Bokanmeldelse:Ketil Bjørnstad: 
«Verden som var min. 
Syttitallet» 

Velkommen til tour de force Bjørnstads nok en gang. 
Det er virkelig en eventyrlig reise, velskrevet med sjarm og varme, men i lengste laget. 

I fjor utkom «Sekstitallet», i år er det «Syttitallet», planen er intet mindre enn å skrive seg gjennom seks tiår, og avsluttes i 2020. 
Det hele er gigantisk, og det vil virkelig kreve en forfatter som har kondis og som også makter å holde på leseren. 

«Syttitallet» bærer av sted, i den bjørnstadske lette og flanerende stilen. 
Han er 18 år, overvektig og uten examen artium når det braker løs med en håpløs forelskelse, og 28 år når det slutter med samboer og eget hus på Sandøya ved Tvedestrand. 

Boken bærer leseren gjennom passasjer med høy trivselsfaktor. 
Mange vil ha enormt sans for dette og sluke hver side, andre vil nok finne det i overkant detaljert. 
Boken kalles roman, men ligger rett på forfatterens eget liv. 
Stilen er velvalgt fra, en raffinert veksling mellom «jeg» og «han», mellom direkte fortelling eller å fange opp noe viktig elegant, etter at det har skjedd. 

1970-årene er helt sentrale i Ketil Bjørnstads liv, med gjennombrud og debut på en rekke områder, som forfatter, i jazz og rock, turneliv og natteliv. 
Ja, han debuterer seksuelt, skjønt det tar noen hundre sider! 
Her er en bevegende presentasjon av vennskap, der Ole Paus står ut – som en varm og generøs venn og musiker, alltid elegant og med kvinner rundt seg, og en skare av kunstnervenner som dermed blir Bjørnstads venner. 
Paus oppfordrer Bjørnstad til å lese Hans Jæger, og et storverk er i emning – skapelsen av «Leve Patagonia» er fascinerende. 
Han kaster et noteark, men plukker det tilfeldigvis det opp og legger til et mellomspill i Dess-dur: 
«Sommernatt ved fjorden». 

OM BOKEN: 

I partier er romanen som en kulturlivets Se og 
Hør fra den radikale musikkfronten. 
Her omtales kunstnere og musikere i bøtter og spann, deres kjærester, makebytter, skiftende relasjoner. 
Det er å håpe at Bjørnstad har klarert den åpenhjertige omtalen med noen, den er i blant på kanten av det utleverende. 
Var det noen norske kunstnere som den purunge Ketil Bjørnstad ikke møtte? 
Selvtillit må han ha hatt, den unge mannen, der han oppsøker og samtaler med den ene og den andre i etablissementet. 
Her er beskrivelser av bilturer og turneer og hotelliv som tar pusten av leseren. 

Bjørnstad var den som fylte opp farens bensintank (faren hadde ikke råd), han kjøpte bil kontant og la seg inn på de beste hoteller og ordnet og fikset. 
Han hadde som 20-åring masse penger mellom hendene. 
Var han blakk, la han ut på turné til landets utallige folkehøgskoler, der han overalt vakte oppsikt (det vet anmelderen, tidligere folkehøgskoleelev) med dikt og sine talenter ved klaveret. 

På ett punkt ble denne leser bekymret, i det Bjørnstad introduserer sin kjære gjennom mange tiår. 
Hun har åpenbart gitt beskjed til erindringsforfatter Bjørnstad at hun ikke vil være med. 
Hun omtales som «den andre», det starter ut litt halvt, men berges av Bjørnstads kjærlige beskrivelser av hjemmet og øylivet de to skaper sammen. 

Denne anmelder tror Bjørnstad trygt kunne kuttet 150-200 sider, især de noe uttværede tidlige forelskelsene. 
Men tiårets betydning og den fascinerende karrieren til unge Ketil Bjørnstad trygger romanen. 
I fortsettelsen bør Bjørnstad og forlag vurdere om det trengs 800 sider på hvert tiår – er «alt» i alle tiår like viktige? 
Her ligger utfordringen videre. 

Takk for dette tiåret. 
