Anmeldelse:Rohdes nye krim avslutter sjokkerende dårlig 

Kunne blitt virkelig god. 

Hanne Kristin Rohde skriver seg stadig proffere, og får oss tidlig på kroken i sin tredje bok om politiinspektør Wilma Lind. 
Men det spørs om ikke Kagge burde spandere noen av sine solide promoteringsressurser på manusarbeid. 

For avslutningen på denne krimmen er forbausende amatørmessig. 

Det er nyttårsaften i hovedstaden. 
Uteliggeren Bønna virrer rundt i Spikersuppa. 
En elegant kvinne nærmer seg den forsofne skikkelsen. 
Hun har en Baretta i lommen, sikter og skyter Bønna med tre skudd. 
Han overlever mot alle odds. 
Samme kveld får Wilma en drapstrussel på mobilen sin. 
Den viser seg å være sendt fra Bønnas mobil. 
Like etterpå forsvinner et trafikkoffer fra sykehuset. 
Hun blir funnet på patologisk avdeling med hjertet skåret ut. 
Det er viser seg at det er operert ut, uten bedøvelse. 

Appetittvekkende 

Det blir med andre ord en brutal og hektisk start på det nye året for Wilma og hennes gode kollega Bjarne. 
Legg så til at Wilmas ekteskapelige problemer ikke er over, og at hun fortsatt sliter med sine udugelige sjefer, samt mystiske lekkasjer til pressen. 

Rohde åpner boka på appetittvekkende vis, og er svært sjenerøs med ingrediensene. 
Alt er riktignok velkjente grep og teknikker, men hun har blitt langt bedre på de tidligere stive dialogene, har kommet seg ut av politihuset og lager bevegelse, variasjon og rytme i plottet. 

Også persontegningene virker mer nyansert nå, selv om sjefene fremdeles er i overkant ubrukelige. 

Parallelt med etterforskningen følger vi morderen, kalt Gudmoren. 
Også dette er i begynnelsen spennende nok. 
Hun er åpenbart riv ruskende gal, og har skumle planer, også med Wilma. 
Ganske tidlig får vi vite at hun samler hjerter som trofeer. 
Psykologiske portretter er likevel ikke Rohdes styrke, og etter hvert blir disse passasjene vel gjentakende og til dels plumpe. 

Slumsete oppklaring 

Spenningen ligger i hva som er gudmorens motiv, og hvem hun egentlig er. 
Det skjer nok et brutalt mord, og mot slutten blir en tolvåring kidnappet. 
Jakten på henne blir et klassisk kappløp med døden. 
Det er her det glipper helt for Rohde. 
De mange slumpetreffene og forbindelsene blir påfallende, selv i en krim, her er logiske brister og løse tråder. 

Aller mest skuffende er avsløringen av identiteten til Gudmoren. 
Det kommer nærmest i en bisetning, og følges liksom ikke opp. 
Motivet er i tillegg helt uten troverdighet, og delvis avslørt fra begynnelsen av. 
Wilma legger også en felle for en korrupt kollega, som ikke henger på greip. 

Det er sjelden jeg etterlyser lengre romaner, men her burde Rohde spandert i hvert fall hundre sider til. 

Hun er uten måtehold når det gjelder ingredienser, men virker direkte slumsete når hun skal gi oss en oppklaring. 
Det er som om alt bare er raska sammen på kort tid. 
Maken til styrtlanding er det lenge siden jeg har vært borti. 
