En av verdens mest unike filmskapere
Apichatpong Weerasethakuls filmer ligner ikke på noe annet. 
Selv ikke når de er finansiert med norske penger, som spøkelseshistorien «Sovende soldater». 

FILM: 
I likhet med regissører som David Lynch, Guy Maddin og Alejandro Jodorowsky er Apichatpong Weerasethakul en filmskaper med en såpass særegen stil og en såpass tydelig definert tematikk at han utgjør en egen sjanger. 
Ved hjelp av et formspråk som blander grep fra dokumentarfilm, science fiction og fantasy skildrer han et Thailand hvor moderne vitenskap eksisterer side om side med spøkelser, guder og andre skikkelser fra mytologiens verden. 
Denne kombinasjonen gir seg utslag i filmopplevelser som ikke ligner noe annet, og som trener opp publikum til å se på både filmkunsten og sine egne omgivelser med nye øyne. 

Ånder I «Sovende soldater» spiller Weerasethakuls mangeårige samarbeidspartner Jenjira Pongpas den aldrende Jen, som hjelper til med å se til en gruppe soldater på det lokale sykehuset. 
Samtlige av soldatene ligger hensunket i en dyp søvn som legevitenskapen er ute av stand til å vekke dem fra, men takket være en synsk kvinne ved navn Keng er sykehuspersonalet likevel i stand til å kommunisere med dem. 

De to kvinnene finner raskt tonen, og når hun ikke hjelper soldatenes pårørende med å klare opp i spørsmål om oppussing og matservering, innvier Keng Jen i den usynlige verdenen hvor soldatenes sjeler oppholder seg. 
Det viser seg nemlig at sykehuset er bygget på ruinene av et gammelt palass og en blodig slagmark, og at de unge mennene som sover så fredfullt i sengene sine i virkeligheten har blitt rekruttert til å utkjempe en krig mellom for lengst avdøde konger. 

Guder 
I Weerasethakuls filmer er eksistensen av andre verdener og overnaturlige vesener et uomtvistelig faktum, og rollefigurenes omgang med disse størrelsene framstilles som så hverdagslig at publikum umiddelbart aksepterer at dette er en del av regissørens univers. 
I «Sovende soldater» opptrer både ånder og guder i menneskelig skikkelse, og med mulig unntak av en enigmatisk scene hvor et stort organisk objekt flyter stille ved havna, er filmen så å si blottet for spesialeffekter. 

I likhet med Jen kan publikum bare ta åndene og gudene på deres ord når de beskriver verdener som er skjult for menneskelige øyne. 
Og når Keng guider sin nye venninne gjennom storslagne usynlige palasser, overlater Weerasethakul jobben med å visualisere åndeverdenen til publikum. 
På denne måten aktiviserer han den samme forestillingsevnen som er selve grunnforutsetningen for alle former for folketro, samtidig som han ved hjelp av små replikker og gester understreker det absurde i situasjonen. 

Humor Weerasethakuls lune humor er en essensiell del av hans viltvoksende filmatiske univers, og ofte det tryggeste fotfestet i en verden hvor den gåtefulle naturen presser seg på fra alle kanter. 
I «Sovende soldater» er biologien overalt, og det konstante nærværet av yrende liv skaper en følelse av at publikums rasjonelle, materialistiske perspektiv hviler på et skrøpelig fundament. 

Denne tankevekkende og underholdende drakampen mellom ulike verdensbilder er bare ett av mange elementer som gjør «Sovende soldater» til en stor kinoopplevelse. 
For i tillegg til å lage filmer som ikke ligner på noe annet, lager Apichatpong Weerasethakul filmer som må sees på kino. 
