Anmeldelse:«Jurassic World» 

Alt er større, farligere og glattere. 

FILM: 
Det er sjelden å oppleve en blockbuster som så presist beskriver sitt eget problem. 
Og som antyder at alt ville vært mye bedre om det ikke hadde vært for publikum. 
I laboratoriet i fornøyelsesparken «Jurassic World» snakker investorer og forskere om hvorfor de har følt seg presset til å genmanipulere fram nye dinosaurarter: 
Det holder ikke med en støvete Tyrannosaurus Rex for dagens blaserte gjester: 
De vil ha noe «større og farligere, med flere tenner». 

Dette er eksistensberettigelsen til «Jurassic World» selv, den fjerde oppfølgeren til Steven Spielbergs blockbusterklassiker «Jurassic Park». 

22 år har gått, men plottet er strengt tatt det samme: 
Innhegningene er ikke så gode på å hegne inn skarptannede kjøttetere som de burde vært, sleskt smilende slemminger med skjulte lojaliteter gjør vondt verre. 
Vakter blir dinomat og et søtt søskenpar må reddes fra samme skjebne av to kollegaer med profesjonelle uenigheter og romantisk gnist. 

Mangler eventyrlighet 
Det er Bryce Dallas Howard og Chris Pratt som spiller Claire og Owen, den stressa direktøren og den rufsete dinosaurtreneren som må samarbeide om å redde dagen. 
De er et tiltalende par, og særlig Pratts ukuelige, skøyeraktige avslappethet gjør sitt for å forankre lokalapokalypsen i noe muntert hverdagslig. 
Motsetningene mellom dem er av det aller mest forutsigbare slaget, inkludert hans oppgitthet over hennes høyhælte sko, men fungerer. 
Og når Owen kommanderer og belønner sine fire velociraptorer omtrent slik han ville forholdt seg til fire dødbringende delfiner, kvikner det til. 

Men filmen de er plassert i, virker likevel glatt, unaturlig og, nettopp, genmanipulert: 
Kunstig blåst opp til noe som brøler og beveger seg, men ikke føles levende. 
Regissør Colin Trevorrow gjør en proff og kompetent jobb med de forskjellige jag-og-bli-jaget-scenene, der enorme øglehoder siger inn i synsfeltet til stakkaren som trodde seg trygg. 

Men han mangler Spielbergs sans for eventyrlige øyeblikk. 
Hvem glemmer vel det skjelvende vannet i vannglasset i «Jurassic Park», eller Sam Neill som henrykt legger seg oppå den pustende magen til en Triceratops? 
Når den berømte, smektende kjenningsmusikken setter inn i «Jurassic World», seiler kamera over ... butikkområdet og besøkssenteret. 

Nostalgiske drops «Jurassic World» er perfekt timet for at de som lot seg beta av den første filmen, kan ta med sine egne barn og forsøke å gi dem en liknende opplevelse. 
Her er en hel liten dropspose til de som husker den første filmen: 
Owen lener seg mot en skulptur av en mygg inne i en stivnet kvaeklump, selve grunnlaget for kloningen i «Jurassic Park». 
De flyktende søsknene kommer over åstedene fra 1993 og må flykte i en rusten bil fra den gang. 

Pekene er sjarmerende, men minner også om hvorfor oppfølgersyken i Hollywood kan være utslettframkallende for storfilmer generelt og «Jurassic Park» spesielt. 

Bedre og verre før Noe av grunnen til at den opprinnelige «Jurassic Park» gjorde slikt inntrykk, var at den, ved hjelp av den raffeste visuelle teknologien som var å få på tidlig nittitall, for første gang kunne framstille livaktige dinosaurer på film. 
Spielberg gjorde overfor sitt publikum det samme som vitenskapsinvestoren Hammond gjorde for hordene av parkgjester han så for seg: 
Nemlig å bringe dinosaurene tilbake fra utryddelsen. 

Slik ble en ny horisont åpnet opp og en effekt skapt som oppfølgerne bare ikke kunne matche, hvor mye de enn prøvde. 
«Jurassic World» leverer alt billettløserne kan forvente og holder dem adspredt i to timer. 
Men dinosaurene var både bedre og verre før. 
