«Historien om den sjenerte giganten:»Usentimentalt om det gode menneske 

Morsomt og rørende om 43-åringen som fortsatt bor hjemme hos mamma. 

Han er overvektig, 43 år og bor fortsatt hjemme hos mamma. 
Historien om den sjenerte giganten, eller Fúsi som den heter på islandsk, er fortellingen om den stereotypt mest tafatte av alle menn: mamboen. 

Den ensomme mannen, som har falt utenfor samfunnet, finnes i en rekke varianter på film. 
Fra Ernest Borgnines Marty fra 1955 til lettbente komedier som Steve Carells 40 year old virgin (2005). 
Denne islandske filmen er milevis unna lette komedier, selv om den alltid har humoren på lur. 

Les anmeldelsen av 

Regissør Dagur Kári serverer heller et dypt rørende portrett av en mann som har gitt opp livet. 
Filmen ble forøvrig belønnet med Nordisk råds filmpris i fjor. 

Fúsi (Gunnar Jónsson) er en typisk mistilpasset nerd som, som ved siden av jobben på flyplassen, tilbringer tiden med å gjenskape slag fra 2. verdenskrig, male miniatyrspillbrikker og kjøre fjernstyrte biler. 
Han er tenåringen som aldri ble voksen. 
En dag får han et gavekort på kurs i linjedans, og der møter han Sjöfn (Ilmur Kristjánsdóttir). 

Mobbing og ensomhet 

Heldigvis er ikke dette en roserød og romantisk kjærlighetshistorie mellom et umake par. 
Det viser seg at Sjöfn slettes ikke er så blid og glad som hun virker. 

Les anmeldelsen av 

Dagur Kári har laget en reise inn i psyken til et menneske som først som 40 åring begynner å finne ut hvem han egentlig er og hva han vil. 
Kanskje er han mye sterkere enn han tror. 

Filmen berører ømtålige tema som mobbing, ensomhet og folks fordommer. 
For Fúsi er fordommer en del av hverdagen, det er slik livet er. 
I det øyeblikket han møtes med forståelse og aksept blir han helt satt ut. 
Filmen portretterer på et nydelig og smertefullt vis den beskyttende muren han har bygd opp rundt livet sitt. 

Det gode menneske 

Dagur Kári forteller sin historie på en tradisjonell måte, og uten fiksfakseri. 
S tyrken ligger i karaktertegningene, og ikke minst skuespillerne. 
Rollen er skrevet for Gunnar Jónsson, som portretterer Fúsi med kjærlighet. 
Karakteren kunne lett blitt en karikatur, men blir det aldri. 

Resultatet er en dypt menneskelig film som har både humor og drama. 
Den tipper aldri over i det sentimentale, men beholder troen på det gode i mennesket. 
Ser vi oss rundt i verden i dag, kan vi trenge en påminnelse om det. 
