Hva i alle dager gikk galt, «Maniac»?
Et eller annet sted inni denne suppa er det en ålreit 90 minutters spillefilm som venter på å slippe ut. 

Traileren så så bra ut. 
Cary Fukunaga, mannen bak åtte av tidenes beste tv-episoder («True Detective» sesong 1) skulle ha regi. 
En av manusforfatterne bak en annen fabelaktig surrealistisk og svarthumoristisk serie, «The Leftovers», står for manus. 
Oscarvinner Emma Stone, og dobbelt oscarnominerte Jonah Hill skulle spille hovedrollene, i tillegg til de alltid fabelaktige Justin Theroux («The Leftovers») og Sally Field («Forrest Gump»). 
På toppen av det hele er den basert på en norsk originalserie. 

Fy søren, så gøy det hadde vært om «Maniac» var bra. 

Og fy søren, så lite gøy og bra «Maniac» er. 

Mageplask 

Akkurat hva som har gjort at det har gått til helvete er vanskelig å sette fingeren på, men det er ikke til å komme fra at det er påfallende lite som fungerer, hverken på et konseputelt, fortellingsmessig eller emosjonelt plan. 
Dette er farlig nær et fullstendig mageplask. 

På papiret virket det så tiltalende (og ikke minst rett opp denne anmelderens gate): 
I en sci-fi-inspirert variant av vår nåtid (lekkert visualisert i en blanding av syttitallsestetikk i skarpe farger og retrofuturistisk åttitallsteknologi – tenk DHARMA-gruppen fra «Lost». 
Om ikke annet ser denne serien stort sett fantastisk ut – den er produksjonsdesign på jakt etter en historie.), trekkes den selvmedisinerende Annie (Stone) og den tafatte og muligens paranoid schizofrene Owen (Hill) mot en mystisk test av et nytt legemiddel som skal kunne «fikse» hjernens hang til selvutslettende adferd for godt. 
Ved hjelp av en supercomputer og hallusinogener i pilleform dras prøvekaninene inn i fantasiverdener i sitt eget hode for å konfrontere traumene og opphengene sine – tenk teknologien fra «Inception» bare med terapeutisk formål. 
Owen, som allerede har paranoide vrangforestillinger, får ikke akkurat mindre problemer med å skille fantasi og virkelighet etter at testen er i gang. 

Dette høres jo egentlig ganske gøy ut, gjør det ikke? 

Tro om igjen. 

Lang dags ferd mot ingenting 

Den første episoden tar for seg Owens bakgrunn og vei til å bli med i eksperimentet. 
Dessverre er denne bakgrunnen så forsvinnende lite medrivende fortalt, og Owen en så dundrende uinteressant og grunn figur, spilt av en bortimot bevisstløs Hill (som tilsynelatende har som plan å gjøre alt det motsatte av det som pleier å gjøre ham severdig), at disse første 40 minuttene er en lidelse å se på. 
Episoden ender med en slags cliffhanger der testpasientene omsider setter seg inn i maskinen, og man kan kanskje la seg lure til å tro at NÅ skal det endelig skje noe, men neida, episode 2 tar seg et laaaangt skritt bakover igjen, sånn at vi kan få Annies tilsvarende lange dags ferd mot ingenting, også. 

Serien synes å tro at disse karakterene er langt mer interessante enn de er, at vi skal få automatisk empati for dem uten at den gjør seg fortjent til det, eller kanskje at lovnaden om at de sprøeste ting vil skje når vi først er inne i maskinen vil være nok til å holde på oppmerksomheten vår i godt over en time. 

Det er i så fall en dristig antagelse. 
Hadde jeg ikke fått betalt for å skrive om denne serien hadde jeg skrudd av for lengst. 

