Mesterlig Maurstad!
Det ligger lag på lag av norsk teaterhistorie og et langt levd liv når Toralv Maurstad tar rollen som Peer Gynt på sine snart 92 år gamle skuldre. 

DET NORSKE TEATRET 

”Peer Gynt” 

Av Henrik Ibsen 

Regi: 
Erik Ulfsby 

Scenograf: 
Arne Nøst 

Kostymedesigner: 
Ingrid Nylander 

Lysdesigner: 
Torkel Skjærven 

Videodesigner: 
Reidar Richardsen 

Koreograf: 
Belinda Braza 

Komponist: 
Mitja Vrhovnik Smrekar 

Dramaturg: 
Carl Morten Amundsen 

Med: Toralv Maurstad, Svein Tindberg, Ingrid Jørgensen Dragland, Sara Khorami, Jan Grønli, Geir Kvarme, Paul-Ottar Haga, Pål Christian Eggen, Karl-Vidar Lende, Niklas Gundersen, Jonas Fuglevik Urstad, Judy Nyambura Karanja, Anette Hoff Larsen, Unn Vibeke Hoel, Paul Åge Johannessen, Ragnar Dyresen, Ailo Winther 

Er det Maurstad som spiller Peer, eller er det Peers tanker som har tatt bolig i Maurstad? 
Uansett fremstår ”de begge” i denne forestillingen med en gripende tyngde og erfaring som fokuserer på den aldrende Peer Gynts forsøk på å finne ut hvem han egentlig har vært hele sitt liv i et håp om å slippe unna knappestøperens krav om å smelte han om i støpeskjeen. 

I en sluttscene der han ser ut som en liten, usikker mann som gjør et siste forsøk på å IKKE gå utenom vanskelighetene, er han formidabel stor. 
Jeg har aldri sett en avslutning på en Peer Gynt-forestilling som har berørt meg sterkere. 
Det er rett og slett teatermagi. 

Regissør Erik Ulfsbys idé om å sette opp Peer Gynt med fokus på hovedpersonens tilbakeblikk og oppgjør med sine mørke – og ikke fullt så mørke sider, er overbevisende gjennomført. 
Der Peer selv anser seg selv om en løk, med lag på lag som kan skrelles bort, og kjernen er hard å finne, har denne forestillingen mange ulike typer som viser Peers ”lag”, men her er kjernen synlig. 

Kjernen er møtet mellom Knappestøperen og Peer. 
Sammen bivåner de Peers høyst varierte liv. 
Samspillet mellom Maurstad og Svein Tindberg som Knappestøperen sitter som støpt. 
Syv ulike skuespillere spiller Peer Gynt. 
De har forskjellig uttrykk, ulik alder og bruker forskjellige dialekter – noe som samlet sett underbygger Peer Gynt som en tidløs person med mage strenger å spille på. 

Et vesentlig element i denne stilrene oppsetningen, er det fantastiske samspillet mellom scenografi, lys og bruk av video. 
Med en bro som bærende element males fram scener fra fjellvidda, fra en hall hos Dovregubben, et forlis – eller en ørken. 
Kostymene er i hvitt, men ved hvert sceneskift skaper lyset en illusjon om at personene er kledd i fargerike kostymer. 
Den ellers nøkterne scenografien blir fantasifull poesi med bildene fra fjell og vidde, sol og snø, ørken og hav. 
Det er forførende vakkert. 

Peers retrospektive opplevelser er mange. 
Ikke alle berører like mye, fordi det fragmentariske ved et slikt tilbakeblikk kan iblant virke litt vel løsrevet. 
Da har ikke monologene så sterk effekt. 

Kvinnene i stykket har ikke så stor plass, det er kanskje ikke så merkelig hos en mann som mente at djevelen står i alle kvinner – uten EN. 
Og hun – Solveig – spilles av Sara Khorami med en nøktern og ungdommelig trygghet på sin kjærlighet til Peer. 

De syv forskjellige Peer-ene har store variasjoner i måten de fremstiller Peer. 
Hele tiden har de gamlingen selv, Maurstad til stede som observatør. 
Hans Peer blander seg inn i replikkene, han ser og hører med skiftende uttrykk øyne og kroppsspråk. 
Maurstads/Peers kommentarer – alt fra selve Ibsens hånd – leveres med en rolig, lett humoristisk og slentrende stil. 
Den gamle Peer Gynt har fremdeles en leken opprører i seg når Maurstad er på farten. 

Mot slutten samles trådene, de syv Peer-ene kaster skjorten (eller vesten, da) foran gamle-Peer med de velkjente verselinjer ”Vi er tanker, du skulle tenkt oss ...”. 
Så står han alene igjen og får nok en sjanse av Knappestøperen til å finne ut om ha har vært seg selv. 
Da er det ikke en trofast Solvei vi ser i bakgrunnen, men Peer med et lite barn med støpeskjeen i hånden som tusler inn mot håpet. 

Formidabel slutt! 
