Anmeldelse:Lovespeake 
- «DNA» 

Sandvika-bandet har ingen planer om å la janteloven begrense. 

ALBUM: 
Gutta i Eye Emma 
Jedi har byttet ham til Lovespeake og lagt bort vrengte indie-akkorder til fordel for åleglatt flinkis-funk som nærmest påkrever hvit dress og bakovergreid hår. 

Høres det klysete ut? 
Pav og Baya har åpenbart ingen planer om å la janteloven begrense, og så lenge man har en låtskriverpenn så kvass som deres, er det ingen grunn til å være blyg. 
Deres fusjon av disko, funk, soul og jazz er like fargerik som den prangende omslaget som smykker «DNA». 

Lydlandskapene spenner fra kjølig minimalisme til 70- og 80-tallets glorete pop-estetikk. 
Fra Chaka Khan til Disclosure, si. 
Det hele er løst med indie-elektronikaens sinn og en god følelse for hvordan man kan gjøre gamle referanser moderne. 

«DNA» er sval soulpop med et refreng som gjør sommerkveldene enda litt lenger, mens «Dreamer» trekker deg inn i storbynatta med dunkle neonlys og høyt tempo. 
Her er det en stemning for de fleste anledninger. 
