En annen Bowie - igjen
Er det jazz? 
Er det rock? 
Er det verdens ende? 
Tja, det er Bowie. 

Da David Bowie i 2013 ga ut sitt første studioalbum på ti år, levde ikke materialet opp til forventningene. 
Selv om «The Next Day» inneholdt flere sterke låter, var 14 spor altfor mye. 

Tre år senere er han heldigvis tilbake med en skikkelig comebackplate, bestående av syv spor på imponerende høyt nivå. 
Albumet «Blackstar» er riktignok bare 11 minutter kortere enn forgjengeren, men denne gang er både idé og utførelse så solid at materialet fortjener plass til strekke seg og sprelle litt. 

Bakgrunnen for utgivelsen er en konsert hvor Bowie fikk høre Donny McCaslins moderne, ekspressive jazzkvartett. 
Snart befant den tidligere Steps Ahead-saksofonisten og kollegene seg i studio med poplegenden, for å hjelpe ham med sitt mest vellykkede hamskifte på svært lenge. 

Mens den middelaldrende Bowies vendinger mot samtiden kunne virke desperat («Earthling», grøss og gru), klarer han her å smelte sammen egen inspirasjon og andres talent til noe friskt og uventet. 
For ikke å si forstyrrende og kakofonisk, slik platen nok vil oppfattes i noen ører. 

Bataljen åpner med det ti minutter lange tittelkuttet. 
Strengt tatt består sporet «Blackstar» av to sanger som Bowie og produsent Tony Visconti har spleiset sammen, omtrent slik The Beatles gjorde på «A Day in the Life». 

Der Lennon/McCartneys mesterverk blandet livsglede med undrende eksistensialisme, byr Bowie på dystopi, angst og forvirring. 
Radiohead er nok allerede misunnelige på dette mistrøstige eposet. 
Det rykker i trommene og suser dystert fra blåsere og synther, mens en ekstra fremmed Bowie messer om henrettelser og engler (teksten skal visstnok handle om ISIS). 

Midtpartiet begynner med misvisende lette toner, men snart spyttes tittelordet ut med lidende, ubehagelig stemme, om og om igjen. 
At bakgrunnskompet på dette tidspunkt preges av lett forvrengte soul-blåsere, viser denne besetningens styrke: 
Å dyrke overraskende vendinger og tung intensitet ved å pervertere kjente elementer. 

Den smådystre leken fortsetter på «’Tis a Pity She Was a Whore», hvor Bowie dekonstruerer sin egen stemmebruk slik at bare en håndfull uforliknelige kjennetegn står igjen: vibratoen, falsetten, brustenheten. 
Samtidig skriker blåserne om kapp med et hiphop-aktig groove og diverse lydeffekter. 

Mens tittelen er hentet fra et 400 år gammelt teaterstykke, har neste spor navn etter Bibelens Lasarus — han som sto opp igjen fra de døde, slik man ofte har forventet av Bowie selv. 
Kombinasjonen av new wave-riff, skrallende gitar og seige blåserlinjer rydder vei for hans beste vokal på albumet, med en tekst som tilsynelatende stritter mot berømmelse og lengter etter frihet. 
For en aldrende popstjerne kan Lasarus’ skjebne være en blandet glede. 

«Sue (Or In a Season of Crime)« parer breakbeat-rytmer med klagende horn, store akkordflater og en gjenstridig melodi. 
Ikke akkurat skjønn musikk, men besnærende og full av nerve. 
På «Girl Loves Me» er musikken nærmest demonstrativt krevende, mens teksten leker med samme barnaktige slanguttrykk som man finner i «A Clockwork Orange». 

På «Dollar Days« griper Bowie så til kassegitaren og legger i vei i vakker, fengende retning, men tar ikke de mest opplagte melodiske valgene. 
Likevel bygger låten opp til noe storslått, nærmest fjelljazz - et høydepunkt på platen - før den glir over i avslutningssporet «I Can’t Give Everything Away». 
Også den er noe lettere stemt, med Bowie seilende over munnspill, store synthflater og trommer som høres programmert ut. 
Melodien føles kjent, mens teksten signaliserer en kledelig heroisk utilstrekkelighet. 

Som helhet er «Blackstar» langt mer enn tilstrekkelig. 
Platen viser at Bowie ennå kan overraske, utfordre og - best av alt - gjenoppfinne seg selv, slik vi alltid håper han skal. 
