True Detective sesong 2 er en suveren oppfølger
True Detective flytter fra Louisiana til California, og bytter ut alle karakterene. 
Det fungerer utmerket. 

Få serier har slått så hardt ned blant hardbarkede TV-tittere som True Detective gjorde i januar i fjor. 
Historien om de sjelemessig ødelagte politimennene Marty Hart og Rust Cohle og deres jakt på en mystisk, ritualistisk seriemorder ble en TV-sensasjon av de sjeldne. 

En blanding av sørstatskrim, horror og lett overnaturlig drama ble plutselig det mest medrivende flatskjermen hadde å by på. 
Kan manusforfatter og mesterhjerne Nic Pizzolatto levere samme nivå med sesong nummer to, hvor Louisiana er byttet ut med California og alle karakterene er byttet ut? 
Svaret er et hvesende, røykfylt og innbitt jada. 

Industriell drittby 

Nå er vi i den industrielle drittbyen City of Vinci utenfor Los Angeles, hvor politimannen Ray Velcoro (alkoholisert, traumatisert, korrupt, voldelig, spilt av Colin Farrell) må gjøre en tjeneste for den lokale gangsteren Frank Semyon. 

Sistnevnte har beveget seg fra strippeklubbeier til pokerhuseier, og aspirerer til å bli eiendomsutvikler i milliardklassen når staten skal legge en ny togbane gjennom City of Vinci. 
Slikt blir det trøbbel av, det tar ikke lang tid før ulvene står på døren og skal ha sin del av det bloddryppende kjøttstykket. 

Kjipe hvite menn 

Vi setter merkelappen "noir" på TV-serier litt for ofte, men forfatter James Ellroys definisjon "noir is bad white men doing bad things in the name of authority". 
passer som kule i kammeret på denne historien. 
Korrupsjon er gjengs arbeidsmetode, vold er konfliktløser, og et politiskilt eller borgermestersmykke er bare en statlig lisens til å svindle. 

Slik blir denne sesongen mer av en renskåret krim enn Louisiana-sesongen, hvor Rust Cohle så syner og skurkene var så mystiske at vi egentlig ikke helt skjønte hvem de var. 
Det fungerte, men California-historien er like innbydende og fenglsende. 

Alt er kaos 

Nytt er også at serien har fått Rachel McAdams som Ani Bezzerides, og hun følger opp sin solide innsats fra fjorårets le Carré-filmatisering A Most Wanted Man med karrierebeste. 
Bezzerides er en innbitt State Police-betjent med en dyp skepsis til mennesker, spesielt sin filosofiske hippiefar og menn som tror de eier henne. 
Når Franks forretningspartner forsvinner, blir Velcoro og Bezzerides satt sammen for å etterforske. 

Skeptiske og skulende nærmer de seg hverandre, og setter tonen for serien. 
For True Detectives virkelig briljante grep, som skiller den fra andre serier, er hvordan karakterene ufrivillig graviterer mot hverandre. 
Alt er kaos, men ingenting er tilfeldig. 

Elendigheten som bobler opp til overflaten er så tydelig og utstudert at det er bransjens enkleste jobb å parodiere True Detective , men det er jo akkurat det som gjør at Nic Pizzolatto er kandidat til å bli en av de neste tiårs beste krimforfatter. 
Pizzolatto kan alle triksene fra krimtradisjonen Los Angeles har gitt oss, fra Ross McDonald via James Ellroy til Michael Connelly, men setter det inn i et TV-format hvor han selv skriver regelboken. 

Feite, fæle gangsters 

True Detective sesong 2 er altså mindre overnaturlig og mystisk enn første runde, men kompenserer med atmosfæriske, Twin Peaks -inspirerte musikkscener. 
Karakterene er dog i samme ende av mørkhetsskalaen, og plottet fremstår tett og velkomponert. 

Det er rett og slett vilt spennende. 
PS: 
Om noen nå tror at True Detective har sluttet helt med filosofiske betraktninger slik Rust Cohle leverte gjennom sesong 1, så er det ingen grunn til bekymring. 
Gled deg til karakterene sitter i biler og prater. 
Asbjørn Slettemark 
