Anmeldelse:«Far from the Madding Crowd» 

Skrur romantikken opp til elleve, men holder bena på åkerjorda. 

FILM: 
Lidenskapen presser liksom aldri så sterkt på som innenfra et stramsnørt korsett. 
De vanskelige romansene i «Far from the Madding Crowd» strømmer ut fra det som utenfor selve fortellingen virker som et hysterisk lykkelig bryllup. 

Det står mellom den heftige danske regissøren Thomas Vinterberg, med sin forkjærlighet for svulmende følelser og operaaktige konfrontasjoner som Dogme-reglene tøylet så stramt i «Festen», og den viktorianske britiske forfatteren Thomas Hardy, som mestret både distansert samfunnssatire og forelskelsens nærsynthet. 

Så viser det seg at de, som så mange stormfulle par, bringer ut både det beste og det verste i hverandre. 
Men mest det beste. 
Og kanskje kan kjærligheten seire likevel. 

Dreven forførelse 

I «Far from the Madding Crowd» kommer de færreste forbi frieriet, eller kirketerskelen. 
Batsheba (Carey Mulligan) beundres både av bonden Gabriel Oak (Matthias Schoenarts) og den eldre og tilsynelatende tilkneppede godseieren Boldwood (Michael Sheen), men er mest hengitt til å bygge opp gården sin. 

Så kommer en tredje mann inn i bildet, en mer dreven en, som ikke ser Bathsheba som en stolt uoppnåelighet, men som en romantisk uerfaren ungjente det ikke er så vanskelig å forvirre og forføre. 

Krefter som trekker 

«Fjernt fra byens larm» er romanens tittel på norsk, og det er en naturnær sanselighet over de mettede bildene til Vinterberg: 
Vaktsomme blikk som sendes mot den utkårede eller mulige rivaler over høystakker og hesterygger; silhuetten du har speidet etter som lyser der den trer frem mellom trestammene. 

Mulligan, som har et eget talent for historiske dramaer, behandler igjen den fremmede tidskoloritten som et annet hjem. 
Hun er naturlig, munter og åpen. 
Også Schoenarts og Sheens ordknappe menn har åpne, sansende ansikter som bringer dem nær. 
Og samtidig som de føler og vakler er oppmerksomheten deres nødt til å være rettet mot det materielle, mot sauer og jorder og høy som må beskyttes mot regnet; for hvis det kollapser, kollapser livet deres også. 

Det er så mange krefter her som dytter og drar: 
Mot et bedre og mer velstående liv, mot status, mot frihet, mot eller fra en annen person; om å bli fri og plutselig oppdage at det likevel er noe som binder deg fast. 

Eim av såpe 
Men så har også historien iblant en umiskjennelig eim av såpe, og da klarer ikke Vinterberg å styre seg: 
Han gir på med perletårer og pretensiøs musikk, og maler med så bred pensel at de fine følelsesstrøkene nærmest gnis ut. 
Mannen som ikke er Den Rette, er så til de grader ikke Den Rette at han bare mangler en kaklende latter og en katt å klappe. 

Jada, så har han også en havarert relasjon i kappsekken og sine grunner til å gråte litt, men det virker påklistret. 
Det hele blir melodramatisk og konvensjonelt enn det ville trengt å være. 

Det Vinterberg mangler av eleganse, tar han igjen i forståelsen for følelsesmessige tumulter. 
«Far from the Madding Crowd» er imperfekt, men river alle med seg, i to timer som føles korte og lette, med en intens romantikk som er skrudd opp til elleve og likevel har støvlene i åkerjorda. 
Selv når fortellingen iblant er enerverende oppstilt, er det som om den pruster og lever. 
