«Weiner» er et fascinerende portrett av en politikers fall
Aktuell skildring av en skandalisert politiker. 

Hva kan en dokumentar om en politiker som blir tatt for å utveksle vågale bilder på sms med yngre kvinner fortelle oss, utover det banale faktum? 

Mer enn jeg hadde trodd. 

Dokumentarteamet som fulgte Anthony Weiner under hans forsøk på å bli valgt som demokratenes ordførerkandidat i New York i 2013, har fått med seg noen utrolige øyeblikk på veien mot hans medieombruste fall. 
Det er scener her som overgår satiren Wag the dog og er mer avslørende enn noen politisk dokumentar. 

Unik blikk bak fasaden 

De fleste husker Weiner for to ting: for å ha skjelt ut republikanerne i kongressen som ingen annen Demokrat før ham, og for å ha sendt bilder av sin, vel, "Weiner" til en rekke kvinner. 
Det siste skulle naturligvis overskygge det første, ikke minst fordi Weiner var gift med Hillary Clintons nære rådgiver, Huma Abedin. 
Filmen veksler mellom Weiners offentlige liv og privatsfære, og vi får noen sjeldne scener fra et skjørt politisk ekteskap. 

Som Weiners tidligere medarbeider får regissør Josh Kriegman unik tilgang til det politiske superparet, og vi kan sitte ringside når forholdet langsomt går i oppløsning. 
Du føler deg som ubuden gjest, ikke minst fordi Abedin så tydelig forsøker å verne seg mot kamera. 

Menneskelig i all sin skrøpelighet 

For min del er ikke Weiners patetiske ”selfies” noen stor synd. 
Det er derimot hans hang til å bruke hustruen for alt hun er verd, både i filmen og kampanjen (selv sønnen på et år slipper ikke unna). 
Det er en ekshibisjonistisk og selvutleverende side ved Weiner som gradvis trer frem, og som bidro til å drive ham mot avgrunnen. 

Det som gjør ham annerledes som politiker er at han kan være sjokkerende åpen. 
I motsetning til f.eks. Trump har han forbausende god selvinnsikt til å være så selvopptatt. 
Det er filmens kanskje fremste fortjeneste: vi får sympati med ham fordi han, tross alt, er såpass menneskelig i all sin skrøpelighet. 

Svimlende fallhøyde 

Dessuten var han et friskt pust i amerikansk politikk, og en fargerik debattant, noe filmen får fint frem. 
Der ligger samtidig tragedien. 
Weiner ga seg selv en svimlende fallhøyde og kommenterer fallet for oss underveis, nesten som en rollefigur i et Shakespeare-skuespill. 

Samtidig avdekker filmen hvordan særlig amerikanske medier går fra forstanden når politikeres sexliv eksponeres – og hvordan vi som kikkere og klikkere blir implisert. 
På den måten handler filmen like mye om oss. 
