Anmeldelse:«Mannen fra Snåsa» 

Takknemlige filmer er sjelden spennende filmer. 

FILM: 
Det føles litt klamt når en påstand eller et syn bekreftes, igjen og igjen, gjennom halvannen time, snarere enn å utdypes og nyanseres. 

I «Mannen fra Snåsa» dreier det seg om at Joralf Gjerstad har mystiske evner til å helbrede og at hans bruk av dem gjør ham til det gode menneske på Snåsa. 
Dokumentarfilmskaper Margreth Olin sier rett ut at hun oppsøker ham for å filme gode møter mellom mennesker i en tid da hun er utmattet av å forholde seg til lidelse, og spørsmålene hun stiller er av typen «Hvorfor har du valgt å bruke så mye av livet ditt på andre mennesker?». 

Denne kritiker har ikke noe grunnlag for å hevde at Gjerstad ikke handler av uselviskhet og behov for å hjelpe, men pukkingen på nettopp dette gjør «Mannen fra Snåsa» mer ensfarget enn den burde vært. 
Det gir en følelse av emosjonell propaganda. 
Den som tror på evnene hans, vil nok bli desto mer henført av Olins film. 
Den som er skeptisk, vil bli skjøvet mer på avstand. 

Nærhet mer enn distanse 

Som samfunnsdebattant og regissør fremstår Margreth Olin som en svamp for andres smerte. 
Hun vil du skal føle det hun føler. 
Det er nærheten og ikke distansen til de hun filmer som flommer fra kinolerretet. 
Noen ganger fører det til ekstremt gode, inntrengende resultater, som i «Dei mjuke hendene» fra 1998, et medfølende og samtidig nådeløst blikk på hvor grimt det kan være å bli gammel i verdens rikeste land. 
Andre ganger virker det tunnelsynt. 

Det er verd å nevne at denne typen kritikk av Olin også kan rettes mot pressen selv. 
Den standen som har som sin oppgave å være kritiske til folks fortelling om seg selv, har vært påfallende tamme i møte med fenomenet Snåsamannen, og ivrige etter å ri på samme begeistringsbølge som ham. 
Det har ikke vært uvanlig å se spørsmål som «hvor lenge har du hatt disse evnene» i intervjuer i norske aviser, der altså noe helt uvitenskapelig tas for fakta både av journalist og intervjuobjekt. 
Det er utmerket godt mulig å være kritisk til påstanden om at magiske, helbredende evner finnes uten å underkjenne at Gjerstad har hatt en positiv påvirkning på mange menneskers liv, men denne distinksjonen har vært vanskelig for mange å trekke. 
Det er ikke så bra. 
Uansett er det bra at Snåsamannen selv er nøye med å si at han ikke stille seg i veien for skolemedisinen, men sender alle til lege som skal dit. 

Sjeldent sjikt 

Hvor man enn stiller seg i det spørsmålet, gir «Mannen fra Snåsa» et interessant innblikk i et sjikt av Norge som sjelden kommer frem i den mediale hovedstrømmen. 
I en tid da det snakkes mye om hvor sekulært og vitenskapsbasert vesten er, er det interessant å bli minnet om hvor mye åpenhet for «mer mellom himmel og jord» som finnes også her på berget. 

I prosessen for å lage «Mannen fra Snåsa» sa «pensjonisten» Gjerstad ja til å ta imot et nytt sett av pasienter, for å la Olin filme møtene. 
Noen av disse scenene er filmens klart mest interessante øyeblikk. 
Gjerstad er utvilsomt en instinktiv menneskekjenner: 
Han merker seg små detaljer og trekk ved de som kommer inn til ham og lykkes som regel i å få dem til å få tilbake kontakten med sin egen, iboende verdi. 
Ofte bærer pasientene på en cocktail av kroppslig og psykisk pine, de synes å være på jakt etter en bydende stemme, noen å legge det på, alt det som sliter dem ut. 
Gjerstad tar dem alvorlig og snakker med bydende stemme og med enkle ord, om viktigheten av å tro på det gode og se fremover. 
Det er ikke vanskelig å forstå at et slikt møte kan ha en kraftig effekt på pasientenes syn på seg selv og livet sitt og det de strever med. 

Takknemlig portrett 

Likevel er det noe ubekvemt også over paraden av pasienter. 
«Joralf vet ingenting om pasientene», bedyres det på forhånd, som når tryllekunstneren ser vekk mens publikum får se at kortet han skal gjette på er hjerter tre. 
«Hvordan kan du tvile på at han har evnene han sier han har etter å ha sett dette», synes å være den underliggende påstanden. 

Om en større kritisk distanse ville vært umulig, kunne nærheten hatt flere nyanser: 
Det ville vært interessant å høre mer om Olins egen kreative krise, om hvordan disse to som jobber nettopp med motløse mennesker forholder seg til nettopp dette «kallet», i stedet for å bli forsikret om at Olins krise var virkelig og at Snåsamannen stilte opp for henne i den tunge tiden. 

«Mannen fra Snåsa» virker takknemlig mer enn nysgjerrig, og er en hyllest mer enn en granskning. 
Margreth Olins svulmende hjerte er en inntagende egenskap, men iblant gjør den filmene hennes flatere enn de kunne vært. 
