Plateanmeldelse:Kacey Musgraves – «Pageant Material» 

Kacey i solskinn. 

Musgraves fikk vel mye oppmerksomhet som «rebell» da «Same Trailer Different Park» kom i 2013 (ikke hennes første, men Kacey ser helst at vi glemmer de tidlige platene hennes med hardcore jodlewestern). 

«Pageant Material» resirkulerer «vær deg selv»-temaet fra forgjengeren, i tekster fulle av folkelige vittigheter. 
Men med unntak av «This Town» («stor nok for et postnummer») toner hun ned kritikken av «bygdedyret» nå. 

Hun er forelsket («Late To The Party», «Fine»), tilsynelatende klar for å slå seg til ro i hjembyen («Dime Store Cowgirl»), med hele familien – også kjipingene – tilstede i bryllupet («Family Is Family»). 

Tradisjonalist likevel, altså – knapt den hunndjevelen i hotpants hun ble fremstilt som. 
Selv om hun slenger på noen referanser til «weed» for å sikre seg god kritikk i det marihuanabesatte Rolling Stone. 

Men – viktigst: 
Melodisk går «Pageant Material» den ujevne forgjengeren en høy gang. 
Alle de 13 sangene er superfengende. 
Strykere benyttes, uten at det blir søtlig. 
Musgraves har ikke den typen countrystemme som griper tak i hjerterøttene, men synger jevnt over bedre. 

2010-tallets motstykke til Jeannie C. 
«Harper Valley P.T.A.» Riley. 
Fett nok. 

BESTE LÅT: 
«Biscuits» 
