Anmeldelse:Tungt og mektig fra sinna PJ Harvey 

Engasjert reiseskildring på første album på fem år. 

ALBUM: 
Akkurat som sitt australske «motstykke» Nick Cave er britiske Polly Jean Harvey (46) en fascinerende artist, eksentrisk, mørk, mystisk og mytisk, egenrådig og nærmest utilnærmelig. 
På scenen åpner hun knapt munnen når hun ikke synger. 
Platene hennes er like spennende hver gang de kommer, fordi du aldri vet hvor du har henne - utover at du vet at det er vanskelig å forholde deg likegyldig til henne. 

Til Øyafestivalen 
Fem år etter monumentale «Let England Shake» er hun her med album nummer ni, det atskillig råere «The Hope Six Demolition Project». 
Festivalene hev seg tidlig på, og torsdag 11. august står hun på Øya-scenen i Oslo. 
Allerede i månedsskiftet juni/juli blir hun å høre på Roskilde. 

Med publikum Albumet ble spilt inn på en ganske spesiell måte, foran et publikum i en kjeller i kunst- og kulturhuset Somerset House i London. 

Innspillingen ble gjort som en slags kunstinstallasjon kalt «Recording in Progress» i perioden 16. januar til 14. februar 2015. 

Publikum fikk anledning til å observere Harvey på jobb i et spesialbygget mobilt studio - med sitt band og produsentene Flood (Mark Ellis) og John Parish (de har samarbeidet i en årrekke). 

Kommunale boliger PJ Harvey er ikke fremmed for å ta stilling, og på «The Hope Six Demolition Project» bryr hun seg spesielt om et prosjekt i USA, Hope VI, som har som mål å revitalisere kommunale boliger i de røffeste boligområdene. 
«Here's the highway pathway of death and destruction», synger hun i «Community Of Hope» - overraskende nok en fengende poplåt i en nesten lystig tone. 

Sanering er vel og bra, men problemet er at de som bodde i «drug town» ikke lenger har råd til det. 
Så var motivet egentlig å bli kvitt de tidligere beboerne? 
På toppen skal de bygge en Walmart der. 
Og butikk-kjeden Walmart er ikke hipp, for å si det sånn! 

Kritikk Med «Community Of Hope» ertet Harvey på seg myndighetene i Washington DC, som mener at hun har satt seg for dårlig inn i lokale forhold og synger om ting hun ikke har greie på. 
Men hun tar et slags forbehold i teksten: 
«At least that's what I'm told». 
Hun forteller ikke nødvendigvis hele historien, men formidler inntrykk fra steder hun har besøkt. 

Fire år Albumet er nemlig blitt til over fireårsperiode, etter at hun har tilbrakt tid i Kosovo, Afghanistan og Washington D.C sammen med fotograf og regissør Seamus Murphy. 

Samplede lyder fra reisene kan høres som kulisser underveis, spesielt i avsluttende «Dollar, Dollar». 
«The Wheel» er albumets «flyktninglåt». 

Repeterende Albumet er variert - og til tider overraskende fengende. 

«A Line In The Sand» er en suggererende låt med en intenst falsettsyngende Harvey. 

Saksofon «Chain of Keys» starter med kraftige saksofonstøt. 
Hornet er sentralt i flere av låtene. 
Harvey spiller sjøl, og det er mer uvørent enn perfekt. 
Men det er instrumentet hun startet med, og det bidrar med et - til tider - gedigent trøkk. 

«River Anacostia» er en miks av world music og blues. 

Høydepunkt 
I pulserende «Near the Memorials to Vietnam and Lincoln» er vi igjen i Washington DC. 
«The Orange Monkey» er albumets mest fengende, med Parish på vokal. 

Et annet høydepunkt er «The Ministry of Social Affairs», som begynner med en sampling av bluesveteranen Jerry «Boogie» McCain (1930-2012) og glir raskt over i trykkende, drivende rock - før den nærmest eksploderer i en orgie av tilnærmet frijazz. 

Like fri som PJ Harvey. 
