Skitten soul og r'n'b-pønk
Nytt er det ikke, men snakker vi om tøft, er Barrence Whitfield mannen. 

Hissig skurrende gitar fra Peter Greenberg, trommene til Andy Jody ramlende inn. 
Kraftvokalen til Barrence Whitfield. 
Alt er som det skal være når Barrence Whitfield & The Savages drar i gang et nytt album. 

Boston-gjengen debuterte i1985 og har siden holdt det gående med rå soul og rhythm'n'blues. 
På si' har Barrance Whitfield syslet med country, blant annet sammen med Tom Russell. 
Han er forøvrig en av de få artister som bruker et scenenavn som er en forlengelse, men døpenavnet Barry White var opptatt. 

Gjengen var vært ute etter et enda råere lydbilde denne gang, den sviende stanken av garasjerock. 
The Sonics, en 60-tallsforløper til pønken, er et opplagt forbilde. 
Pønken sniker seg også inn hos Whitfield, som holder halvparten av låtene på tominutter-tallet. 
Du rekker ikke å gå lei av de seks andre, heller. 

Åpningskuttet "Willow" har et ekko av Alice Coopers "School's out", og det gjør ingen ting. 
Bandet har ellers et bra rykte når det kommer til coverlåter og kjører Timmy Willis' "I'm a full grown man" gjennom kverna sammen med suget fra et Hammond B3-orgel. 
Kid Thomas' "The wolf pack" tramper over deg med blytung bass fra Phil Lenker, Whitfield ulende som en ulv og hissig saksofon fra Tom Quartulli. 
Bandet går for alvor inn i retromodus i Eddie Snows "I'm a good man" og Mercy Babys "Rock and roll baby", låter fra et 50-tall der rocken var like potent som den var farlig. 

Deres egne ting er minst like bra, med danselåten "The Claw" som høydepunktet. 
De avslutter med "Full moon in the daylight sky", en kraftballade som fra soulens gullalder. 

Beste spor: 
"The Claw", "Angry hands", "Full moon in the daylight sky". 
