«Grimsby:»Hvor lavt kan du gå? 

Sacha Baron Cohen tøyer strikken for hvor lavpannet humor det er mulig for ham å slippe unna med. 

Den briljante komikeren Baron Cohen har stått overfor et problem etter som han har beveget seg fra dokumentarhybrider til fiksjon: han er ingen god skuespiller. 
Hans unike evne til å overrumple virkelige mennesker har vært hans varemerke, og nå som han er global kjendis er det ikke flere han kan lure. 
I denne nye komedien fortsetter kvalitetsfallet vi så smått kunne se i Diktatoren , og som her når et foreløpig lavmål. 

Les også anmeldelsen av 

Den hjertevarme, vulgære idioten Nobby er en lokal britisk variant av Borat, men ikke stilmessig: 
Han er for lik Liam Gallagher til det. 
Hans verden er småstedet Grimsby som har like mange politisk ukorrekte arbeiderklasse-stereotypier som tv-serien Little Britain , men de mangler samme brodden. 

Et vrak av en komedie 

Å gjenfortelle handlingen er som å forsøke å minnes et kaotisk fyllekalas, og det er ikke bare negativt ment. 

Nobby kommer på sporet av broren som ble adoptert bort som liten, og som i dag jobber som agent for MI5. 
Sammen må de dra til Sør-Afrika for å forhindre en konspirasjon som kan lede til en gigantisk terrorhandling under fotball-VM der England vinner finalen (as if!). 
Noen små, tarvelige briter må gjenopprette Storbritannias heder og verdighet, og Cohen harselerer friskt med britiske forestillinger om nasjonal storhet. 

Les også anmeldelsen av 

Med hjelp av stjerner som Penélope Cruz og briljante karakterskuespillere som Ian McShane pimpes dette vraket av en komedie nok opp til at de nesten 90 minuttene ikke oppleves som totalt sløseri med tid. 
Men å se sistnevnte ta til takke med en totalt uinteressant rolle kan gjøre vondt. 

De som er svake for Cohens vulgære overskridelser, som ofte kretser rundt kroppsåpninger, vil kanskje ikke bli skuffet. 
Her er det nok å ta av, og Cohen bygger opp til et morsomt klimaks som tar den anale humoren til nye, svimlende høyder. 
Men de av oss som forventer humorsjokk servert med en dose originalitet, eller i det minste friskhet, slik vi husker fra figurene Ali G, Borat og Brüno, vil bli skuffet. 
Her glimrer provokasjonene med sitt fravær. 

Les også anmeldelsen av «Så og på jorden:» 

Jeg går ut ifra at Cohen laget denne filmen fordi han kunne – dvs. fordi han fikk den finansiert. 
Det kan virke som han bevisst utfordrer grensene for hva den såkalt gode smakens voktere oppfatter som dårlig humor, men glemmer samtidig at komedie også er et fag som krever snert, presisjon og timing, uavhengig av hvor lavpannet den er ment å være. 
