A-hakk i plata
Norges største popband gjenoppstår prematurt. 

Så er de altså tilbake, hele fire og et halvt år etter avskjedsturneen. 
Var det i det hele tatt noen som trodde på de hule løftene om en endelig, tårevåt avslutning – frekkest formulert via tittelen på konsertsuveniren Ending On A High Note: The Final Concert – i 2011? 

De er langt smartere enn som så, trekløveret Morten Harket, Paal Waaktaar-Savoy og Magne Furuholmen. 
Men i 2015 synes de mer opptatt av å holde liv i merkevaren A-ha enn den kunstnerisk interessante tresomheten. 
Cast In Steel – bandets tiende studioalbum – byr dessverre på en rekke påminnelser om at en lengre pause trolig ville vært på sin plass. 

I utgangspunktet hadde jeg tenkt å anmelde platen sang for sang, men en slik nærlytt tåler ikke disse tolv enkeltlåtene. 
Det er formen – velkjent og vellydende, enten de høres ut som Coldplays sidrumpa onkler (tittelsporet) eller Depeche Modes litt for veltilpassede fettere ("Mythomania") – som drar lasset, ikke minneverdige melodier. 

A-ha - "Under The Makeup" (teaser): 

Alle tre bidrar tradisjonen tro som låtskrivere, uten at helheten preges stort av gnisningen mellom de ulike temperamentene – til det er den for motstandsløst og målrettet skrudd sammen. 

Ikke dermed sagt at Cast In Steel er blottet for velsignede øyeblikk. 
Men de virkelig gullkantede sekundene – det brå strykerdykket i den for øvrig lett Bond-klingende "Under The Makeup", de første sekundene av "She's Humming A Tune", Morten Harkets herlig eiendommelige aksent nå og da – må letes fram med stor nennsomhet. 

"Door Ajar" og avsluttende "Goodbye Thompson", begge Waaktaar-Savoy-komposisjoner, er de eneste melodiene med nok egenrådighet til at det frister å rote dem fram igjen etter endt gjennomhøring. 
Resten av Cast In Steel humper liksom bare av gårde, tilsynelatende fornøyd med å eksistere. 

Det er ikke så mange år siden et A-ha-album av dette kaliberet ville vært nok. 
Men akkurat nå er det for mange nordmenn som lapper sammen smart og rørende popmusikk til at det holder. 
Tilbake i tenkeboksen, gutter. 
