Teateranmeldelse «Don Juan»:I løse luften 

Nationaltheatrets oppsetning om den slitne libertineren Don Juan blir en merkelig stiv og tvungen forestilling. 

NATIONALTHEATRET: 
«Don Juan» 

Komedie av Molière. 
Oversatt av Karin Gundersen. 

Regi: 
Runar Hodne. 
Komponist: Aslak Dørum. 
Scenograf og kostymedesigner: 
Kari Gravklev 

Med: Anders Baasmo Christiansen, Nader Khademi, Per Frisch, Ruby Dagnall, Petronella Barker, Erland Bakker, Endre Hellestveit, Mari Strand Ferstad, Birgitte Larsen, John Emil Jørgensrud, Bente Børsum og Lasse Lindtner. 

På forhånd var denne «Don Juan»-oppsetningen blitt solgt inn som et stykke som skulle si noe vesentlig og kritisk om oss selv og tiden vi lever i. 
I og for seg godt gjort å ville tolke en 350 år gammel komedie så brennaktuelt, men så blir det da også bare med påstanden. 

Fikk du med deg: 
Slik er Norges nye stjerneskudd, Ruby Dagnall 

Det som kunne vært forestillingen som for alvor ville etablere Anders Baasmo Christiansen på landets hovedscene, er i Runar Hodnes oppsetning blitt et altfor godt eksempel på hvordan teater noen ganger hverken kommuniserer med seg selv eller med publikum. 
I stedet for å bli ekte underholdt blir vi sittende og småhumre nå og da, i stedet for å bli berørt blir vi forundret over hvor lite viktig teater kan være. 

Synd for Baasmo Christiansen selvsagt, som i og for seg viser en god forståelse for tittelrollens karaktertrekk: 
Den retorisk utkrøpne bøllen som ikke skyr noen triks i boken i sin hyklerske jakt etter nytelse og behovstilfredsstillelse. 
Men den moralske dimensjonen i Molières stykke truer med å forsvinne helt i denne oppsetningen – mest av alt fordi skuespillerne henfaller til den største synd av alle i moderne teater: 
De blir stående og deklamere. 

Muligvis er det ment som et bevisst fremmedgjørende grep fra regissørens side at Don Juan og de andre snakker mest til seg selv og den tomme luft, men resultatet er nærmest lammende udynamisk. 
Ingen nevnt, ingen glemt heter det jo, men jeg kan nesten ikke la være å nevne hvor underlig det blir å se veteranen Bente Børsum tolke Don Juans mor Donna Louise like levende som en saltstøtte. 
Nader Khademi i rollen som tjeneren Sganarelle virker også låst, men han har i det minste en tydelig scenisk tilstedeværelse. 

Fikk du med deg: 
Baasmo Christiansen måtte vaske ut sexgale Benedict 

Mot slutten ser vi antydning til noen mer dynamiske tablåer, og Anders Baasmo Christiansens Don Juan trer tydeligere fram som den retoriske mesteren han er. 
Mer overbevisende som det enn som forfører, skal det sies. 
Da er det endelig noe som minner om ordentlig teater. 
Men da er det også heldigvis snart slutt. 

Scenografien er preget av speil og fløyelsaktige draperier, som leder tankene hen mot en tur med danskebåten. 
Slik sett korresponderer den godt med Aslak Dørums 80-tallsaktige gitarriff som utgjør det musikalske bakteppet. 
