«The Hateful Eight:»Tarantinos blodige revisjonisme 

Tarantino både hyller og radbrekker westernmytologien i denne blodige hybriden som gjør seg best på 70mm-projektor. 

Jeg er blant dem som ofte har opplevd Tarantinos bruk av n-ordet som overdrevent, nesten parodisk. 
Det har utløst mye harme og debatt, men har tilført filmene hans lite av ekstra verdi. 
Men i den forrige filmen hans, Django Unchained , skjedde det noe: det var som om hans politisk ukorrekte kjærlighet til afroamerikansk kultur fant et nytt spor gjennom det amerikanske slaveriet og helten Django. 

I hans nye westernfilm, som utspiller seg noen år etter den amerikanske borgerkrigen, går han enda dypere og mer brutalt til verks i sin fremstilling av rasisme og vold. 

Strålende spill 

Som i debutfilmen Reservoir Dogs er rammene for dramaet trange og klaustrofobiske, selv om visningsformatet er uvanlig bredt (mer om 70mm-formatet senere). 
Vi blir med i westernfilmens mest kjente klisjé, diligencen, som innhentes av en snøstorm i Wyoming og må søke en nødhavn i et vertshus på snaufjellet. 

Her blir ”åtte hatefulle” innestengt i stormen, og de er alle kjente western-stereotyper og ansikter fra Tarantinos filmografi: 
Samuel Jackson og Kurt Russell spiller dusørjegere som blant annet inngår en allianse om å passe på den lovløse Daisy, strålende spilt med få replikker av Jennifer Jason Leigh. 

Tarantino om filmen: 

Med seg i diligencen har de mannen som hevder han er den nye sheriffen i byen de er på vei til, og inne i vertshuset venter fire like uutgrunnelige, væpnede menn som også har søkt tilflukt, deriblant Tim Roth som engelsk revolver-gentleman og den uforlignelige Bruce Dern som tidligere sørstatsgeneral. 

Agatha Christie-plott 

Det tar ikke lang tid før vi innser at ikke mange av dem vil komme levende ut, om overhode noen, og Tarantino tar seg god tid til å bygge opp spenningen. 

Som vanlig er det dialogen som lenge holder volden på avstand, lange remser av grandiose og vittige replikker der Tarantinos spesielle ordkunst kommer til sin rett, mens vi alle venter på det uunngåelige. 
Nedtellingen kan minne om et Agatha Christie-plott der Jackson på et tidspunkt inntar rollen som en slags Poirot. 

I klassiske amerikanske westernfilmer, som Tarantino er så influert av, hendte det at svarte skuespillere fikk medvirke. 
Men de ble aldri utsatt for brutal behandling, og var som regel pyntelig bakgrunnsfyll. 

Tarantino hyller på ene siden disse klassiske westernfilmene til John Ford og Howard Hawks, samtidig som han radbrekker denne arven ved å la rasismen bli en uløselig del av den. 
Jacksons replikk om at en svart mann bare er trygg om hvite menn ikke bærer våpen vil garantert få en spesiell resonans i disse tider når svarte menn i USA skytes av hvite politimenn. 

Tett fortalt 

I sine beste øyeblikk er dette glitrende filmkunst, der Samuel Jackson gjør sin kanskje beste rolle siden Pulp Fiction og kan briljere på en måte han ikke fikk anledning til i Django Unchained . 
Tarantino griper her inn i samtiden som aldri før – av alle ting med en western! – ved å la den amerikanske voldsimpulsen få frie tøyler og vise oss rasismens røtter. 
Men det er samtidig stunder der det røyner på for min del, og volden blir en uoverstigelig pøl. 

Det er selvsagt umulig å forestille seg en Tarantinofilm uten vold, det er som en Woody Allen-film uten storbynevroser eller en Ingmar Bergman-film uten tvil. 

Mens han tidligere har vist en viss beherskelse, holder han her ingenting igjen og dveler unødig lenge i de mest sadistiske scenene. 
Det er en svakhet ved en film som ellers er ekstremt tett og medrivende fortalt, tross sine tre timer. 

Mer av alt i 70mm 

De fleste vil måtte nøye seg med å se filmen digitalt projisert på vanlige kinoer. 
Det er synd. 
Jeg så den digitale kinovisningen før jeg så den i 70mm på Cinemateket (der filmen vises i formatet i januar og februar). 

Mer om 70mm: 

Det var som en ekstra hinne ble tatt vekk fra lerretet; fargene og kontrastene ble sterkere, det ble, kort sagt, mer av alt. 
Tarantino bruker ikke formatet til å vise oss episk natur, som man kanskje kunne forvente, men til å forsterke intensiteten i kammerspillet. 

Ansiktene blir mer levende, du merker tydeligere avstanden mellom rollefigurene og spenningen forlenges. 
Ta deg derfor turen innom Cinemateket, om du har sjansen. 
