Filmanmeldelse:«Terminator: Genisys» 

For femte gang lufter terminatorene teknikken. 
Man skal være betydelig skriftlærd for å følge med denne gangen. 

USA. 
Regi: 
Alan Taylor. 
11 år. 
MED: 
Arnold Schwarzenegger, Emilia Clarke, J.K. Simmons, Jai Courtney, Jason Clarke, Matt Smith, Byung-hun Lee, Aaron V. Williamson. 

Det begynte tilbake i 1984. 
Gjennom alle filmer går dette igjen (stort sett): 
Den kunstige intelligensen Skynet tar over verden med sine maskiner og roboter, og definerer de gjenværende menneskene som fiender som i det store og det hele bør utryddes. 
En siste rest av mennesker danner en motstandsbevegelse. 
Og vi er i gang. 

La det være sagt: 
De to første «Terminator»-filmene var storslagne, trendsettende greier, ikke minst i det filosofiske hjørnet (når ikke actionene overdøvet alt) omkring menneskelighetens betingelser i en alt for teknifisert verden. 
Og handler det først om dommedag, er selvfølgelig heller ikke den bibelske terminologien utelatt. 
Vi har både en – nettopp: 
«Dommedag» og en «Frelse» i markedet før denne filmen, som er gitt navn etter Genesis, 1. Mosebok, Bibelens aller første bok, altså begynnelsen på det hele. 

Om det er begynnelsen, slutten eller midt på vi befinner oss, er for øvrig ikke helt enkelt å avgjøre. 
En tidsmaskin er nemlig sentral. 
Og vi beveger oss lyssterkt mellom 80-tallet, 90-tallet og en slags nær fremtid, uten at det bestandig er så enkelt å holde rede på når vi er hvor. 
Tidsreisenes clou er at man blir i stand til å forandre fremtiden, må vite, og beskyttelsen av Sarah Connor (spilt av «Game of Thrones» Emilia Clarke uten sin hvite Daenerys Targaryen-parykk), som skal bli mor til motstandslederen John Connor. 
Sarah er for øvrig allerede meget effektivt beskyttet av den snille, «aldrende, men ikke avfeldige» Arnold Schwarzenegger. 
Hvem som husker hva gjennom tidsreisen, er også noe vanskelig å følge med på; det opereres nemlig både med erindring og dobbel (eventuelt: parallell) erindring underveis. 

Ja vel: 
Mye er ganske patent, her. 
Filmingen og teknikken generelt. 
Men actionen blir faktisk i lammeste laget. 
Det vil si: 
De fæle terminatorene er så til de grader vanskelige å ta livet av, at de gjenoppstår gang på gang, blir fikset gang på gang, blir seg selv igjen etter utallige omskapinger (i alle fall de nyeste modellene) – at det blir temmelig monotont etter hvert. 
Den ytterst barske Schwarzenegger-humoren kommer dessuten litt for sent i gang til å gjøre det underholdende nok. 

Altså: 
Terminator-fansen vil finne en meget rik kilde til gjenoppdagelser og skriftfortolkninger fra den mest fragmenterte Terminator-bibelen. 
Og de vil fryde seg hemningsløst. 
Alle andre, som ikke nødvendigvis synes en actionfilm i en 30-årig lag tradisjon bær være belagt med referanser på nivå med en mastergrad i historie eller teologi, vil mene at dette er helt gjennomsnittlig underholdning. 

JON SELÅS 
