Som far, så sønn
Den japanske mesterregissøren varmer oss igjen med en stillferdig film om familierelasjoner. 
Eller om livet, om du vil. 

De som har fulgt Kore-edas filmer fra uforglemmelige, hjerteskjærende «Nobody Knows», via «Still Walking», til «Som far, så sønn» og fjorårets vidunderlige «Søstre», kjenner igjen så vel tematikk som enkelte skuespillere. 

At Kore-eda ikke gir opp favorittemaet sitt skal vi være glad for. 
Få makter å behandle temaer som familiebånd, tap og desillusjon med slik varme og klokskap, og så mye nennsom humor. 

Døden er ofte en igangsetter i filmene hans, så også nå. 
En aldrende far er død, men vi skjønner fort at han kanskje ikke er særlig savnet, verken av enken eller sine barn. 
Grunnen får vi vite. 
Desto vittigere at sønnen Ryota (Hiroshi Abe) distanserer seg sånn fra ham. 
For bortsett fra at Ryota er forfatter og faren angivelig ikke leste en eneste roman i sitt liv, synes likhetene mellom dem å være større enn forskjellene. 

At Ryota er forfatter, er også en sannhet med modifikasjoner. 
Han skrev en gang en prisvinnende roman. 
Under dekke av å drive forundersøkelser til sin neste bok, jobber han som privatdetektiv, men også her aner vi en aldri så liten livsløgn. 

Mest av alt er han en skilt, umoden mann som sliter med å betale barnebidrag og drømmer om å få familien sin tilbake. 

Med i bildet hører også Ryotas søster Shingo, og deres aldrende, elskelige mor, vidunderlig spilt av henholdsvis Taiyô Yoshizawa og Kirin Kiki – japansk films grand old lady. 

Mer enn å vikle ut et plott, kretser filmen rundt disse menneskene, deres forsøk på å finne sin plass i tilværelsen, slik den nå engang ble, uavhengig av hva de en gang drømte om og ville. 
For mens Ryota synes styrt av et ibsensk «evig eies kun det tapte», velger andre en mer pragmatisk-melankolsk tilnærming til skjebnen og går videre med sine liv. 

Bortsett fra smått fornøyelige scener fra Ryota og makkerens virksomhet som privatdetektiv, er dette en film der samtalen står sentralt. 
Det prates mye, men ikke på Woody Allen-filmenes vis. 
Dette er hverdagssamtaler mellom mennesker som oppleves vidunderlig ekte og nære, og der brå innsikter og slående metaforer plutselig dukker opp. 
De bringer ikke bare visdom med seg, de er også en påminnelse om viktigheten av å lytte årvåkent. 

Som sine forgjengere er «Etter stormen» en enkel film, stillferdig og uten fakter, med en både oppslukende og meditativ virkning. 
Samtidig er den et presist punktnedslag i et universelt og dypt gjenkjennelig tema. 