Narrativ søndagskjøring 

Heldigvis tar den seg litt opp når historien kommer ordentlig i gang (men først etter tre episoder, altså. 
Seriøst, hvorfor lar Netflix denne narrative søndagskjøringen skje gang på gang?), men selv her er veien til å kaste armene oppgitt i været nærmere enn til genuin innlevelse. 
Scener tværes ut, det virker å være nærmest en patologisk aversjon mot å bygge spenning og engasjement, og digresjonene synes å interessere serieskaperne mer enn selve historien. 
Et eller annet sted inni denne suppa er det en ålreit 90 minutters spillefilm som venter på å slippe ut. 
Serien, basert på TV2-serien med samme navn, har bevart forsvinnende lite av det norske opphavet også, noe som gjør at det som faktisk er med videre nesten virker malplassert og umotivert (i hovedsak reisene inn i fantasiverdenene, selv om motivasjonen for dem er annerledes her – den norske hadde som bærende premiss at en psykiatrisk pasient rømte inn i en gigantisk fantasiverden når virkeligheten ble for vanskelig å takle). 

Tungsindig komedie 

Noe av problemet er kanskje at «Maniac» har fått det for seg at den skal være en såkalt «mørk komedie», men er laget av mennesker som ikke helt vet hva det betyr («True Detective» ble vel aldri anklaget for å være en rasende festlig affære), og forveksler det med «rart, men selvhøytidelig», eller whiplash-induserende ping-pong mellom deprimerende tungsinn og klovnete satire. 
Resultatet er at det alvorlige virker uoppriktig og det ironiske blir humørløst. 

Som en filmskolestudent som vil vise verden hvor helsprø og særegen han er, virker det som om serieskaperne tror at det holder å være rar for rarhetens skyld, og derfor for eksempel introduserer et krimplot om stjålne lemurer, dansende gangstere og en skyteglad betjent fra viltnemda inn i drømmesekvensene, bare fordi fordi. 
Det kunne kanskje fungert om det var forankret i en logikk det var mulig å følge, som hadde litt dramatisk og emosjonell hevd. 
I stedet spinner disse forsøkene på idiosynkrasi ikke ut av historien og karakterenes dramatiske behov, men av... tja, jeg vet ikke – post-it-lapper på en tavle i et redaksjonsrom, kanskje? 
Bønnerøyking på en studenthybel? 
«Hei, lættis om Jonah Hill har musefletter a la Wednesday Addams og grillz på tenna i en sketsj – jeg mener traumebearbeidende reise i underbevisstheten? 
Eller nei, jeg vet, hva om han snakker med islandsk aksent og pipestemme og refererer til seg selv i tredje person, det gjør jo islendinger alltid, de gærne eksentrikerne!» 
Og midt oppi all drodlingen kan det virke som noen glemte å fortelle Jonah Hill at han en gang pleide å være morsom. 

Umotiverte sprettballer 

«Maniac» tror kanskje selv at den drar veksler på alt fra Philip K. Dicks syretrippende scifi-bøker til «Brave New Worlds» fremtidsvisjon av et bedøvet og fremmedgjort samfunn, til de maksimalistiske, drømmeaktige filmene til Terry Gilliam («Brazil», «Frykt og avsky i Las Vegas») og den surrealistiske Weltshmerzen til Charlie Kaufman («Evig solskinn i et plettfritt sinn», «Synekdoke, New York»). 
Men sannheten er at den ikke går noen steder, hverken med eller uten disse inspirasjonskildene. 
Den er usikker både på hva den vil si og hvordan den vil si det, og klarer ikke finne den interne drømmelogikken slike historier er avhengige av for å fungere (Se f.eks: David Lynch, Stanley Kubrick, tidligere nevnte «The Leftovers», eller «Annihilation»). 
Den bare later som den har noe på hjertet om psykiske lidelser, sinnets irrganger, historiefortelling som terapeutisk metode, eller mellommenneskelige relasjoners evne til både å skade og å helbrede. 

Resultatet blir at selv det som er tilløp til gode ideer og velfungerende scener blir stående og henge, som sprettballer vilkårlig og umotivert kastet opp i luften, uten at noen er interessert i å ta dem i mot igjen. 

Det er synd. 
For fy søren så gøy det hadde vært om «Maniac» var bra. 
