Middelmådig mash-up fra Tim Burton
«Miss Peregrine’s Home for Peculiar Children» viser en Tim Burton som er redusert til en pålitelig håndverker i en sjanger han selv har bidratt til å forme. 

FILM: 
På et eller annet tidspunkt mistet Tim Burton visjonen, outsiderposisjonen, fingerspitzengefühlen eller hva-det-nå-var som gjorde ham til en av Hollywoods mest originale og interessante filmskapere fra debuten med «Pee-wee’s Big Adventure» i 1985 til slutten av forrige århundre. 
Eller kanskje er det riktigere å si at Burtons uttrykk og sensibilitet i denne perioden påvirket amerikansk populærkultur til et punkt hvor hans personlige særegenheter i dag ikke lenger framstår som et alternativ til mainstreamen, men som selve definisjonen av den. 

Stagnasjon 
Det er få kunstnere forunt å forme sin samtids estetikk på denne måten, og de som oppnår det har lett for å stagnere – hvilket «Miss Peregrine’s Home for Peculiar Children» er nok et eksempel på at Burton har gjort. 
Filmen inneholder riktignok et par burtonske detaljer – et festmåltid av øyeepler, en gladiatorkamp mellom to morderiske porselensdukker, og en søt liten jente med en grotesk munn på baksiden av hodet – som påkaller regissørens storhetstid, men som helhet er den oppsiktsvekkende uoppfinnsom. 
Dette er nemlig et typisk eksempel på Hollywoods pågående besettelse med å slå to eller flere eksisterende konsepter sammen og krysse fingrene for at de ender opp med en kassaksuksess. 
«Miss Peregrine…» = «Harry Potter» + [«X-Men» : «Adam’s Family»] + «Groundhog Day», og både ser ut og oppfører seg som man forestiller seg at et slikt produkt vil gjøre. 

High concept² 
Det åpner lovende, med noen fine tablåer fra hovedpersonen Jakes (Asa Butterfield) hjemstat Florida, men det tar ikke lang tid før filmen forflytter seg til et Storbritannia preget av gamle herskapshus, storslagen natur og en himmel full av mørke, truende skyer. 
Og når Jake omsider finner veien til 1943 og frøken Peregrines (Eva Green) skole for begavet ungdom, klemmer Burton til med alle triksene i boka. 

I likhet med andre filmer basert på high concepts i andre potens, gjennomsyres «Miss Peregrine…» av en følelse av déjà vu. 
Både plottet og rollefigurene ligner tilstrekkelig på ting man har sett før til at man umiddelbart vet hva man har med å gjøre, og appellen ligger dermed i hvordan filmen håndterer disse populærkulturelle byggeklossene. 
Og tatt i betraktning at det utelukkende handler om å gjøre variasjoner over velkjente temaer, er det umulig å ikke bli skuffet over at Burton ikke byr på noe mer interessant enn hva et hvilket som helst dataprogram som ble matet med stikkordene «X-Men i gamledager» hadde kunnet komme opp med. 

Maskinarbeid Brorparten av Burtons mest vellykkede og interessante filmer er laget med sminke og modeller snarere enn digitale effekter, og sett fra 2016 later dataanimasjonen til å ha luket ut de perverse og subversive undertonene som kjennetegner hans beste arbeider. 
Det finnes da også få bedre eksempler på CGI’ens negative effekt på Burtons kunstnerskap enn scenen i tredjeakten av «Miss Peregrine…» hvor handlingen stopper opp, og hovedpersonene ganske enkelt blir stående å se på mens én gruppe hjernedøde dataanimerte monstre slåss mot en annen. 

Det er en underlig scene, men på mange måter også et naturlig klimaks for en film som synes å ha blitt satt sammen av algoritmer og markedsprognoser, og som sier langt mer om Hollywood-maskineriet enn om menneskene som har laget den. 
