Teateranmeldelse:«Havboka», Riksteateret: 
Forrykende hai-angrep! 

En formidabel håkjærring er snart på vei til en teaterscene nær deg. 
Ta vel imot dyret som spilles med rå kraft og poetisk eleganse av Jan Sælid. 

I løpet av en drøy time formidler Sælid de store sprangene i Morten A. Strøksnes svært populære og kritikerroste «Havboka» som flommet over landet høsten 2015. 
Sælid er alene på scenen, som det store monster på havets bunn, og som fiskeren med drøm om å fange håkjerringa, en hai-art som blant annet finnes i nordlige farvann. 

Forestillingen favner bokas dybde, lekenhet, fakta-orientering, humor og poetiske vidd. 
Ole Anders Tandberg har dramatisert og iscenesatt, og har tidligere vist sin kløkt i å koke ned litteratur til severdig scenekunst med blant annet Knausgårds ”Min kamp”. 

Her viser han den samme klo. 
Regigrepet; å la Sælid ikle seg de to viktigste ”rollene” alene, gir rom for en spennende duell mellom jegeren og det potensielle byttet. 
Sjelden har vel et digert, ikke særlig pent vesen på mange hundre kilo fått et mer menneskelig uttrykk enn det Jan Sælid makter å formidle. 

Havets betydning i norsk historie er udiskutabel. 
Strøksnes «Havboka» dykker ned i et osean av historiske og vitenskapelige fakta, samtidig som den dyrker røverhistorier. 
Den favner litterære referanser og en del ramsalte historier fra nordlige trakter – alt sett gjennom skråblikket og nysgjerrigheten til mannen som i løpet av et års tid sammen med kompisen sin forsøker å få selveste håkjerringa på kroken. 

Dette er herved nevnt fordi teaterforestillingen naturlig nok ikke evner å få alle disse elementene i garnet. 
Det som gjenstår er en tettpakket essens av bokas innhold, der «duellen» mellom fisker og byttet, en del av det miljøpolitiske aspekt, og den overbevisende respekt og undring over havets utallige innbyggere og ydmykhet over havets uendelighet skinner som solstråler som treffer vannskorpa. 

I tillegg til å være en fascinerende beretning om havet, er det et drama om de store spørsmål i livet – om eksistens, om hvem som er berettiget til det. 
Påminnelsen om hvor mange dyrearter som utryddes hvert år, kan virke insisterende hvis man helst vil lukke øynene for hva plasten gjør med havområdene. 
Men i en fortelling om det store livet under havoverflaten er det nødvendig å minne om hva vi tobeinte egentlig driver med. 

Stykkets motor er Jan Sælid. 
Han er haien omgitt av tomme spritflaske på havet bunn, som kommenterer fiskeren som prøver å fang ham – en mann(altså Sælid) som opptrer via en TV-skjerm i svart/hvitt. 
I blant er han på en filmrull – med et ansikt som dukker opp i håkjerringas pannebrask. 
Smarte scenografiske løsninger underbygger den lett-flytende form for dialog mellom de to. 
Hvem er jeger og hvem er byttet – og hvem har mest grunn til å være engstelig. 
Eller som haien sier: 
”Dere frykter det at vi IKKE frykter dere” – kanskje den grunnleggende årsak til menneskets angst for det ukjente. 

I dette sceniske univers beveger Sælid seg med en rå, upolert eleganse som holder deg fanget i havgapet – for ikke å snakke om i hai-gapet. 
