Nei, nei, nei!Styr unna! 

KRIM: 
Hva er det med spikerpistoler og skrustikker? 
Og var ikke den bestialske voldskrimmen død allikevel? 

Bo Svernström: 
Ofrenes offer. 
Oversatt av Inge Ulrik Gundersen. 
461 sider. 
Cappelen Damm. 

Jeg hadde trodd, og håpet, at den brutale krimtrenden var over. 
De siste årene har vi heldigvis sett færre fiksjoner som bygger hele dramaet og spenningen på til dels detaljerte beskrivelser av tortur og sadistisk kriminalitet. 
Men så kommer den svenske debutanten Bo Svernström med «Ofrenes offer», en historie om spikerpistoler og skrustikker og sigarettstumper og mer til - etter hundre sider er jeg kommet ut av telling på antall drap og drapsmetoder. 

Det er imidlertid ikke bare min personlige motvilje mot spekulativ voldskrim som trekker denne boken ned. 
«Ofrenes ofre» inneholder knapt en eneste original idé, den framstår som en fortelling bygget på en velbrukt formel og kunne vært episode 12 i sjette sesong av en halvbillig amerikansk tv-serie: 
Brutale drap i kø - flere av dem kan knyttes til forbrytelser flere år tidligere - kan det være en sammenheng? 
- etterforskerne småkrangler - sjefen er teit - hvem er den forsvundne søsteren? 
- og sannelig dukker det ikke opp en journalist som har uvanlig gode kilder. 

I tillegg er hele boken fortalt i et høyst ordinært språk, og vi får det forslitte fortellergrepet der morderen selv fører ordet i lange partier. 
Men hvem er dette mennesket som snakker i kursiv? 
Følg med, følg med... 

Men hva med språket og karaktertegningen? 
Ta dette som eksempel på at Svernström ikke er en språksikker dypdykker i menneskesinnets avgrunn, for å si det sånn: 

«Å drepe et menneske for første gang er en ubehagelig opplevelse. 
Jeg var så nervøs at jeg var kvalm.» 

Jaha, ja. 
