- Jeg vet dere hater meg
Kendrick Lamar bytter ut klubbhits med sjeleransakelse og afroamerikansk stolthet. 

ALBUM: 
I en hiphop-bransje hvor man sjelden lønner originale tanker og artister som utfordrer de satte, musikalske rammene, var Kendrick Lamars 2012-album «good kid, m.A.A.d city» en sjelden skatt. 
I vakumet mellom Drakes emosjonelle føleri og den stadig mer utdaterte rapkongerolle til Jay Z, traff 27-åringen blink blant platekjøpere, kritikere og rapfans med det som alltid kommer til å være et av dette tiårets store mesterverk. 

Sommeren etter befant han seg igjen på alles lepper, da «Control» ikke bare befestet hans nye og dominerende posisjon, men dessuten «markerte starten på et helt nytt rapgame», slik Joey Bada$$ slo fast etter å ha hørt Kendricks 32 utenomjordiske bars på den enda ikke utgitte Big Sean-låta. 

Ikke bare utpekte han seg selv — en ung rapper fra California - til Kongen av New York, men fikk også en hel rapgenerasjon til å ta sitt fag seriøst igjen, samtidig som han utfordret alle sine konkurrenter ved navn. 

Uvanlig konfronterende i et artistmiljø som preges av subliminal drittslenging. 

«Control» var likevel alt annet enn din sedvanlige disslåt, og regnes i dag heller som en etterlengtet skvett bensin på et døende hiphop-bål, akkurat slik «good kid, m.A.A.d city» var i 2012, og tredjealbumet «To Pimp a Butterfly» viste seg å være denne uken. 

En risikofylt, musikalsk helomvendig verdig en visjonær av Lamars kaliber, med et klart mål om å utgjøre en forskjell før hans tid er over — ét vers av gangen. 

Der «good kid, m.A.A.d. city» var en tidsreise til hans yngre dager i Compton, befinner vi oss denne gangen i nåtiden, hvor Kendrick sliter med stjernelivets mange fristelser og dårlig samvittighet etter å ha forlatt venner og familie i ghettoen. 

«The evils of Lucy was all around me. So I went running for answers. 
Until I came home. 
But that didn't stop survivors guilt...//...But while my loved ones was fighting a continuous war back in the city, I was entering a new one. 
A war that was based on apartheid and discrimination.» 

Linjer fra et poetisk ekko som følger albumet, og ender med det gåsehudfremkallende Tupac-intervjuet på sistesporet «Mortal Man». 
Den revolusjonære arven fra Shakur gjennomsyrer da også hele utgivelsen, og de først litt utilnærmelige singlene «i» og «The Blacker The Berry» faller endelig på plass i konseptalbumformatet av sjeleransakelse, gudfryktighet, eksplosive sosiale spørsmål og en heftig dose afroamerikansk stolthet. 

Sistnevnte såpass dominerende at man som hvit nordmann til tider føler seg en smule utenforstående. 

«I'm African-American, I'm African / I'm black as the heart of a fuckin' Aryan...[ ]... Excuse my French, but fuck you — no, fuck y'all. 
That's as blunt as it gets, I know you hate me, don't you?» 

Produksjonsmessig stikker røttene også dypt, og styrer unna det mer klubbvennlige soundet fra forrige skive. 
Bygget på et perfeksjonert vestkystfundament av P Funk, soul og jazz-påvirket hiphop signert gamle og nyere genier som Parliament/Funkadelic-sjefen George Clinton, Flying Lotus, Bilal, Terrace Martin, Ronald Isley, Taz Arnold (Sa-Ra) og Thundercat. 

«To Pimp a Butterfly» er likevel ikke en udiskutabel klassiker på lik linje med «good kid, m.A.A.d city», men står fortsatt igjen som den desidert viktigste rapskiva på svært lang tid. 
Ikke fordi det ikke lages hiphop-album av substanse lenger, men fordi de sjelden er av denne skyhøye kvaliteten, og kanskje viktigst av alt — aldri vil få denne typen A-liste-eksponering. 

«Jeg er det nærmeste de [kidsa] har en predikant», fortalte Lamar nylig i et intervju med New York Times. 
Stol på meg når jeg sier at det er lenge siden du hørte mer overbevisende misjonering enn dette. 
