Filmanmeldelse:Skal du se «Maquia», må du ta med lommetørkle 

Vakker og rørende japansk anime. 

Da mascaraen begynte å renne, ønsket denne filmanmelderen at hun hadde husket å ta med seg lommetørkle. 
For mot slutten av denne nydelige fabelen om en mors kjærlighet må jeg innrømme at det kom noen tårer. 

Mari Okada debuterer som langfilmregissør med et originalt eventyr som involverer både drager, krig og udødelige vesener. 
At Okada har spesialisert seg på historier for ungdom, er lett å se. 
Selv om heltinnen i Maquia: 
When the Promised Flower Blooms ikke eldes, er det en historie om å bli voksen. 

Særpreg 

Mari Okada har også skrevet manus til Maquia. 
Hun er ingen nybegynner i faget og har jobbet som forfatter på en rekke serier og filmer for ungdom. 
Den erfaringen tar hun med seg inn i dette flotte eventyret, som henter inspirasjon fra episke fantasy-fortellinger. 
Samtidig greier hun å gi historien et helt eget særpreg. 

Der hvor den japanske barnefilmen Maya og hekseblomsten, som hadde premiere for en liten tid tilbake, fremsto som en generisk eventyrfortelling, er Okadas historie spenstig, frisk og fantasifull. 

Drager 

Maquia bor i et fjernt land langt fra menneskenes verden. 
Her spinner de et vakkert tøy knyttet til skjebnen. 
Skikkelsene er løst inspirert av norrøn og gresk mytologis norner og moirer. 

En dag blir den idylliske tilværelsen brutt da en hær av skumle drager fra kongefamilien Mesarte angriper. 
De vil ha blodet som gjør at de kan leve evig. 
Maquia unnslipper angrepet og rømmer. 
Mens kongen av Mesarte søker blod, har de andre kongene rundt ham sett seg lei på maktmisbruket og ruster til krig. 

Selve byene der mye av handlingen foregår kan minne om europeisk middelalder med flotte borger og tavernaer, fjernt fra det vi forbinder med Japan. 
Det dystre og mørke kongerike med den onde kongen kan gi assosiasjoner til Ringenes Herre, men her stopper likheten. 
For selv om utgangspunktet er en klassisk fabel, vil Okada fortelle en mer personlig historie. 

Tårer 

På rømmen finner Maquia et leirsted hvor folk er blitt slaktet ned. 
Den eneste overlevende er en liten baby. 
Hun adopterer gutten, som hun kaller Erial, og finner husly hos en snill familie. 

I Okadas historie spiller både krigen og dragene en birolle. 
Det er i all hovedsak en historie om å bli voksen, om å elske og om savn. 
Selv om Maquia aldri blir eldre, blir sønnen hennes en dag en ung mann. 
På veien innser Maquia at hun ved å knytte seg til mennesker kommer til å oppleve en sorg hun ikke ante eksisterte. 

På denne bakgrunnen spinner Okada sin eventyrlige historie om morskjærlighet. 
Historien males frem med pastellfarger satt i hard kontrast til fiendens mer brutale farger. 
Det kunne blitt fryktelig klisjéfylt, men den nesten eterisk vakre animasjonen gjør at du tilgir filmskaperen disse typiske virkemidlene. 

Mot slutten kommer tårene, men det er en god sentimentalitet som ikke føles for søtladen. 
