Misty Coast slår på stortrommen
Bergensduoen Misty Coast forlater det sparsommelige til fordel for det storslåtte på sin andre plate. 

Duoen Misty Coast, bestående av Linn Frøkedal og Richard Myklebust, har laget det de kaller sin «rebelske Berlin-plate». 
«Melodaze» forlater det sparsommelige til fordel for store tablåer, mektig perkusjon og et vanvittig vokalspekter. 

Her har duoen liksom funnet uutforsket terreng som leder dem til uventet musikalitet. 
«Backseat Warrior», med Frøkedals til tider engleaktige vokal som sitt ess i ermet, er en gave til fans av nittitallsrock fra både Storbritannia og USA. 

Musikknettstedet Feisty Music har så rett når de klassifiserer deres vokal som sirup. 
På «Loophole» er de særlig seige, med jeget som ser på verden som suser forbi i en form for beruselse. 
Verdenen de befinner seg i er langt mer fargerik enn på deres tidligere utgivelser. 
Tekstene og motivene gir en fornemmelse av å bli møtt med nye kontekster og nye steder, liksom befolket av karakterer fra et bredt persongalleri. 
Den er musikalsk storslått på en forfriskende måte, noe de blant annet kan takke Kim Åge Furuhaugs kreative og lysende energiske perkusjon for. 
Kanskje har denne nyvunne forkjærligheten for de rike lydbildene noe å gjøre med at platen ble unnfanget i Berlin. 

Når enkeltlåter som «White Lies», «Little Sister» og «Berlin Zoo» er så sterke som de er, er det nødt til å sette andre i skammekroken. 
Det er sant at åpningen «Eleven Months» ikke tilføyer noe nytt til deres katalog – den er faktisk nesten komisk beskrivende for deres typiske uttrykk. 
Kanskje forsvinner den litt i mengden, men den leker også med våre forventninger til hva som følger. 
Og det er langt mer rikt og søkende enn de noensinne har turt å være. 

Misty Coast er et prosjekt drevet av melodi og er langt mindre støyete enn bandet Megaphonic Thrift, der Myklebust og Frøkedal også er medlemmer. 
Men det er pop sett gjennom støyens linse, og de tåkete gitarene gjør låter som «No Revelation» til unektelig egenartede. 
«Melodaze» er en passende tittel på et album som beskjeftiger seg med forsiktig å forvrenge melodien så den aldri sklir over i det strømlinjeformede og ufarlige. 

EP-en blir et stadig mer yndet format, og det er uvanlig å støte på en tilåtersplate som kan forsvare så å si alle låtene. 
Det kan Misty Coast med «Melodaze». 
Helt fra starten til den sublime og rørende barnlige avslutningen «Galaxy», en øvelse i tilbakeholdenhet med et solid nikk til Mazzy Star. 

Det er en ytterligere skjerping av uttrykket fra førsteplaten «Misty Coast» fra 2017, en definitiv favoritt. 
