Superheltene er deilig sære
«Doctor Strange» er eksentrisk og uimotståelig. 

FILM: 
«Doctor Strange» er, som tittelen mer enn antyder, rar. 
Og den er rar på aller beste måte: 
Rakrygget eksentrisk, lystig over-the-top, en lekent poserende superheltfilm der prisvinnende karakterskuespillere både ler av og med sine kappekledte verdensfrelsere. 
I fremste rekke: 
Benedict Cumberbatch, med kinnben skarpere enn fileteringskniver, en nysprayet dårelokk han ikke mister selv når storbygater går i grus rundt ham, og en herlig utålmodig arroganse som minner om gjennombruddsrollen hans, som den overlegent oppdaterte Sherlock Holmes i «Sherlock». 

Her spiller Cumberbatch en annen mann som er litt for smart og litt for klar over det: 
Den berømte nevrokirurgen Stephen Strange. 
Strange har blanke sportsbiler og produktplasserte klokker. 
Han er stø på hendene, rask i snakketøyet, og nedverdiger seg ikke til å se på alminnelige trafikkofre på akutten. 
Strange vil ha utfordringer. 

Vitenskap vs. åndelighet 

Denslags skal han få mer enn nok av når en ulykke ødelegger de finstemte hendene. 
Det er iveren etter å finne en eksperimentell kur, og få sitt gamle liv tilbake, som bringer legen på dørterskelen til Den Eldgamle (Tilda Swinton) i Katmandu. 
Der står vitenskapsmannen overfor en talskvinne for det mystiske og åndelige, og reagerer med forutsigbar hånlighet - helt til ninjalignende superhelter begynner å slåss med fortryllede vifter og London og New York beveger seg som rubiks kuber rundt ham. 

Det siste grepet har en egen frydefullhet. 
Altfor ofte i superheltfilmene som trenger seg sammen på kinoprogrammet ender historien i en gjespende nesten-apokalypse, der kosmiske slag utkjempes i velkjente storbyer på en måte som lar spesialeffektfolket brife med hva de kan og produsentene vise hvor mye penger de har, men som ellers nærmest er blottet for kreativitet og særpreg. 
Når verden blir et snurrende kaleidoskop i «Doctor Strange», trolig inspirert av Christopher Nolans «Inception», og nye mønstre formes under føttene på helter og skurker, er det både oppfinnsomt og underlig vakkert, stemningsskapende så vel som teknisk imponerende. 

Sorgtung Mikkelsen 

Om Doctor Strange er en motvillig helt, er motstanderen Kaecilius en høyst villig løytnant for de mørke kreftene som alltid lurer under asfalten. 
Han spilles av Mads Mikkelsen, med sorgtunge øyne og en avvisende geip, i nok en rolletolkning som synes å ha i seg både selvironi og stort alvor. 
Så hører det med til historien at både han og Swinton har i seg et potensial som utnyttes nesten, men ikke helt: 
I begge skikkelsene antydes det en følelsesmessig dimensjon som er uklart knyttet til det svirrende universet de bebor, og som kunne gjort karakterene enda mer minneverdige. 

Tilsynelatende handler «Doctor Strange» om at doktoren må skjønne vitenskapens utilstrekkelighet og gi seg hen til mer instinktive krefter; undertrykke egoet og bli mer bevisst på andres behov. 
Men det er bare utenpå. 
Den konstante vitsingen går i alle retninger, alle synes å ta imot ironien med stor ro, og alle har i seg en større og muntrere distanse enn hva denne ganske banale motsetningen kan tyde på. 
Det er i dette noe av merkeligheten ligger, og i merkeligheten er «Doctor Stranges» særegne poesi. 
