Filmanmeldelse:«Mannen fra Snåsa» 

TROMSØ (VG) 
«Mannen fra Snåsa» er en interessant, belysende, morsom, rørende og berørende film om et menneske som har forsøkt, gjennom hele livet, å velge godhet. 

«MANNEN FRA SNÅSA» 

Norge. 
Regi: 
Margreth Olin. 
Tillatt for alle. 
MED og om Joralf Gjerstad. 

Provoserende? 
Selvfølgelig! 
Det handler jo om selveste Snåsamannen, håndspåleggeren, den gudfryktige, den ydmyke gamlingen fra Trøndelag, som tusenvis av mennesker påstår de har fått hjelp av gjennom årene. 
Klart at slikt er «alarmerende»! 

Jeg setter det i anførselstegn. 
For naturligvis er det en selvmotsigende at et menneske som vil godt for sine medmennesker, og som åpenbart har helt spesielle evner til akkurat det, må advares mot. 
Av ikke så få. 
Men for øvrig ikke av meg; uansett hvor enkelt det er å problematisere sider ved Gjerstads virksomhet gjennom mange år, minst like enkelt er det å bli fascinert, glad, rørt og berørt. 

Utgangspunktet for filmen er at regissør Margreth Olin, en av våre beste og kanskje den mest kompromissløse av våre dokumentarfilmskapere, var kommet til et nullpunkt i karrieren. 
I årevis har hun rettet sitt dokumentarkamera mot lidelser, problemer og svart sorg. 
Hun var rett og slett i ferd med å gå under i sitt eget engasjement for andre, lidende mennesker. 

I hennes bevissthet var det helt nødvendig å finne et helt annet tema, lete etter noe oppbyggelig, forsøke å finne en annen side ved tilværelsen. 
Og akkurat da muligheten om å portrettere Joralf Gjerstad oppstår, blir hennes egen kjæreste rammet av blodpropp i hjernen. 

Men kan jo bli rent religiøs av mindre! 

Eller kanskje nettopp ikke. 
I alle fall: hun fikk kontakt med Snåsamannen. 
Og skjønt han egentlig hadde trukket seg tilbake i 2009, stilte han opp igjen for Olin og nye runder med pasienter i 2014. 
Det er hva denne filmen handler om. 

Heldigvis. 
For riktignok er det sider ved mannen og hans virksomhet som er vanskelig å forklare. 
Hans «varme hender», helt grunnleggende. 
På den annen side: 
Gjerstad er ingen kvakksalver, Gjerstad er ihuga troende på moderne medisin og virker aldri å være i tvil når han selv skal tre tilbake og la legene overta. 
Dessuten: 
Er det egentlig mirakler han utfører? 
Det kan sikkert diskuteres. 
Gjerstad kan selv ikke forklare sine evner. 
Men det virker som han mildner symptomer, mer enn helbreder. 
Og fremfor alt er det åpenbart at dette dreier seg om et menneske med en helt enestående evne til å sanse og kommunisere med andre mennesker. 
Man kunne kalle det psykoterapi. 
Men det holder med betegnelsen ekstrem innlevelse i andre mennesker og en helt enestående evne til bryte mental negativitet eller fastlåsthet hos andre. 

Han er en livsvis mann, med en unik erfaring, uten behov for å lyve om noe som helst. 
Humoren er alltid nærværende, skuffelsene og motgangens sår likeså. 
Det overraskende, og faktisk mest forgyllende, er at til og med sensualismen har han bevart helt til nå, opp i støvets år. 
Og da snakker vi ikke småsnusk; vi snakker om mennesket som tar hele sin menneskeligheten i funksjon. 

Han dyrker godheten og omsorgen for godhetens og omsorgens skyld. 
Han vet når han ikke strekker til; sorgen over å ikke nå frem til noen som trenger det, er antakelig hans livs største sorg. 
Og det har tynget ham; helt ned i svart depresjon. 
Hva han likevel har tålt etter alt han har sett, hørt og sanset, er helt bemerkelsesverdig. 
Filmen avspeiler mannen her og nå. 
Det som ligger tilbake i tid berøres bare i forsvinnende grad. 
Han er en forsonet, gammel mann, som ikke har behov for å skremme noen - Joralf Gjerstad er dypt religiøs, men han tror ikke på helvete. 
Hans definisjon av tilværelsens onde krefter, er ikke noe annet enn «intethet». 
Men han kan for sitt bare liv ikke forstå at denne negative «intetheten» synes alltid å være hva folk flest og offentligheten velger. 
Man kunne valgt godhet. 

Olin er en skånselsløs subjektiv filmskaper. 
Hun forplikter seg på sine filmer. 
Og hennes og kjærestens historie er direkte utleverende. 
På den annen side: 
Akkurat dette elementet tilfører ikke filmen stort for en uinnvidd tilskuer. 
Men det tilfører åpenbart Olin selv, alt. 
Og da er det nødvendig. 
For henne. 

For oss andre: 
En helt bemerkelsesverdig film om et bemerkelsesverdig menneske! 

JON SELÅS 

«Mannen fra Snåsa» har ordinær kinopremiere fredag. 
