Konsertanmeldelse Arctic Monkeys, Øyafestivalen:Sterile apestreker 

Hvorfor vekker Øya-konserten til Arctic Monkeys så lite følelser? 

Arctic Monkeys, Øyafestivalen 

Arctic Monkeys har eldet med stil. 
Det er jo en snål ting å si om noen som nettopp har fylt 30, men etter sin første runde som lurvete indie-banditter fra Nord-England, har kompani Turner flørtet stadig mer med smørsangerne. 

Med høydepunktene fra snart ti år gamle «Humbug» – i tillegg til strålende «That’s Where You’re Wrong» – begynte de å avle fram et mahognibrunt, sekstitallsklingende lydbilde som forsøker å gå folk som Scott Walker, Serge Gainsbourg og Burt Bacharach i næringen. 
Med vårens elegante, men melodisk magre «Tranquility Base Hotel & Casino», tok de omsider dette steget fullt ut. 

Selv om god smak er blant nøklene til suksess, er ikke stil noen garantist for substans. 
I likhet med den nyeste skiven, er også store deler av deres Øya-konsert veldreid og velspilt, men akk så uinteressant. 
Det er en konsert, hverken mer eller mindre, og sånne er det mange av på festival. 

Innledende «Four Out of Five» gjør det klingende klart at selv om låtskriver Alex Turner har et misunnelsesverdig rikt ordforråd, mangler han stemmen til en crooner. 
Det samme understrekes av nevnte «Cornerstone» midtveis ut i settet – en flott ballade som faller flatt. 

Gullstrupe eller ei betyr riktignok ikke stort når de gitarøser på, som med «Brianstorm» og «I Bet You Look Good on the Dancefloor». 
Da er de kurante, men kjedelige. 
Verre er flørten med brautende ballerock under «Pretty Visitors». 

Om man er blant dem av oss med en het forhistorie med engelskmennene, vet man at de har glimt av genialitet i seg. 
Selv om jammen som limer sammen «505» og «Tranquility Base Hotel & Casino» er høyst unødvendig, er liveversjonen av sistnevnte sang overraskende fin. 
«Crying Lightning» har noe unektelig tidløst ved seg, en eleganse som fortsatt får blodet til å bruse. 

Konsertens ekstranummer, milde «Star Treatment» og breiale «R U Mine?», er blant lyspunktene. 
Der førstnevnte viser Turners stemme fra sine beste sider, skrøpelig sjelfull, avsluttes sistnevnte med at han flerrer gitaren ute blant publikum – han er visst karismatisk likevel, om enn på en litt karslig og keitete måte. 

I likhet med Arctic Monkeys blir man eldre, og alt er ikke hva det en gang var. 
Folk har lenge anklaget Øya for å være en nostalgitripp for ironigenerasjonen, men i år er det 2009 som ringte og ville ha headlinerne sine tilbake. 

Gitt hvor likegyldig kveldens konsert kan etterlate en, går ikke verden under om de sendes i retur. 
