Oxen-serien:Dansk og dårlig (og aaaltfor langt!) 

KRIM: 
Litt bedre enn de to forrige. 
Men bare litt. 
Den såkalte krimkometen fra Danmark fikk aldri farten opp. 

Jens Henrik Jensen: 
Oxen - Frosne flammer. 
Oversatt av Henning Kolstad. 
571 sider. 
Aschehoug. 

Puh... 

Maratonen er over. 
Jeg har lest 1600 sider, fordelt på tre romaner, om Oxen, den traumatiserte, danske ex-soldaten som driver og nestendør mens han avslører hemmelige brorskap av rike og mektige som styrer Danmark og tar livet av folk som kommer i veien. 

Jens Henrik Jensen er utropt til den nye krimkometen i Danmark, men de to første bøkene i Oxen-serien var virkelig drepende kjedelige, altfor lange, dårlig skrevet og fullstendig uten originale påfunn. 
Patosfylte formulinger sto i kø, spenningstoppene var parodiske, intrigen kunne vært laget av Dan Brown på en skikkelig dårlig dag, og kapittelinngangene var så keitete at det nesten ble morsomt. 

Men folk blir bedre av trening, og tredje forsøk er det beste så langt (med mindre min kritiske sans er utmattet av all teksten Jensen har bedrevet) fordi han unngår de aller verste fellene denne gang. 

Nåja, den tredje begynner der den andre, «Mørke menn», stanset. 
Oxen er død. 
Nei, forresten, det er han ikke. 
Bare nesten. 
Som om vi ble overrasket. 
I stedet allierer han seg med den enbente ex-etterforskeren og den aldrende ex-etterretningssjefen i jakten på feige og farlige businessfolk og politikere som undergraver demokratiet og alt vi holder kjært. 

Så hvorfor er denne boken litt bedre enn de to forgjengerne? 
Fordi språket faktisk er strammere (selv om også denne romanen er 200 sider for lang), og det er færre hjelpeløsheter av typen «nærkamp med en kvalifisert motstander lå ikke på ryggraden lenger». 
Og viktigst av alt: 
Denne boken får en avslutning på Oxens jakt på det hemmelige brorskap. 
Den er altså ikke bare en endeløs omvei mot neste utgivelse. 

Det betyr imidlertid ikke at Jensen er ferdig med sin figur. 
Etter at disse tre bøkene var ferdig skrevet, har han sannelig levert en fjerde. 
Med et annet mysterium, heldigvis. 

Danske kritikere sier det er den beste så langt. 

Vi får bare stålsette oss. 
