Anmeldelse av «Openberringa»:Langt fra en åpenbaring 

Svensk dramatikk om grensegangen mellom Gud og fanatisme ender som forutsigbar, politisk korrekthet på Det Norske Teatret. 

I dagens debattklima bør politisk korrekthet være en hedersbetegnelse, men i teaterkunsten er det annerledes. 

Her er det nettopp de ekleste gråsonene som er interessante å utforske. 
Hvis alle i salen er enige, trygge og uberørte fra lyset går av til vinterjakkene er på, så er jo teaterturen fullstendig bortkastet. 

For meg ble Nina Westers oppsetning av Openberringa en slik opplevelse. 
Det er synd, for Mattias Anderssons teaterstykke fra 2017 kunne blitt både morsom og ubehagelig i noen andres hender. 

Ikke skittent, aldri farlig 

Den middelaldrende Mikael (Frode Winther) ligger på sofaen, drikker rødvin og surfer på Ipaden da han plutselig får en åpenbaring: 
Han skal gi tiggerkvinnen utenfor matbutikken kjærlighet og varme. 

Da han kort tid senere har sex med henne i søppelrommet, handler han ifølge seg selv på engelens oppfordring. 
Openberringa viser oss hvordan han forsvarer dette overfor kona, og gir oss også tre andre scener om åpenbaringer i rasjonalitetens tidsalder: 

Tiggerkvinnen Marias samtaler med Gud, et narkomant brødrepar som går inn og ut av religiøse psykoser og en tenåringsjentes kall om hellig krig. 

Kunne vært en spennende kontrast 

På Det Norske Teatret fortelles historiene på hver sin grønne gressflekk, markert med overtydelig hvit teip. 
Det virker som at scenograf Katja Ebbel Frederiksen vil blande det teatrale og det realistiske. 

Søppelrommet er full av søppelposer, men de er fylt med morsomme ting som julepynt. 
De narkomane brødrene er kledd i henholdsvis Adidasklær og dresskjorte. 
Tiggerkvinnen Maria ser ut som at hun kommer rett fra Øyafestivalen med trendy gummistøvler, posete jeans og pusete jakke i tilfelle sur sommervind. 

Det kunne vært en spennende kontrast, men kostymene går på tvers av endimensjonale tolkninger i spillestil og regi. 
Ensemblet gråter og snørrer i sine respektive oppgjørsscener. 
Espen Løvås spiller narkoman slik vi har sett på norsk film siden hasjens barndom, mens Kaia Varjord er en tenåring som er langt fra den skummelt kloke minoritetsjenta fra teksten. 

Her er hun en hvilken som helst trassig tenåring, som like godt kunne kranglet med miljøarbeideren (Jon Bleiklie Devik) om innetider som religion. 

En mistanke om manglende mot 

Hadde tenåringsjenta vært tettere på reelle muslimske terrorister, kunne forestillingen blitt skikkelig klein, men den kunne også blitt mer spennende. 

Det samme kan man si om alle de andre smertepunktene i teksten. 
Hvis det hadde vært en åpning for at tiggerjenta tok et selvstendig valg da hun ble med Mikael inn i sjakten, ville stykkets moral vært mindre opplagt. 

Hvis Mikael og kona Susannas gjenskaping av samleiet i søppelrommet hadde vært genuint skittent, kunne den sagt noe om kjønn og seksualitet. 
Isteden blir det et forutsigbart ekteskapsdrama av den typen du svitsjer forbi på onsdagskvelden. 

Etter hvert siger det inn en mistanke om grunnen til at karakterene aldri blir hverken mørke, skitne eller tredimensjonale: 

Regissøren tør ikke å gå utenfor komfortsonen. 

Inspirert av en klassiker 

I et intervju på teaterets nettside sier dramatiker Mattias Andersson at han ville skrive om «alternative sanningar.» 
Han er særlig inspirert av Andrej Tarkovskjijs siste spillefilm, Offeret, fra 1986. 

Filmens hovedperson, Alexander, får høre at den eneste måten å redde verden fra apokalypsen, er å ligge med tjenestekvinnen Maria. 
Dramatikeren ville dra dette premisset inn i 2017, og se hvordan en slik åpenbaring vil arte seg i dag. 

Paradoksalt nok er det lettere å reflektere over dette når man ser filmen fra 1986 enn oppsetningen på Det Norske Teatret. 

I starten av filmen får Alexander et kart fra 1600-tallet i bursdagsgave fra en heller mystisk nabo. 
Han blir brydd av gaven, men også dypt fascinert av kartet. 

«Det må ha vært herlig når man trodde at verden var slik som den var tegnet her(...) 
Men det hadde ingenting med sannheten å gjøre.» sier han og grubler videre: 
Kanskje er heller ikke våre moderne kart i nærheten av sannheten. 

Jeg opplever at Andersson søker en slik innsikt med sitt teaterstykke, mens regissør Nina Wester føler seg trygg på at verdenskartet er tegnet opp for godt. 
