Svinger seg i sjangerjungelen
Deafheaven har ikke streitet seg opp siden sist. 

ALBUM: 
California-kvintetten Deafheaven har på sett og vis blitt for et hjemløst band å regne. 
Deres fusjon av shoegaze, post rock, indie og black metal har for mange blitt for mye av det ene eller andre. 
Allikevel bejublet i alternative kretser som et inspirert og kjærkommet tilskudd til en – i noens øyne - litt stivbeint og konform metal-scene. 

«Sunbather» fra 2013 sparket opp dørene, «New Bermuda» som kom to år seinere strammet skruen ytterligere. 
På årets «Ordinary Corrupt Human Love» vaskes sjangergrensene ut ytterligere og sangene lever sitt helt eget liv. 
«Ordinary Corrupt Human Love» er bandets mest melankolske og nakne plate til dato. 

Åpningssporet, «You Without End», begynner med bølgeskvulp og piano og forblir i det lavmælte moduset. 
Det eneste som pirker i idyllen er George Clarks desperate skrikevokal. 
Sangen setter stemningen for den påfølgende dynamiske berg-og-dalbanen Deafheaven tar deg med på. 

Platas andre spor, elleve minutter lange «Honeycomb» trekker mer i retning de svulmende og hypnotiske låtene som fylte «Sunbather». 
Det handler om suggererende gitarriff og melodilinjer som bruker lang tid på å komme i mål, et grep som forsterker de transeaktige stemningene bandet har gjort til sitt varemerke. 

«Canary Yellow» oppsummerer på mange måter hele plata i en og samme låt, der den smyger seg mellom klangfulle gitarakkorder før den etter hvert reiser seg bratt i en vegg av dirrende støy. 
Med sine særegne tonevalg, matcher den intensitet og melodisk finesse på en måte som hårfint styrer unna det søtladne. 

«Ordinary Corrupt Human Love» er proppet med slike øyeblikk, inkludert den drømmende duetten med Chelsea Wolfe, «Night People». 
Deafheavens måte å lime sammen sine musikalske ambisjoner på har aldri vært bedre og mer vellykket enn her. 
