Kan poesi fungere som verktøy for å forstå samtiden?
Etter å ha sett denne filmen, er jeg overbevist om at det er nettopp det den kan. 

Fredag startet endelig kunståret også rundt Smålungeren. 
Her kan vi blant annet få se verk av London-baserte kunstner Beatrice Gibson, som en del av Kunsthallens årlige samarbeid med Borealis – en festival for eksperimentell musikk. 

Utstillingen i No. 5 starter med den litt forbudte følelsen man får når man går med skitne vintersko på lyst ullteppe. 
Jeg kan ikke unnlate å kommentere det, for teppet som presser seg opp i skoene setter i gang en slags ekstrem-sansing. 

Uansett er det som om man kommer busende inn i en myk, offwhite hule. 
Rommet er gjestfritt, men litt avvisende samtidig. 

På en stor flate projiseres den nye filmen «I Hope I’m Loud When I’m Dead» (2018). 
Og så snart den begynner fordufter denne forbudte følelsen. 
Vi dras rett inn i hodet til kunstneren, som på åpent og ærlig vis tar oss med til et panikkanfall hun opplever på undergrunnen. 

Med én gang stilles vi ovenfor Gibson sitt særegne, filmatiske språk hvor stemmer, lyd, bevegelige- og stillbilder veves sammen til en filmatisk collage. 

Panikkanfallet blir sterkere, ordene mørkere og blandes med ekstreme nyhetsbilder og prosesserte lyder av alarmer, samt mennesker som er i panikk. 
Så retter Trump en stor takk til hele verden. 

Kvelden for den 45. presidentinnsettelsen i USA. 
Vi er ikke der, men i en helt annen verden. 
Vi befinner oss i samarbeidet til kunstneren selv og to av de mest anerkjente nålevende poetene i Amerika; Eileen Myles og CAConrad. 

Et utsnitt av en leilighet i New York. 
Et flakkende kamera peker på et trebord. 
Hender som stokker og trekker tarotkort. 
Negler dekt av glitrende, lilla neglelakk. 
Krystaller store som appelsiner henger rundt halsene. 
Det mye bevegelse, vi er nesten for nær til å få med oss hva som skjer. 

Og så et enda nærmere, ikke spesielt flatterende, utsnitt av ansiktet til CAConrad. 
Med svette på overleppen og et rundt ansikt som sprenger formatet, leser han med sin karakteristiske tone: 
«You say too much poetry – I say, too much war.» 

Filmen drives fremover med stemmene til disse tre som leser sine egne og andres dikt. 
Mange av setningene, kanskje alle, forlanger tid og ettertanke. 
Stemmene former tydelige ord og tankerekker, og like etter man blir slått i bakken av én, kommer den neste. 

Det er et mylder av ulike bilder og lyder, som drar publikum inn i en hyllest til poesien. 
Bakteppet er en verden som kollapser, hjelpeløsheten til individet og en mor som ønsker å skjerme barna sine fra frustrasjon og sinne. 
Slående stort og lite på en gang. 

Gibson vil være en godt synlig figur i byens kunstmiljø fremover mot festivalen, så merk deg navnet hennes – for dette er virkelig en dame med en rik kunstnerisk praksis. 
Det er vel verdt å få med seg en del av, eller alle, arrangementene. 
