Støyende drømmer
Mens 80-tallet var på hell, dukket det opp en generasjon innadvendte musikere. 

Britisk musikkpresse kalte det "shoegazing" og "the scene that celebrates itself". 
Drømmepop og støypop er andre betegnelser. 
Dublin-bandet My Bloody Valentine og albumet "Isn't anything" fra 1988 er en utløsende faktor, men som alt annet har det sin forhistorie. 

Og etterhistorie. 
Begrepet shoegaze dukket ikke opp før i 1990, da "Sound" skrev om den nye London-gruppen Moose. 
"NME" snappet opp ordet og brukte det som en generell betegnelse på band som ser ned mens de spiller, i dyp konsentrasjon.Som stirrer på skoene. 
Eller helst effektpedalene, i ferd med å bygge en lydvegg av rester fra garasjerock, psykedelia og indie. 
Limt sammen med gitarstøy, forvrenging, gjentakelser, dempet vokal og tydelige melodier. 

My Bloody Valentine ga ut én plate til, "Loveless" i 1991. 
Deretter ventet de helt til 2013 med "MBV". 
Moose rakk på sin side å gi ut tre plater mellom 1992 og 1995, før den fjerde kom i 2000 under en kort gjenforening. 

Den fem cd-er omfattende samlingen "Still in a dream" åpner med "Rollercoaster" av The Jesus & Mary Chain. 
Noen regner bandets debutalbum "Psychocandy" som den første shoegazing-platen, utgitt i 1985. 
Samme år debuterte My Bloody Valentine med en ep, men i det tilfellet snakker vi om postpønk og gothrock. 

Neste kutt er med Cocteau Twins, en annen forløper. 
Så følger House of Love, et annet band i utkanten. 
"Christine" var åpningen på bandets selvtitulerte debut fra 1988 og er en herlig låt. 

"Hypnotized" med Spacemen 3 er ikke noe dårligere, i godt selskap med "Tugboat" av Galaxie 500. 
Kitchens of Distinction var et annet band som fikk meg til å oppsøke platesjappene da det fortsatt var mange av dem. 

I tillegg til at minner vekkes til live, oppdager du ting du gikk glipp av. 
Som Salisbury-bandet Jane From Occupied Europe, som ga ut albumet "Coloursound" i 1991. 
Sonic Booms "Angel" setter et deilig punktum for cd nummer én, og fortsatt er det fire igjen. 
Jeg er i Nirvana – for å trekke tråden til et samtidig band i en annen sjanger. 
Shoegazing ble overskygget og erstattet av grunge, britpop, hip hop og madchester. 
Dermed ebbet det ut, men jøje meg så deilig det er å høre igjen Ride, Pale Saints, Boo Radleys, Swervedriver, Slowdive og Drugstore. 

Shoegazing har i dag fått et oppsving med comeback fra enere som My Bloody Valentine, Ride, Swervedriver og Slowdive. 
I mai skal Lush spille sin første konsert på 20 år. 

Nye plater dukker dermed opp, men vil du grave etter gammelt gull, ligger gruven åpen og venter. 
Det er nesten så jeg blir misunnelig på dem som ikke har hørt dette før, men ingen grunn til det. 
Det finnes noe her for alle. 
Fikk du for eksempel med deg fine "Crystal eyes" fra nederlandske The Nightblooms da den kom ut i 1990? 
Det er mye jeg overså den gang, som "Slip so slow" med See See Rider. 
Skottene rakk bare én singel, én ep og et uutgitt album, så jeg er kanskje litt unnskyldt. 
Kuttet er fra ep-en "She sings alone", og du finner både den og singlen "Stolen heart" på Youtube. 
Det oppdaget jeg nå. 
Pur lykke. 

I Norge er blant andre Serena Maneesh og 120 Days knyttet til sjangeren, men dette er nyere band som naturlig nok ikke hører hjemme på samlingen. 

Ved siden av 87 kutt inneholder boksen masse bakgrunnsstoff. 
Det er likevel én ting som mangler, og det er ingen liten ting: 
Sanger fra My Bloody Valentine. 
Sonic Youth kunne også vært med, som en av inspirasjonskildene. 

Det må ha med rettigheter å gjøre. 
Det er synd at man misser her, for dette kunne vært den definitive samlingen fra perioden. 
Likevel er det en fabelaktig utgivelse. 
