Platt og langdryg pute-tv-film
Festivalfavoritten «Toni Erdman» er pute-tv på film. 
I den platteste, mest banale typen av betegnelsen. 
I nesten tre timer. 
Uff. 

Min pappa Toni Erdman 

Originaltittel: 
Toni Erdmann. 
Sjanger: Drama/komedie. 
Nasjonalitet: 
Tyskland 2016. 
Regi og manus: 
Maren Ade. 
Skuespillere: 
Skuespillere: 
Peter Simonischek, Sandra Hüller, Michael Wittenborn,Thomas Loibl, Trystan Pütter, Hadewych Minis, Lucy Russell, Ingrid Bisu,Vlad Ivanov, Victoria Cocias. 
Lengde: 
2 timer 42 min. 
Aldersgrense: 12 år. 

Vi som for eksempel har vært på tv-messer og sett tyske humorprogram, har fått en iboende skepsis til «tysk» og «humor» i samme setning. 
Men så kom det plutselig gjetord fra festivalverdenen om en helt fantastisk tysk komedie, som har fått publikum til å le seg skakke og anmeldere til å gå bananas. 
Så kjekt! 

Filmen heter «Toni Erdman» . 
Etter Cannes-premieren i mai skal endelig kino-Norge få nyte komedien. 

Winfried er en godslig eldre fyr som savner datteren Ines. 
Ines jobber som konsulent og mellomleder i den rumenske hovedstaden Bucuresti. 
Fullstendig besatt av å leve opp til forretningslivets kultur og sjargong, har hun utviklet en usjarmerende arbeidsnarkomani. 

Winfried drar på overraskelsesbesøk til sin travle datter, og invaderer etter hvert livet hennes på en fullstendig vill måte. 
Løstenner, parykk på snei og prompepute er ingredienser i det absurde dramaet Winifried setter i gang som den oppdiktede personen Toni Erdmann. 
For å få sin datter ned på jorden og inn i livet sitt. 

Premisset du må kjøpe for å holde ut, er at Winifried/Toni er en herlig type som vet hvordan det gode liv skal leves. 
Fordi han er eldre og har humøret i behold. 

Men dessverre. 
Svaret er nei, nei og nei. 

Rollene om Winfried og Ines er perfekt rollebesatt og spilt av Peter Simonischek og Sandra Hüller. 
Man kan også ønske filmen velkommen etter med et politisk korrekt og sarkastisk blikk på moderne arbeidslivkultur: coaching med «fokus på livet», networking, smisking og outsourcing, uten at noen nye tanker egentlig er tenkt. 
Og visst er det greit å bli minnet om at det er lov å ha det kjekt iblant, og at selvhøytidelighet og dyktighet ikke trenger å høre sammen. 

Men dette blir for platt. 
For lite moro-pinlig og for mye flaut-pinlig. 
Og det er ingenting med denne filmen som kan forsvare en lengde på nesten tre timer. 
