Anmeldelse:«Kung Fu Panda 3» 

Den tredje filmen om pandaen 
Po er pen å se på og vanskelig å engasjere seg i. 

FILM: 
De dataanimerte amerikanske familiefilmene som finner sin vei til norske kinoer holder et såpass høyt gjennomsnittlig kvalitetsnivå at når man en sjelden gang ser tvers gjennom de mange lagene med gjennomprofesjonalisert underholdningshåndverk blir man så overrasket at man tar seg i å lure på om det dagsformen og ikke filmen det er noe i veien med. 

Vakker 
Denne problemstillingen melder seg i aller høyeste grad i møte med «Kung Fu Panda 3», som både er en overskuddspreget fryd for øyet og en usedvanlig uengasjerende fortelling. 
I kjølvannet av intelligente filmer som «Zootropolis» og «Innsiden ut» framstår DreamWorks? forslitte mantra om viktigheten av å være seg selv som både lettvint og uoppriktig, og likevel er det formen snarere enn innholdet som utgjør det største hinderet for innlevelse. 

Ser man tilstrekkelig mange av disse filmene begynner man tidsnok å gjenkjenne visse repeterende mønstre, og «Kung Fu Panda 3» er såpass tro mot malen at man raskt mister interessen for historien om pandaen 
Po og hans biologiske far Lis kamp mot den vandøde kung fu-mesteren Kai. 
For innimellom de oppfinnsomme og underholdende kampsekvensene, konstruerer regissørene Yuh og Carloni en mur av klisjeer som effektivt forhindrer enhver form for dypere innlevelse i handlingen. 

Hul «Kung Fu Panda 3» er dårlig på en måte som bare svært vellagede filmer kan være: 
Dens tilkortkommenheter ligger nemlig ikke i mislykkede enkeltelementer eller sviktende håndverk, men i den altomfattende følelsen av formelpreget tomhet som gjennomsyrer filmen fra begynnelse til slutt. 
Resultatet er en følelse av at man ikke ser en film så mye som man utsettes for et polert og sofistikert salgsframstøt — en følelse som blir desto mer ubehagelig ettersom varen man er ment å kjøpe er et hult slagordspreget budskap man har mottatt utallige ganger før. 
