Fantastisk og skummel Jungelbok
Det er knapt til å tro hvordan trollmennene ved datamaskinen maner fram ville dyr og et menneskebarn i Indias jungel. 
"Jungelboken" er blitt et imponerende filmeventyr. 

Ja, jeg vet at alt er juks og fanteri. 
De fleste scenene er tatt opp i studio i Los Angeles der datateknikere har brukt bilder av dyrebevegelser kombinert med computeranimasjon. 

Likefullt ser det så virkelig ut. 
Det føles som vi er midt i den indiske Seeonee-jungelen, farlig nær tigeren Shere Khan, den snille bjørnen Baloo og den svarte panteren Bagheera med de gulglitrende øynene. 
Slåsskampene mellom villdyrene er imponerende og minner om scenen mellom bjørn og pelsjeger i "The Revenant". 
Obs – her er mye skummelt som kan sette en støkk i lettskremte barn. 

Mowgli levendegjøres av en herlig barneskuespiller, Neel Sethi, en indisk-amerikansk 11-åring fra New York. 
Det ser ut som han ikke har gjort annet i livet enn å løpe rundt i jungelen og svinge seg i lianene. 
At guttungen har spilt mot pappdyr under opptak, merker du ikke. 
Regissør Jon Favreau får ham til å vise et spekter av følelser og iscenesetter muntre og actonfylte hendelser i fin balanse. 

Egentlig kjennes det unødvendig med et par innflettede sanger, men okeida, det skaper hvilepauser fra all dramatikken og minner om diktene som forfatter Rudyard Kipling la inn mellom jungelfortellingene sine. 
Flokkens styrke 

I denne filmversjonen dropper manusforfatteren å la Mowgli komme nær sin egen art. 
I stedet handler det om å la gutten erkjenne at han ikke er en ekte ulvunge, men et menneske som trenger hjelpere hvis han skal overleve i jungelen. 
Slik bankes et Per Fugelli-lignende motto inn: 
"Flokkens styrke er ulven, ulvens styrke er flokken." 

Voksne tilskuere får en bonus ved å gjenkjenne skuespillerstemmene til Christopher Walken (apekongen Louie) og Scarlett Johansson (slangen Kaa) med flere. 
Så kom dere på kino, barnefamilier! 
