Konsertanmeldelse:Fay Wildhagen 

Thomine Dybdahl. 

KONSERT: 
Fay Wildhagen 

STED: John Dee, Bylarm 

PUBLIKUM: ca. 400 

Her er en bærumsjente som allerede har fått gode ord, platekontrakt og booking kastet etter seg. 
Blant annet gjorde hun en minneverdig sak på Øyafestivalens minste scene i fjor. 

Nå, på John Dee, fremstår hun enda tryggere – og betraktelig mer komplett. 

Låtene har noe av den samme undrende strukturen og voldsomme kompleksiteten Thomas Dybdahl kan finne på å spre rundt seg. 

De begynner som om de var beskjedne sørvestlendinger, før de bestemmer seg for dra på turer langt utenfor hva den musikalske GPS'en egentlig viser. 
Struttende av selvtillit avrunder de i energiske lift offs, gjerne som ekstatiske Arcade Fire-eksplosjoner. 

Det kan høres anmasende ut, men er på alle måter det motsatte. 
De er, som Wildhagen sier til publikum halvveis uti: 
«Hellandussen. 
Så fine dere er. 
Nei ... 
Så deilige dere er.» 

Fiolin, cello og trompet utvider det tradisjonelle bandoppsettet. 
Hvilket gjør, la oss kalle det americanapopen, større og voldsommere. 
Forfriskende etter å ha bivånet litt for mye elektronisk monomani på festivalen. 

Uansett er det 21-åringens utrolige gitarkapasitet som virkelig krever respekt. 
Hun mestrer alt fra innlevende akustisk fingerspill til tung, møysommelig droning. 

Legg til en stemme med et sjeldent kontrollert lavt-lavt-HØYT-element, og en innlevelse som må oppleves. 
Wildhagen lever låtene sine, men ikke på den kleine måten der hun blir rørt av seg selv. 

Derimot så stort og så sterkt at hun like før avrundingen må presisere for publikum at «Dere setter meg litt emosjonelt ut av spill, men det er av glede.» 

Jo – takk det samme. 
