Språk er medisin fra verdensrommet
Den lavmælte og subtile «Arrival» skildrer menneskehetens første møte med en fremmed sivilisasjon via lange samtaler om lingvistikk og språkfilosofi. 

FILM: 
Moderne science fiction-film preges av et grunnleggende misforhold mellom ideer og budsjetter. 
For mens blockbusterne konkurrerer om å undervurdere publikums intelligens, sliter de filosofisk og intellektuelt ambisiøse prosjektene med å skrape sammen penger til et anstendig effektbudsjett. 
Resultatet er at filmene som både stimulerer hjernen og imponerer teknisk glimrer med sitt fravær, mens Hollywood pumper ut den ene hjernedøde effektorgien etter den andre. 

Denne fundamentale bristen på fantasi og forestillingsevne representerer i seg selv en dystopi på linje med de postapokalyptiske marerittskildringene som i dag dominerer populærkulturen, men som Denis Villeneuve understreker med den sobre og lavmælte «Arrival» er det ingen automatikk i at det er slik samtidens framtidsvisjoner skal se ut. 

Lingvistikk «Arrival» åpner med at tolv skyskraperhøye farkoster av ukjent opphav manifesterer seg rundt omkring på jorda. 
Som ekkoer av Stanley Kubricks svarte monolitt svever de enorme, lakrisbåtformede konstruksjonene stumt over bakken mens uroen langsomt bygger seg opp blant makthavere og sivilbefolkning verden over. 
I USA hyrer oberst Weber (Forest Whitaker) inn lingvisten Louise Banks (Amy Adams) og matematikeren Ian Donnelly (Jeremy Renner) for å finne en måte å kommunisere med de intergalaktiske gjestene på, og når Banks til slutt får sitt store gjennombrudd, handler det om noe langt mer revolusjonerende enn språk. 

Med et budsjett på 50 millioner dollar har «Arrival» råd til standsmessig datagrafikk, men det blir tidlig klart at Villeneuve ikke har til hensikt å overvelde publikum med action eller effekter. 
«Arrival» er først og fremst en film om mennesker og romvesener som prater sammen om språk, tanke og tid – og om sammenhengen dem imellom – og det er disse innsiktene som utgjør filmens mest spektakulære øyeblikk. 

Beherskelse 
Der andre filmskapere ville bekymret seg for å snakke over hodet på sitt publikum, lar Villeneuve rollefigurene føre lange, sindige diskusjoner om lingvistikk og språkfilosofi mens spenningen skrus til av rapporter om at Kina og Russland forbereder seg på å gå til angrep på de fremmede. 

Det er vanskelig å snakke om plottet i «Arrival» uten å røpe detaljer det er best å oppdage underveis, men samtidig er ikke dette en film som egentlig lar seg ødelegge av spoilere. 
Villeneuve og manusforfatter Eric Heisserer baker nemlig de avgjørende avsløringene inn i filmens struktur på en måte som bygger opp under fortellingens tematikk til et punkt hvor overraskelsesmomentet blir en ren bonus. 

Drama 
På tross av sin akademiske sjargong og sine sammenflettede tidsnivåer er «Arrival» verken vanskelig eller spesielt kompleks. 
Og når den framstår som science fiction for et tenkende publikum er det fordi dens dempede, metodiske formspråk – Bradford Youngs kalde, elegante bilder og Jóhann Jóhannsosons beherskede musikk – og skildringen av hovedpersonens psykologiske tilstand gjør den til et godt karakterdrama. 

I sluttminuttene oppklarer «Arrival» mer av sitt eget mysterium enn den strengt tatt burde. 
Et av kjennetegnene på stor science fiction er som kjent at den ikke lar seg oppklare, men forblir gåtefull. 
Likevel er det ingen tvil om at Villeneuve med dette har begått storbudsjetts-sci-fi av en kvalitet vi på ingen måte har vært bortskjemt med dette århundret. 
