Filmanmeldelse:De Utrolige 2: 
Superkult - igjen 

Endelig en Pixar-oppfølger som virker. 

ANIMASJON/BARN: 
De Utrolige 2 USA, 6 år NORSKE STEMMER: 
Atle Antonsen, Lisa Tønne, Jeppe Beck Laursen REGI: 
Brad Bird 

2004-filmen «De Utrolige» hadde noe sin superkraft i at superheltfilmer generelt ikke var det helt store på den tiden. 
Og at filmen, i stedet for å være en superheltparodi, gjorde supringenes hverdagslighet til selve budskapet. 

Slik forholdt den seg perfekt til Pixars filosofi: 
Historien er viktigst. 
I oppfølger-raidet som animasjonsstudioet har kjørt de siste årene har ikke dette dogmet alltid vært like viktig. 

En oppfølger til «De Utrolige» har således vært en slags skremmende tanke i det fjerne. 
Noe man egentlig aldri håper skal skje. 

Spesielt fordi superhelt-temaet har blitt så ordinært at man skal jobbe litt for å finne en kinofilm som ikke har en eller annen form for Marveldrømmende dragning over seg. 

Heldigvis tar «De Utrolige 2» i stedet det beste fra sin opprinnelige fortelling og viderefører det på elegant og, eh, supert vis. 
Handlingen starter i samme sekund som første film sluttet (tydeligvis en ting i Disneykonsernet; også «Star Wars: The Last Jedi» bruker dette kontinuitetsgrepet). 
Deretter vrir den, slik oppfølgere skal gjøre, den opprinnelige historien bak fram. 
Det betyr at far steller hjemme, mens mor er den smigrete superheltinnen som skal gjøre de forbudte superheltene great again. 

Her nærmer først filmen seg en ekstremt gammeldags kjønnsbalanse, med faretruende overvekt av «ha, ha, se så klønete far er når han skal passe på huset-vitser». 
(Det omvendte, med mor hjemme og far på jobb i originalen var for øvrig like platt). 
Før den snur om fullstendig, og gjør diskusjoner om frokostblanding, bleieskift og «matte er matte» til noe mye mer dyptpløyende og underholdende enn «Mad Men - bare med superhelter»-tidskoloritten skulle tilsi. 

Ikke minst fordi man utforsker barnas utvikling vel så mye som de voksnes. 
Regissør Brad Birds fortellertempo og actionforståelse bærer preg av at han siden sist blant annet har laget en av de beste Mission: 
Impossible-filmene. 
Men også at han endelig mestrer menneskeligheten han har vist helt siden «Gutten og Jernkjempen» (1999). 

«De Utrolige 2» er på alle måter en mye mer fartsfylt og voldsom fortelling. 
Så kan man selvsagt henge seg opp i at den, som nevnt, egentlig er en speiling av forgjengeren. 
Men måten universet og karakterne spres ut i filmen gjør den like mye til en forlengelse av opphavet. 
Sånn sett er dette den sterkeste Pixar-oppfølgeren siden «Toy Story 2». 

Og det er - defintivt - utrolig . 
