ANMELDELSE:Jaga Jazzist kjører hardt 

Fortsatt like kompromissløse. 

ALBUM: 
Jaga Jazzist er åpenbart et kollektiv som ikke trives med sjangerbåser. 
Ei heller å være på samme sted altfor lenge. 
«Starfire», plate nummer seks, er typisk nok et annerledes kapittel i den rundt tjue år lange sagaen om bandet, som er tuftet på både prog, post rock, jazz og elektronika. 

Det handler som alltid om å åpne nye dører og kjenne på andre typer smakskombinasjoner. 
Gjerne ikke alltid like opplagte, men som gir mening og forløsning når man får tegnet hele bildet. 

L.A.-album 

Denne gangen har kreativ leder, Lars Horntveth, oppholdt seg i Los Angeles under mesteparten tilblivelsen av albumet. 
Resten av gjengen har så en etter en kommet og gjort jobben sin. 
Kanskje det er noe av grunnen til at «Starfire» i første instans virker hakket strengere og mindre impulsiv og leken enn det man noen ganger er vant til å få fra den kanten? 

Det er likevel ikke en negativ ting. 
Selv om overflaten kan virke hard, vokser man sakte, men sikkert inn i materien og de ulike elementene finner sin plass i tur og orden. 
Gitarkorene, messingblåsen, de hektende trommegroovene og alle de småskrudde elektronikadetaljene som binder det hele sammen. 

Åpningssporet «Starfire» gir gitaren my plass innledningsvis, før den i god Jaga-tradisjon ender opp et helt annet sted. 
De røffe gitarriffene bytter plass med minimalistisk og hard elektronika. 
Horntveth har selv sagt at han har vært inspirert av housemusikk når han har skrevet låtene. 
Selv om det kanskje ikke gir seg direkte utslag i musikken, er mye av filosofien bak hørbar. 
Det handler om å sakte bygge mot de store høydene. 

Lappeteppe 

«Big City Music» er et lappeteppe av stemninger og klangfarger som kaster deg rundt i 15 minutter. 
«Shinkansen» åpner akustisk og forsiktig, før den drar seg til og til slutt høres ut slutt som progressiv sci-fi-filmusikk. 
«Oban» er skrudd sammen rundt en leken rytmeseksjon hvor små synthmotiver skifter form og fasong som boblene i en lavalampe. 
Til slutt står den og dirrer som et svært orkestrert epos hvor et kvernende synth-bassmotiv spiller hovedrollen. 

Noen elementer er konstante i Jaga-sfæren — det er perfeksjonismen og kompromissløsheten. 
Det er hele tida på artistens premisser og det tror jeg vi som lyttere skal være glade for. 
