Sterk debut fra performanceartist Bendik Giske
Tar saksofonen med til steder med spennende musikalsk utsikt. 

Bendik Giske er performanceartist og saksofonist, og Surrender er hans debutalbum etter EP-en Adjust fra i fjor høst. 
Giskes musikk er instrumental og forener klubbmusikk og frijazz uten at en slik beskrivelse er totalt dekkende. 

Han benytter sirkulær pusteteknikk og anvender mikrofoner på måter som setter interessante merker i de uttrykkene han skaper. 
Det han gjør, er på ingen måte revolusjonerende, men han får meg til å tro på innholdet. 

Mellom Bowie og Parker 

Når Bendik Giske opptrer live, er det kroppslige og visuelle gjerne vektlagt på helt andre måter enn hva som er tilfelle med de musikerne han kan sammenlignes med. 

Evan Parker, den store engelske frisaksofonisten som Giske åpenbart er påvirket av, er like kjedelig i klesveien som de fleste andre av oss. 
David Bowie, derimot, var en mann som kunne spille saksofon i bar overkropp. 
Bilder av Bowie med Tin Machine påminner ikke lite om de bildene Giske fremkaller i egne opptredener. 

Emanuel Vigeland Museum som opptakssted 

På Surrender står imidlertid musikken helt på egne ben, uten staffasje og bar hud, og det første vi møter er en drone. 
En vedvarende og bevegelig tone. 
Intensiteten i «Ass Drone» er slående, men kontrollert. 
Dette er kraftfull minimalisme uten rytmisk innhold. 
Den duvende kvaliteten holdes fast med en saksofonlyd som langsomt åpner seg. 

Neste spor er mer dansbart og fremstår nærmest som et avantgardistisk popstykke. 
Giske lar hele saksofonen synge med og skaper en original lydmiks og et tema du rekker å bli kjent med. 
Det er ikke direkte fengende, men det fester seg på andre måter enn tradisjonell frimusikk gjør. 

Det kan virkelig være sunt for det fritt improviserte å møte omgivelser som gir nye løft. 
Dette skjer både i «Up» og i «Hole» selv om ideene her minner meg mye om det John Butcher gjorde på albumet Resonant Spaces i 2008. 
Han tok saksofonen med til rom med ekstreme akustiske egenskaper og brukte resonansen som bærekraft i musikken. 

Når Bendik Giske benytter Emanuel Vigeland Museum som opptakssted, handler det om det samme. 
Det er likevel flott å høre hans reflekterte spill. 

Et helhetlig album 

Pusten og saksofonlyden smelter sammen og skaper sakral stemning uten at de skarpe kvalitetene blir borte. 
Dette er ikke musikk som løper deg i møte. 
Den fordrer aktiv lytting for å gjøre seg tilgjengelig. 
Detaljene deles ikke ut i første møte, og sånn vil vi gjerne ha det. 

Det er derfor jeg også bruker litt tid på å forstå hvor godt jeg liker det Giske holder på med. 
Side to jages i gang, og saksofonisten fortsetter å få det myke til å virke rått. 
Musikken blir aldri sleip. 

«Through» er lastet med grovt spill og sjeldne lydornamenteringer i kulissene. 
Jeg tenker på Colin Stetson og Mats Gustafsson uten at det forstyrrer vår manns lille egenart. 
En helt avgjørende kvalitet ved albumet er variasjonsbredden. 
Det samme gjelder slektskapet mellom låtene. 
Surrender oppleves nemlig som et helhetlig album. 

Det er ikke sånn at Bendik Giske nå har erobret en plass blant favorittsaksofonistene mine, men han tar instrumentet til steder med spennende utsikt. 
