Bokanmeldelse:Anne Holt: 
«I støv og aske» 

Det har gått knappe ett år siden forrige bok om Hanne Wilhelmsen. 
Det burde ha gått ett år til. 

Nær halvveis i «I støv og aske» stiller Hanne Wilhelmsen følgende spørsmål til sin makker Henrik Holme: 
«Leser du kriminalromaner?» 

Før Henrik får svart ferdig, fortsetter Hanne: 
«Ting henger alltid sammen. 
I begynnelsen blir leseren presentert for to tilsynelatende helt forskjellige saker. 
Men det viser seg etter hvert at de henger sammen.» 

Hvorfor tyr krimdronningen Anne Holt til dette metagrepet? 
For hun gir seg ikke der. 
Når disse to «helt forskjellige» sakene begynner å henge sammen 100 sider senere, skriver Holt: 
«Det hørtes ut som en roman. 
En forferdelig dårlig roman som ingen ville ha giddet å lese.» 

Kanskje er det ment som humor. 

Men for denne leseren, som selv sitter og prøver å godta handlingen i «I støv og aske», blir det mer et nikk fra forfatteren til meg om at: jo, du har rett, dette henger ikke helt på greip, dette er, for å bruke Wilhelmsens eget uttrykk: far-fetched. 

La oss ta handlingen. 
Den nokså ferske duoen Hanne og Henrik lever godt på suksessen etter å ha avslørt 17. mai-terroren som vi leste om i fjorårets vellykkede «Offline». 
Men der «Offline» virket å ha blitt skrevet med overskudd, fremstår «I støv og aske» mer som en mellomroman: at Holt surfer på rutinen. 

For kanskje er det illustrerende at Hanne og Henrik, som utgjør en cold case-duo, ikke har noen nye cold cases på bordet. 
I stedet sitter de arbeidsløse og venter. 
Men da ramler det selvsagt inn «to tilsynelatende helt forskjellige saker», der «det viser seg etter hvert at de henger sammen». 
Men det er egentlig ikke cold cases. 

Om forfatteren: 

Den ene saken handler om Jonas Abrahamsen som kan ha sittet åtte år uskyldig i fengsel for drapet på sin kone. 
Den andre handler om den høyreekstreme bloggeren Iselin Havørn, som har tatt selvmord. 
Eller har hun egentlig det? 

Anne Holt vil for mye med «I støv og aske». 
Her er det om å gjøre å være mest mulig dagsaktuell. 
Holt skriver inn alt som kjennetegner Norge i dag: rike og rosa kjendisbloggere, nettroll, rekordgevinster i Eurojackpot, referanser til Monika-saken, 22. juli, asylsøkerstrømmen over Storskog i Finnmark, og så videre. 

Det oppleves nesten som om Holt sitter på skulderen min og skriver mens jeg leser. 
Kanskje er det derfor også den føles uferdig, eller kanskje for konstruert? 

Språket mangler friksjon, og beskrivelsene er ofte så overfladiske som av typen «en moden og ansvarsfull kvinne», noe som forsterker inntrykket av at romanen er raskt skrevet. 

Vel, Holt har også noen fine litterære glimt, for eksempel: 
«Det var som en gaffel langsomt ble dratt oppover Hannes ryggrad». 

At «I støv og aske» ikke engasjerer meg nok, kan også skyldes at jeg for tidlig får en sterk mistanke om hvem som må være skurken. 
Mistanken er såpass sterk at jeg tenker: nei, det må være en annen løsning, Holt vil bare prøve å lure meg. 
Men etter hvert som jeg leser blir jeg ikke presentert for andre mulige alternativer. 
Den største spenningen ligger da egentlig i om Hanne og Henrik klarer å bevise at det dreier seg om justismord og mord – og hvordan disse to sakene henger sammen. 
Men er det nok? 

Best liker jeg hvordan forholdet mellom Hanne og Henrik utvikler seg: 
Henrik modnes, får mer selvtillit og tør å si Hanne imot. 
Dette er en duo jeg har veldig sansen for. 
Men da må også Holt gi dem ordentlige cold cases å jobbe med! 
Nå melder forlaget at dette er hennes siste Wilhelmsen-krim, det er ingenting som tyder på det her. 

Hadde det ikke vært for det dramatiske grepet forfatteren gjør nærmest på aller siste setning, ville «I støv og aske» vært fort glemt. 

BRYNJULF JUNG TJØNN 

HØR: 
Høstens sekserbøker og bøkene VG-anmelderne gleder seg til i høst: 

Soundcloud: 
Høstens beste bøker 
