Få skriver like bevegende og usentimentalt om familieliv som Jens M. Johansson
Viser hvor skillet går mellom en underholdende roman og en virkelig god en. 

«Før samlet jeg på gamle brev, dagbøker og den slags.» 
Det er hovedpersonen Simon som forteller dette tidlig i Jens M. Johanssons femte roman, «Et godt liv». 
Når kona Katja spør hvorfor, forklarer han: 
«Jeg liker ting som bærer tid i seg». 

Når boka begynner, har det derimot gått nesten ti år siden Simon kjøpte sitt siste brev. 

Ekteskapet skranter, Katja har akkurat mistet foreldrene sine, og sønnen deres, Leon, er en ensom tenåring. 

Kritikerrost forfatter 

I årets bok har ikke Johansson beveget seg langt fra den selvbiografiske og kritikerroste familieromanen «Bryllup og begravelser» fra 2013. 
Nok en gang er det familierelasjoner som står i sentrum, og hovedpersonen er en forfatter, men denne gangen har fortellingen fått et skjønnlitterært ferniss. 

At tematikken er lik, gjør derimot ingenting når den behandles på en så innsiktsfull og interessant måte som hos Johansson. 

Etter oppryddingen av foreldrenes hjem har Katja satt flere bager med morens etterlatte notater, dagbøker og brev på Simons kontor. 
Og mens Katja og Simon glir stadig lenger fra hverandre, griper Simon til disse bagene, i håp om å kanskje finne noe som kan føre dem sammen igjen. 

Bakenfor fasaden 

Deretter deler historien seg i to spor, som stadig støter på hverandre. 
Det ene sporet er Simon og Katjas nåtid, det andre hennes foreldre, Sivert og Elses fortid. 
Else var datter av to NS-medlemmer og slet med skyldfølelse i oppveksten. 
Men sammen med Sivert oppnår hun et svært vellykket liv. 
Han blir en renommert professor, hun en ansett journalist, og de får en eksklusiv vennekrets hvor Umberto Eco og Roland Barthes skinner som sterkest. 

Men under overflaten bobler det. 
Seksuelle problemer, alkoholisme, utroskap og to døtre som lider i stillhet er noe av det som til slutt ikke kan undertrykkes lenger. 

Simon går fra å føle en sterk sympati for Else til å være nær ved å gi opp sitt graveprosjekt. 
Som han konstaterer: 
«Det finnes ingen skjønnhet i dette.» 
Johanssons bok er derimot full av innsikter og skildringer som er akkurat det: 

«Hvordan du – når hun er død, og du går ut av kinosalen – likevel snur deg for å høre hva hun synes, fordi bevegelsen er en del av den du er.» 

Uavklart avsender 

I starten holder boka seg til Elses dagboknotater eller Simons jeg-fortelling. 
Det fungerer godt og har en sterk nerve. 
Etter hvert blir Elses liv mer og mer referert til fra et tredjepersonsperspektiv, og her er det vanskelig å si hvem som er avsender. 
Boka får en ny og upersonlig fortellerstemme. 
Dette bryter med starten, og mange av disse partiene blir vel refererende. 
Det er forståelig at det er et grep som må til for å fortelle hele historien, men er alle disse detaljene egentlig nødvendige? 
Boka er på nesten 400 sider, den kunne vært noe kortere. 

Heldigvis tar fortellingen seg inn igjen og avslutter på samme høye nivå som starten. 
Johansson skriver klart og enkelt, her er det få fremmedord eller lange, innviklede setninger. 
Slik kommer hans bakgrunn som journalist også til syne. 
Johansson skriver effektivt, uten krimkrams, men samtidig er det på hver side setninger du stopper opp ved. 
Det samme får romanens tema deg til å gjøre. 
Dette blir ikke bare en fortelling om Simon og Katjas liv, Johansson skriver slik at leseren også begynner å reflektere over sitt eget liv. 
Og akkurat der går skillet mellom en underholdene roman og en virkelig god en. 
Johansson lykkes dermed med akkurat det forfatterstemmen i boka ønsker seg, nemlig å finne noe sant i romanene han skriver. 
