Småsjarmerende harrytass
Gir deg akkurat det du forventer. 
Raske biler, situasjonskomikk og noen solide doser buskis. 

«Her står IQ-en i taket», kommenterer Roy Gundersen tørt ved synet av et par råner-babes. 
Det er en replikk man fort kunne snudd mot «Børning 2». 
Men det ville ikke vært sant. 
Ikke at filmen er spesielt intelligent, slett ikke. 
Men de som har laget den, vet veldig godt hva de holder på med. 
Det gir en film som er akkurat det den er ment å være – en amerikansk etterplaprer som lykkes med å utnytte det særnorske i kultur og landskap, og som gjør det med en viss smarthet og stil. 

Siden filmens persongalleri og univers allerede er etablert, får vi en oppfølger som er mer konsentrert og finpusset enn forløperen. 
Fortsatt er filmen rufsete nok, men de kornete bildene er skiftet ut til fordel for en rikere og varmere glans. 
Toeren virker derfor langt mer forseggjort, visuelt så vel som i de halsbrekkende stuntene. 
Noen av dem er bent ut elegante. 

Forrige films kappkjøring til Nordkapp sendte Roy (Anders Baasmo Christensen) og Doffen (Sven Nordin) i fengsel. 
Knapt har Roy rukket å sette sin fot utenfor murene før nye utfordringer dukker opp. 
Den ene er erkjennelsen av at datteren Nina (Ida Husøy) har fått seg kjæreste. 
Den andre heter Kayser (Vegar Hoel). 
Han inviterer til ny duell. 

Alle andre enn Roy er lette å be. 
Så når doningene setter kursen mot Fosnavåg, for å kappes om å nå Murmansk først, er det mer familiære og forviklingsmessige grunner til at han blir med. 
På hjul ligger selvsagt politimannen Philip Mørk (Henrik Mestad). 

Flere forviklinger skal det bli. 
Og flotte panoreringer av norsk vinterlandskap. 
Og litt for mange riktig kjedelige frontalbilder av bilkjørere bak frontruter. 

Det hele gasses opp av et lydspor som av og til gir filmen preg av musikkvideo. 
Også denne gangen hviler formelpreget tungt over opplegget. 
Men inspirert av den første filmens suksess synes filmskaperne å slappe mer av. 
Det baner vei for noen riktig fine innfall, noen ordentlig velfungerende slapsticks og sjarmerende morsomheter. 
Som når Klaus Sonstad dukker opp som inkarnert trønder på Oppdal. 

Den første filmen led under et noe påklistret forsøk på å tilføre tyngde gjennom det kompliserte forholdet mellom Roy og Nina. 
Også her slapper filmskaperne mer av nå. 
Far/datter-forholdet er fremdeles essensielt, men behandles mer lekende, også fordi Ninas mor, Ingrid Lykke (Maria Blokhus), hentes inn som komisk irritasjonsmoment. 

Mer enn 380.000 så den første «Børning»-filmen, som dermed gikk rett til topps som den mest sette norske filmen i 2014. 
Skulle oppfølgeren få lignende besøkstall, vil det være litt mer fortjent. 
