Ensformig reise inn i Mordor
Det er ikke bare-bare å vandre inn i Mordor, såpass vet vi. 
I dette spillet gjør vi riktignok en hedelig innsats, men forsøket havarerer, først og fremst som en følge av en etter hvert ganske påtrengende kjedsomhet. 

Protagonisten i spillet er ferdamannen Talion. 
I spillets innledende runder blir han drept sammen med resten av familien sin. 
Han kvikner imidlertid til igjen, og finner ut at han er blitt kastet ut av dødsriket, og befinner seg i en slags eksistensiell limbo, hvor han riktignok har fått noen krefter han ikke hadde tidligere, men hvor han like fullt kan dø hvis han ryker ut for noen orker eller uruk hai-er som er dyktigere i kamp enn ham selv. 
Det er kanskje i de mange gjenoppstandelsene til vår hovedperson at spillets største særtrekk ligger: 
Hvert dødsfall påvirker det videre spillet, ved at det udyret som får has på vår venn stiger i gradene. 
Dette såkalte nemesis-systemet gir etter hvert en rekke strategiske muligheter, blant annet ved at det avdekker fiendenes svakheter og styrker. 
Etter hvert får du også mulighet til å påvirke dem til å stride innbyrdes, og dermed eliminere en del motstandere uten å bruke eget sverd. 

Mordor er i dette spillet en stor, åpen verden, hvor ikoner på kartet viser vei til ulike utfordringer og oppdrag som inngår i historiedelen. 
På vei til og fra de ulike oppdragene ryker du ofte i tottene på gjenger med orker, og kampteknikkene gjør at du relativt enkelt kommer deg igjennom store møljeslagsmål. 
En del oppdrag krever også at du sniker deg usett rundt. 

Problemet er bare at det blir voldsomt ensformig etter en stund. 
Man får følelsen av å spille en håndfull oppdrag igjen og igjen. 
Når persongalleriet også engasjerer omtrent på linje med en gjennomsnittlig fylkeskommunal utredning, er det ikke mye som taler for å bli værende lenge i Tolkiens storslåtte, men nokså intetsigende rike. 
