «Lonesome Street», som er hogget ut av samme stykke som «Coffee and TV». 

«New World Towers» er en mer knudrete og introvert sak, den kunne vært et av de rolige kuttene fra Albarns The Good, The Bad and The Queen-prosjekt. 

«Go Out» har funksjonelle ekkoer av «Boys And Girls» og «Beetlebum», både i vokalstemningen og i Alex James' elastiske bassing. 

«Ice Cream Man» er drevet av et sjøsykt keyboardriff før Graham Coxons intense akustiske gitar og mer gummibass fra James skaper et medrivende groove sammen med trommis Dave Rowntree. 

Seks minutter lange «Thought I Was A Spaceman» er en av de mer proggete låtene som passer forhistorien til albumet, den virker mer konstruert, fragmentert og fjern, en slags psychfolk med programmerte trommer som koker inn og tykner og avsluttes som en ganske kjedelig rockelåt. 

«I Broadcast» er hektisk og kantete, etter hvert med et svært medrivende Coxon-riff og Albarn i vokalt superslag, den mest underholdende av forhåndssinglene. 

«My Terracotta Heart» er en daff ballade og utgjør sammen med den påfølgende «There Are Too Many Of Us», som marsjerer av gårde mot et litt antiklimatisk hardrockballadepreg, det svakeste strekket på albumet. 
Utrolig nok er begge sluppet som streamingsingler i forkant, de to kjedeligste smakebitene man kan tenke seg. 

«Ghost Ship» er en slags svulmende soulballade med lette anstrøk av funkgitar, før Coxon river av en hjertelig solo etter hvert uten at det forløser låten nevneverdig, penere mer enn virkelig interessant. 

«Pyongyang» er låten som er mest smakssatt av albumets tilblivelse i Asia, men igjen også litt uforløst midtempoopplegg — her begynner man kanskje å ane at ikke alle låtene «kom like lett» på Coxons og produsent Streets klippe-og-lime-rom. 

Men avslutningen er en opptur: 
«Ong Ong» er den tredje fine «Blur-som-låter-som-vintage-Blur»-poplåten på albumet, her nærmere sitt «Country House» enn noe annet på albumet, men også ornamentert av mer utsøkt Coxon-gitararbeid. 

Og til slutt: den obligatoriske widescreen-balladen i form av «Mirrorball», en sveipende, sakte film, med en twangy spaghettiwestern-gitar og etter hvert varsom strykerbruk. 

Velkommen tilbake, da Alt i alt, et litt langdrygt parti i andre halvdel av albumet til tross, så er dette noe av en opptur både som Blur-plate og som comebackplate, muligens med litt ekstra goodwill knyttet til at de faktisk har fått så mye ut av en såpass instinktiv og ustrukturert innspillingsseanse. 
Eller så er alt det bare jug og fanteri, en «fortelling» som skal bidra nettopp til at vi blir positivt overrasket over sluttresultatet. 

Uansett, jeg hadde aldri trodd jeg ville ønske meg Blur tilbake i noen form, men med denne platen skal de sannelig være hjertelig velkommen. 
