Anmeldelse:«Fantastic Four» 

Et deprimerende sløseri med gode skuespillere og interessante tegneseriefigurer. 

FILM: 
For mennesker som har lest sin andel superhelttegneserier byr superheltfilmen på en dobbelt dose déjà vu. 
For i tillegg til at disse filmene gjenforteller de mest kjente historiene fra tegneseriene de baserer seg på, har filmbransjen også begynt å etterape den amerikanske tegneserieindustriens evige resirkulering av figurer og fortellinger. 

Bortkastet 

Grunntanken bak Fantastic Four er å kombinere superhelteventyr og familiedrama, og tradisjonelt har kvartetten blitt skildret som en kjernefamilie, med Mister Fantastic og Invisible Woman som foreldre og The Thing og The Human Torch som barna. 
I Josh Tranks versjon — den tredje filminkarnasjonen hvis man teller den aldri lanserte Roger Corman-filmen fra 1994 — er samtlige rollefigurer i begynnelsen av tjueåra, og dermed går man glipp av den underholdende dynamikken som Pixar kopierte i «De utrolige». 

Utgangspunktet for Fantastic Four er såre enkelt: 
Etter en ekspedisjon til det ytre rom får fire venner underlige superkrefter. 
Men selv etter halvannet tiår med superheltfilmer, hvor opprinnelseshistorien konsekvent har vært det svakeste leddet, velger Trank likevel å bruke en time på å vise hvordan dette går til. 

Pinlig 

Det er åpenbart at Trank har ønsket å bevege seg bort fra superheltsjangeren og over i et science fiction-landskap, men selv om filmen inneholder noen potensielt interessante body horror-elementer, makter den aldri å frigjøre seg fra superheltfilmens tvangstrøye. 
Og det er direkte deprimerende å se dyktige skuespillere som Kate Mara, Miles Teller og Michael B. Jordan pløye gjennom amatørmessige spesialeffekter og spektakulært klønete dialog. 

«Fantastic Four» er fundamentalt mislykket både som film og superheltfortelling, men den makter likevel å formidle en sentral del av den amerikanske tegneseriehistorien — nemlig den særegne tristessen som oppstår når kommersielle underholdningsbedrifter desperat forsøker å oppdatere 50 år gamle konsepter i henhold til trender de ikke forstår. 
