Konsertanmeldelse:Ray Davies 

Ray Davies pleide en upretensiøs – ja, uærbødig – omgang med sin perlerad av popklassikere i Frognerbadet. 

KONSERT: 
Ray Davies 

STED: Norwegian Wood, Frognerbadet, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 4000 

AKTUELT ALBUM: 
«See My Friends» 

Ray Davies singelproduksjon med The Kinks på 1960-tallet kan måle krefter med hva som helst i musikkhistorien. 

I løpet av noen korte år rant det et tjuetalls klassikere, minst, ut av pennen hans. 
Kraftfullt konsise popsanger, prematurt nostalgiske, noen av dem nokså kyniske, en god håndfull av dem spektakulært vakre. 

Denne kraftfullheten så vi ingenting til på Norwegian Wood. 
Ikke evnen til å fatte seg i korthet heller. 
I stedet ble vi servert et slags «Allsang på grensen», The Kinks-style, med en noe rørete 70 år gammel mann i hovedrollen. 

At publikum så hyppig tok over for ham – konserten hadde definitivt sine kvaliteter som allsang-«event» – var i grunnen greit. 
Davies selv sang nemlig konsekvent surt og/eller giddalaust. 

Bandet var lite sofistikert; et dugandes, bondsk pubrocklag som durte og gikk, med en relativt ung og overivrig trommeslager (skarptrommen hans lød som en trestokk). 

Utsøkt sanggull ble – det må sies – mer eller mindre ødelagt. 
«Dedicated Follower Of Fashion» ble en folk- «singalong», vidunderlige «Days» ble gitt et meningsløst «atmosfærisk» arrangement innledningsvis, før den stampet seg i gang, uberørt av finesse. 
«Victoria» ble ikke mer enn et fragment, «20th Century Man» endte opp som blind boogierock. 

Han sang nydelige «Celluloid Heroes» tonløst og falskt, og «You Really Got Me» ble innledet som en kjedelig blues, før det udødelige, brutale gitarriffet kom den til unnsetning og reddet stumpene. 
«Come Dancing» ble utsatt for en helt spesielt lite beåndet ikke-innsats bak mikrofonen. 

Kun i «Dead End Street» – med en av rockens fineste tekstlinjer: 
«What are we living for? 
Two-room apartement on the second floor» – var de virkelig inne på noe. 
Den brøt opp den joviale allsangfesten en smule. 
Men også den endte opp som en pregløs, geriatrisk «jam». 

Davies var i utmerket humør. 
Gjorde noen snodige danse-«moves», og frustrerte til stadighet gitarteknikeren sin, som ofte ble stående og holde instrumenter som legenden ikke ville vite noe av. 

Det var litt trist å registrere at Davies nå tar sine egne sanger mindre alvorlig enn vi i publikum gjør. 
Når det likevel – sånn på tross av det meste – ble ganske trivelig, kan det tilskrives de fabelaktige sangene, og 4000 mennesker som var villige til å tilgi mannen som skrev dem det meste. 
