Musikkanmeldelse Highasakite – «Uranium Heart»:Drage i dvale 

Helt god natt fra Highasakite. 

ALBUM: 
POP Highasakite «Uranium Heart» (Propeller/Border) 

«Do you have a heart?», «do you have a pulse?», «do you have a soul?» undrer Ingrid Håvik midtveis på Highasakite sitt fjerde album. 
En utgivelse man ikke kan unngå å tolke som preget av de indre stridighetene bandet har vært gjennom de drøye to siste årene. 
Siden «Camp Echo» (2016) har de som kjent redusert seg tilbake til den opprinnelige tosomheten, i pågående offentlig krangel med de tre eksmedlemmene. 

De juridiske detaljene trenger ikke berøres her, men konflikten kan mer enn anes i tekstene. 
Allerede siterte «Hail of Bullets» kan for eksempel lett lyttes til som en beisk hilsen til de som ikke lenger er bandmedlemmer. 
Sammen med flere åpenbare og mindre åpenbare insinuasjoner. 

Når det er sagt: 
Det kunne vært tilfelle med flere av bandets låter på den tiden de var en kvintett også. 

Fraværet av Marte Eberson, Øystein Skar og Kristoffer 
Lo er i alle fall hørbart musikalsk. 
Duoen Håvik og Trond Bersu har gått bort fra den høystemte med relativt tempohøye formen de har jobbet seg inn i. 
Her har de gjort Kings of Convenience sin optimale albumvisjon til sin egen. 
«Uranium Heart» består nesten utelukkende av stillestående elektronikafølerier som høres ut som sistelåter. 
Eller rulletekstmusikk og godnattsanger, om du vil. 

Et unntak er det - i denne settingen - uortodokse, men samtidig vellykkede innfallet som tittellåten er: 
En akustisk gitardrevet og rett fram countrylåt Relativt malplassert blant de andre seige idéene. 
Og - selv om melodien i seg selv er en slags stiløvelse over en hel sjanger - det eneste virkelig minneverdige på albumet. 

En utmerket attest for Håviks sterke og imponerende stemmekraft. 
Som for øvrig har sluttet med den reddsomme engelskaksenten hun har hatt en stund. 
Takk og lov. 

Resten er ikke direkte ille, det er bare så innmari stille. 
Det framstår preget av mangelen på eksternt oversyn (tidligere produsent Kåre Vestrheim er også ute av dragelaget). 
Der låtene har mange lag på lag på lag på lag av langhalmede synther og Håviks vokal. 
Fritt for kritiske spørsmål om tekstlinjer som «It’s so good to be alive» på «I Call Bullshit» eller rim som «why do you lie awake at night, why do you sometimes seem polite» på «Egomaniac» egentlig er på det nivået de vil være. 

Eller hvorfor man ikke har tatt med «Elastic State of Mind», den eneste av fjorårets singler som mangler, for å få pustet inn litt mer enn hvilepuls i alt dette døsige og dorske som utmaler seg her. 

Om en knapp måned skal «nye» Highasakite på nasjonal arenaturné, og etterhvert overbevise hele Oslo Spektrum. 
Dersom de skal spille hele «Uranium Heart» da, håper jeg virkelig at de har satt fram behagelige stoler. 

Eller aller helst gode senger. 

BESTE LÅT: 
«Egomaniac» 

Albumet slippes fredag 1. februar 
