Død hore har ordet
BOK: 
Inntrengende om mordet på en heroinfiksert hore og tobarnsmor. 

Sara Stridsberg: 
Kjærlighetens Antarktis. 
Roman. 
Oversatt av Monica Aasprong. 
302 sider. 
Aschehoug. 

Den femte romanen til hyppig prisbelønte Sara Stridsberg (f. 1972, debut 2004) er ifølge et kort etterord «en litterær fantasi» der alle karakterene er «fiktive. 
Romanens eventuelle likhet med virkeligheten har kun å gjøre med den voldelige virkeligheten den springer ut fra.» 

Tidligere har forfatterens tekster åpenlyst tatt utgangspunkt i faktiske eller dikteriske skikkelser – som mestersvømmeren Sally Bauer, egen turbulente familiehistorie, Vladimir Nabokovs Lolita eller Valerie Solanas som i 1968 skjøt Andy Warhol. 

I «Kjærlighetens Antarktis» er referansebakgrunnen mer skjult, men som et par svenske kritikere har påvist, er det klare paralleller mellom Sara Stridsbergs minutiøse, makabre mordhistorie - der den skilte mora og prostituerte stoffmisbrukeren Kristina, kalt Inni, i juni 1982 voldtas, kveles og slaktes av en navnløs, besteborgerlig horekunde, før sju deler av kroppen hennes havner i to hvite kofferter- og det som hendte med Catrine da Costa, en skilt tobarnsmor og hore som i 1984 ble drept, partert og havnet i plastsekker. 
Begge kvinnene er i tjueåra, trekker på gata i Stockholm og får fjernet hode og underliv uten at disse organene noen gang blir funnet. 

Det viktigste litterære grepet til Sara Stridsberg er det samme som hos Philip Roth i romanen «Indignasjon» eller Flann o’Brien i «Den tredje politimannen» - hun overlater jeg-stemmen til en avdød hovedkarakter. 
I en ukronologisk, sveipende tekst som veksler mellom mørke og lys, heslig og vakkert, med mange sanseinntrykk, poetiske bilder og utbredt symbolikk, bretter Inni ikke bare ut det vanskelige kvinnelivet sitt fra barndommen via kjærligheten til narkomane Shane og gjennom to barnefødsler til møtet med horekunden som myrder og maltrakterer henne. 
Hun beretter også om det hun observerer og tenker i tiåra etter sin død, på beste magisk-overnaturlige vis 

Problemet med denne jeg-fortellingen er ikke at den bryter med det tradisjonelle realismekravet, men at den med sitt nyanserte, rytmisk- retoriske språk og diverse allusjoner – bl.a. til Raksha, ulvinnen som ammet Mowgli i Rudyard Kiplings «Jungelboken» - bringer tanken hen på en proff forfatter med stålkontroll over stoffet mer enn på en sprøytefiksert hore på kjøret, uten livsmot, full av dødslengsel. 
Jeg-stemmen blir tidvis for briljerende og flink og kvernende i all sin tilbakeskuende, poetiske inntrykksømhet, sin kontrastfylte billedrikdom, groteske voldsrealisme, sensuelle naturskildringer eller akademisk-filosofisk tankefylde knyttet til himmel og helvete og Gud. 

Like fullt er dette en historie som sier noe viktig om å ha en kriseridd mor og vokse opp i en dysfunksjonell skilsmissefamilie, å miste en tre år yngre lillebror i en drukningsulykke før hun selv fylte tolv, å bli sprøytenarkoman og selge kroppen sin for et par hundrelapper - gjerne til kunder som mest av alt har behov for en prest eller psykolog - å skaffe seg stoffavhengig kjæreste og føde to barn, en gutt og en jente, som samfunnet og fosterforeldre så må overta ansvaret for, å bli med den fatale, blodtørstige Jegeren i horekundebilen hans, ut av Stockholm, og gjøre seg klar til å dø uten å prøve å rømme eller å be om nåde mens «urin og blod og avføring rant langs beina» hennes. 
Her påvises med stor tyngde hvordan ensomhet og savn og drifter kan gjøre «normale» mennesker både suicidale og ekstremt voldelige i denne mest krevende av alle vanskelige verdener. 

Den norske oversetteren virker språklig sikker, men gjør gang på gang på gang vold mot elementære kommaregler. 
Skjønt kanskje ligger grunnen til de mange tegnsettingsglippene hos en svensk forfatter som ikke kan eller vil sette komma på reglementert vis? 
