TV-anmeldelse:Uforløst råskap 

Når et nytt konsept kaller seg Norges råeste realitykonkurranse, forventes nærmest blåmerker på synsnerven. 
I «Råskap» feiler råheten i å slå gjennom skjermen. 

Norsk konkurransereality i 10 episoder 

TV3, torsdager kl. 20.30 

TV3 har sett selv lei på realityserier der kjendiser skal gjøre ting de ikke kan, som å lage mat, danse, stupe – eller konkurrere mot tidligere idrettsutøvere. 
I «Råskap» har målet vært å presse aktive og nylig aktive toppidrettsutøver til det ytterste – i mangfoldige og brutale øvelser. 

«Vi skal bli vitne til en gjeng med mennesker som presser seg fysisk og psykisk, så hardt og brutalt at seerne omtrent får blod, svette og tårer sprutende ut av TV-skjermen», var kanalens lovnad i en av VGs tidligere saker. 

«Råskap» starter med en samling rått vakre landskapsbilder som smeiker over den ville naturen i Stryn, før programlederdebutant Ailo Gaup forklarer konseptet: 
12 topptrente atleter skal knive i konkurranser de aldri har sett maken til. 
Etter 10 uker (eller 20 dager ifølge programinformasjonen) kåres Norges råeste idrettsutøver, og for å vinne tittelen må man være sterk, smart, utholdende og tåle store mengder smerte. 

God variasjon 

Og det er en fin bukett deltagere produsenten Snowman har samlet. 
De varierer fra bokser Kai Robin Havnaa (26) som debuterte som proffbokser så sent som i november, til Thomas Myhre (41) som ga seg som keeper for hele fem år siden (at dét er lenge siden demonstrerer Myhre på smertelig vis i første konkurranse). 

Skihopper Johan Remen Evensen (29) la opp for tre år siden og Vibeke Skofterud (35) offentliggjorde i august at hun gir seg som langrennsproff. 
Yngstekvinne blant de aktive er 20-årige Tiril Sjåstad Christiansen, som nå har begynt å konkurrere i freestyle igjen etter en korsbåndskade. 

De 12 har imponerende meritter bak seg, men disse blir introdusert på rekke og rad i en heseblesende skrytesekvens som varer under to minutter totalt. 
For seere som ikke kjenner dem så godt, er det vanskelig å få med seg alt. 

Deltagerne skal bo sammen på en stor hytte i Oldedalen i Stryn, og konkurrerer i naturen i området og på en utendørsarena spesialkonstruert for programmet. 

Fikk du med deg: 
Skofterud legger opp og satser på TV-karriere. 

Hovedpoenget er de harde konkurransene, men noe av det mest interessante er glimtene av konkurrentenes «leirskoletilværelse» der de lager mat, slapper av og leker sammen på hytta. 
Det er sidene av utøverne vi ikke har sett før. 

Før konkurransene kan starte, skal deltagerne deles opp i lag. 
Der er det vanskelig å forstå hvorfor det brukes tid på å følge hele trekningen, siden lagene også i forkant av konkurransestart får snakke om hva de tror blir sine styrker og svakheter. 

Og så var det konkurransene. 
De fremstår opplagt harde nok: 
Det skal løftes og dras tunge vekter av ulike umedgjørlige materialer, deltagerne må klatre i tau, løpe i bakker og hoppe over høyballer med tømmerstokker. 
Og de må gjennom hele tre konkurranser på dag én, som sammenlagt avgjør startrekkefølgen i en avgjørende jaktstart dagen etter. 

Problemet er måten kappestriden er klippet på. 
Vi får et vell av kameravinkler det er vanskelig å orientere seg i. 
Det hjelper noe at Daniel Høglund er hyret inn som sportskommentator, som forklarer hva som faktisk skjer. 
Hadde det ikke vært for den audio-hjelpen er det ikke opplagt hvem vi ser på eller hvordan de ligger an. 

Når øvelsene er såpass kompliserte som de er, og avstanden mellom lagene blir så stor – tidvis på et lite område, kreves visuelle støttehjul for å videreformidle adrenalinet til hvert enkelt lag. 

At pulsen til utøverne er tatt med som et element, distraherer mer enn det tilfører. 
Det brukes ikke konsekvent, men vises på noen tilsynelatende tilfeldige utøvere på ulike punkt i løypa. 
At Tiril på 20 har puls på 183 på ett sted og at Thomas på 41 har puls på 162 når han er ferdig, sier i hvert fall en utrent sjel lite. 
Hadde steget vært tatt helt ut, med en fargegrafikk over de ulike deltagerne underveis, hadde stikkordet «rød sone» kanskje vært et spenningsmoment for flere. 

Når deltagerne i en øvelse skal vippe en tømmerstokk fram og tilbake et stort antall ganger før målstreken, og står flere ved siden av hverandre slik at en lett kommer ut av tellingen, hadde en tellegrafikk hjulpet med å fortelle seerne om dette faktisk er spennende eller ikke. 

Disse innvendingene er ingen krise hver for seg, men det samlede inntrykket er at «Råskap» mangler en bit i formidlingen. 

Naturbildene, derimot, er verd titten i seg selv. 
Og Gaup, som selv kom på tredjeplass i «Mesternes mester» i 2011, fungerer bra i en noe tilbaketrukken programlederrolle, selv om han kan høres litt «opplesende» ut i partier. 

Det skal sies at denne anmeldelsen kun er basert på den ene tilgjengelige episoden. 
Da er det vanskelig å si noe om variasjon i øvelser, bånd mellom deltagere, eller oppbygning videre i programmet. 
Potensialet er stort. 
Kanskje eksploderer det i andre program. 

I premieren forteller all logikk deg at det du ser menneskene gjøre er beinhardt. 
Du tviler ikke på utøvernes rå kraft. 

Men den formidles ikke gjennom skjermen. 
