Slipper oss tettere innpå
Florence Welch er kjent for å tøye stemmebåndene. 
Denne gang tar hun det roligere. 

Begge de to andre albumene hennes har toppet den britiske albumlisten, og et samlet salg oppgis til fem millioner plater verden over. 
Lista ligger derfor høyt når Florence Welch og maskinen hennes starter opp igjen. 

Førstesinglen "What kind of man" hadde mye innestengt sinne i seg, mens "Ship to wreck" er full av fylleangst. 
Den handler om å bygge opp noe bare for å ødelegge det igjen, ledsaget av en video der en Florence med splittet personlighet slåss med kjæresten. 

Det tar på å være i rampelyset, og 28-åringen har hatt sitt å stri med. 
Det gir oss et mer innadvendt album denne gang. 
Rent fysisk har også artistlivet tært på henne, inkludert et beinbrudd under en festival i april. 

Hun innleder med de to singlene, før "How big, how blue, how beautiful" kommer. 
Markus Dravs er hentet inn som produsent på platen, både fordi han sto bak Bjørks "Homogenic" i 2007 og fordi han er god med blåsere. 
Disse fargelegger tittelkuttet, arrangert av Will Gregory fra Goldfrapp.Dravs er med på å skrive de to neste kuttene. 
"Queen of peace" og "Various storms & saints". 
Blåserne er hjertelig til stede på førstnevnte, i det som er et av albumets friskeste kutt. 
Han jobber for lønna. 

"Various storms & saints" er langt mer lavmælt, og i det hele tatt er platens største overraskelse at Florence legger bånd på stemmebruken. 
Det var den hun er kjent for, et varemerke like sterkt som Dravs' blåsere. 
Der du tror at en sang som "Long & lost" virkelig skal ta av og lette mot taket, holder hun seg nær bakken. 
Likevel er det en låt av det friske slaget. 

Leter du etter gamle Florence, kan du skippe "Caught" og hoppe fram til "Third eye". 
Dette er sangen som vil få varmen opp hos et stadionpublikum. 

"Queen of peace" og "Delilah" er også sanger som burde få fart på blodomløpet. 
Hun går i nye retninger, men har ikke glemt hvor hun kommer fra. 

Etter "Third eye" kjøler hun oss ned med "St Jude", en vakker sang om å leve i kaos. 
Selv om man ønsker et harmonisk liv, har tingene en tendens til å ta en annen retning. 
Det er her temaet ligger. 
Som hun synger i "Caught": 

I can’t keep calm 

I can’t keep still 

Pulled apart against my will 

Eller som refrenget går i "Ship to wreck": 

Did I drink too much? 

Am I losing touch? 

Did I build this ship to wreck? 

Hun runder av med energiske "Mother", det eneste kuttet der Paul Epworth er tilbake som produsent. 
Han og James Ford styrte lyden på de to første platene, begge produsenter med store navn på cv-en. 
Til gjengjeld er Markus Dravs heller ingen småkar, med navn som Arcade Fire, Mumford & Sons og Coldplay. 

Kuttet er greit nok, men det glir ikke helt inn i sammenhengen. 
Uansett er dette en plate der Florence Welch åpner opp døren inn til seg selv – bokstavelig talt i "Ship to wreck" med en video filmet hjemme. 

Beste spor: 
"Ship to wreck", "How big, how blue, how beautiful", "Queen of peace", "Delilah", "St Jude". 
