Sårt om den ensomme ulvens skrik etter beundring
Gaute Heivolls sitrende roman, "Før jeg brenner ned", er blitt til film. 
Den slår ikke bokopplevelsen, men står godt på egne bein. 

Nå må dere bare ikke tro at regissør Erik Skjoldbjærg har laget krim ut av den sanne historien om en pyroman som herjet i sørlandsbygda Finsland i 1978. 
Allerede fra andre-tredje scene forstår vi at brannstifteren er sønn til den lokale brannmannen og selv aktiv med i slukkingsarbeidet. 

Med et slikt utgangspunkt er det klart at filmskaperen gjør det vanskelig for seg selv, så vant som vi filmtittere er til å bli servert ytre spenning og gjetting på gåter. 

Men når det utvendige dramaet er punktert fra starten, må vi heller søke en indre dramatikk. 
Dermed hviler det tungt på regissøren og den unge hovedrolleinnehaveren Trond Nilssen å skape en tolkning av pyromanen som fascinerer. 

Det synes jeg langt på vei lykkes. 
Nilssen greier å ikle seg en maske av uskyld og kjekk troverdighet der han hiver seg rundt for å hjelpe pappa brannsjefen med å rykke ut, først til en skogbrann, senere til avsidesliggende koier, låver og etter hvert boliger som står i full fyr. 

Skjoldbjærg pendler stadig mellom situasjoner der den tilsynelatende positive Dag framstår som brannkorpsets mest iherdige hjelper, til scener der selvsamme 20-åring kjører innbitt rundt på øde skogsveier i vårnatten for å finne neste mål å brenne ned. 
Nilssen lykkes i å veksle mellom det påtatt prektige i møte med bygdefolk og lensmann, og det kaldt beregnende uttrykket hver gang han pøser ut bensin og tenner sine fyrstikker. 
Snikende uhygge 

Slik oppstår en snikende uhygge. 
Ytre sett skapes den ved at regissøren lar oss se en rekke virkelige og skremmende branner som filmteamet faktisk tente. 
Men det mest ubehagelige er at vi tilskuere vet at Dags uskyld er falsk som bare fy. 

Den slags avstand – mellom vår innsikt og persongalleriets naive uvitenhet – er et effektivt fortellergrep som Skjoldbjærg dyrker til fulle for å skape indre spenning. 
Det vi forstår før alle i bygda ser det, er at Dag er den skoleflinke gutten som aldri har blitt populær blant kamerater og venninner. 
Episodene der han tror han har fått oppmerksomhet fra et par jevngamle jenter, er riktig godt iscenesatt. 

Slik vokser det fram et sårt portrett av en ensom ulv som er fylt av et umettelig, forskrudd, ja, sykt sug etter bekreftelse. 

Etter hvert øker den underliggende dramatikken da foreldrene til Dag, og trolig også lensmannen i bygda, fatter mistanke. 
Her tar Skjoldbjærg et godt grep ved å utdype den grufulle erkjennelsen til faren og moren, ikke med store utbrudd og fakter, men ved langsomt å åpne øynene deres: 
Pyromanen er vår Dag, brannsjefens egen sønn! 

Noe av det sterkeste og såreste er hvordan skuespillerne Per Frisch som faren, men i særdeleshet Liv Bernhoft Osa som moren kjemper med å ta sannheten – og skammen – innover seg. 
Vil de klare å overgi den ettersøkte gjerningsmannen til politiet og tape ansikt i bygda? 

Jeg stusset litt på den halvåpne slutten. 
Men som sagt, dette er ikke en krim, men et indre drama, laget for de lydhøre. 

Et intervju med regissør Erik Skjoldbjærg om filmen finner du her: 
