Overraskelse fra Disney
«Zootropolis» er en usedvanlig intelligent og vellaget familiefilm. 

FILM: 
Den inkluderende feiringen av fargerike fellesskap som preger amerikansk animasjonsfilm forener ideologi og målgruppetenkning i én salgbar eksportartikkel. 
Og mens de færreste av disse animerte storsatsingene tar seg tid til å se nærmere på samfunnskontrakten som ligger til grunn for mangfoldet de propaganderer for, er «Zootropolis» unntaket som bekrefter regelen. 

Fordommer Filmen utspiller seg i en verden uten mennesker, hvor dyrene har tøylet sine instinkter og lært å leve sammen i samfunn hvor rasene tar hensyn til hverandres ulikheter. 
Men selv om rovdyrene avstår fra å spise sine medborgere finnes det fortsatt diskriminering og fordommer, og som kanin har hovedpersonen Judy vanskelig for å bli tatt på alvor som politibetjent. 
Samtidig er hun selv svært mistenksom overfor rever, og når hun og svindleren Nick blir blandet inn i en sak om rovdyr som blir overmannet av sine morderiske instinkter — premissets metaforiske ladde pistol — settes disse holdningene for alvor på prøve. 

Dovendyr Ved å ta utgangspunkt i den notorisk rasistiske «funny animal»-sjangeren, hvor sammenhengen mellom utseende og karakter utgjør selve bærebjelken, har filmskaperne konstruert en overraskende intelligent og underholdende diskusjon om dagsaktuelle sosiale spørsmål. 
Dette innebærer at tematikken treffer voksne og barn på omtrent samme nivå, og kombinert med god animasjon, tiltalende produksjonsdesign og en påfallende visuelt fundert humor gjør dette «Zootropolis» til en familiefilm som føles genuint relevant i 2016. 

På veien mot sin tradisjonelle Hollywood-slutt baner filmen seg gjennom en krattskog av flertydige metaforer, og selv om resonnementene på ingen måte er uangripelige holder manuset jevnt over et usedvanlig høyt nivå. 
Og uansett vil «Zootropolis» primært bli husket for møtet med dovendyret Flash, som det allerede nå er klart at hører med blant 2016s mest minneverdige scener 
