Solange med et av vårens store høydepunkt
Gatesmart og kunstferdig, drømmeaktig og delikat. 
Solange viser styrke uten å ta hardt i. 

Solange: 
«When I get home» (Columbia/Sony) 

Dette er Solange Knowles’ fjerde fullengder og kom overraskende både på fans og kritikere, med en kunstfilm som følge. 

2016-utgivelsen «A seat at the table» etablerte Knowles for alvor, ute av skyggen til storesøster Beyoncé. 
Forgjengeren handlet eksplisitt om «blackness» og ble omfavnet av et bredt, men kresent publikum, like mye for sin samtidskunstestetikk som sine sørstatsreferanser. 

Nå framheves den svarte musikkarven, inspirert av hjembyen Houston. 
Det er r&b, soul, rap og jazz, det er repetativt og flytende. 
Gatesmarte rytmer, mektig vokal, flytende trelagsharmonier, like delikat som bredbent. 

Om en kjenner referansene eller ikke – det er veldig vakkert, herlig selvsikkert og tilnærmet fritt for hits. 
Jamaica-influerte «Binz» er det nærmeste en kommer, sammen med basstunge «Almeda», hvor hun messer om brown face, black skin, black braids, black waves. 

Lekker er også tilbakelente «My skin my logo», med Gucci Mane som gjest. 

Et av vårens store høydepunkt, dette. 

Beste spor: 
«Almeda», «Binz». 
