Det selvvalgte utenforskapet
Vakkert om mennesker som flykter fra sivilisasjonen. 

FILM: 
Regissør Debra Granik imponerte stort med filmen «Winter’s Bone» i 2010, om den unge jenta som forsøkte å beholde en slags verdighet intakt i et brutalt og lutfattig hillbilly-miljø. 
Nå setter hun igjen spor etter seg med «Leave no Trace», også den om oppvekst i utkanten av det såkalt normale livet i USA. 

Vi møter dem i de dype skogene i utkanten av Portland, Oregon. 
Den 13-årige jenta Tom (Thomasine McKenzie) og faren hennes Will (Ben Foster) spikker opptenningsved til bålet hvor de skal lage mat. 
Kameraet sveiper over stedet slik at man skjønner at dette ikke noen vanlig campingtur. 
De bor der og har gjort det i flere år, skal det vise seg. 
De sover under presenninger, spiller sjakk, har et lite bibliotek i leiren, plukker sopp og dyrker litt grønnsaker. 
Hele tiden insisterer faren på å holde øvelser for å kamuflere seg og unngå å bli oppdaget. 
Etterlat ingen spor! 

Det framgår at faren er en traumatisert veteran fra en eller annen krig. 
Han bråvåkner om natta av mareritt når han tilsynelatende hører helikopterdur. 
Paret tar seg inn til byen Portland innimellom for å proviantere; faren får utdelt medisiner som han selger til andre veteraner. 
De to er hva amerikanske sosialarbeidere karakteriserer som hjemløse. 
Men det skyldes ikke vanlig fattigdom eller misbruk; faren har trukket seg helt ut av det vanlige samfunnet som han åpenbart ikke har noen tillit til. 
Han har selv sørget for skolering av Tom. 
Det skal snart vise seg at hun ligger godt foran jevnaldrende skolebarn. 

De blir nemlig oppdaget av en jogger, og innhentet av politi med hunder og brakt tilbake til sivilisasjonen med tvang. 
En scene der Wills psykiske tilstand blir testet foran en datamaskin er nesten hjerteskjærende komisk. 
Men folk vil dem vel, de blir plassert på en gård der Will skal trimme juletrær og Tom skal gå på skole. 
En vakker natt insisterer Will på at de skal stikke de av. 
De sniker seg om bord i godstog, haiker med trailere og ender i en iskald skog lenger nord, i delstaten Washington. 

Debra Granik har basert filmen på Peter Rocks roman «The Abandonment» fra 2009. 
Han hadde på sin side basert boka på avisreportasjer om et liknende tilfelle. 
Granik lar historien flyte langsomt gjennom mosegrodde trestammer, våte bregner og myk skogbunn. 
Bildene er utsøkt vakre; skogen oppleves aldri truende. 
Den er som et nesten paradisisk tilbud om utenforskap. 

Men ved hver korsvei blir det gradvis skiftende forholdet mellom far og datter fokusert. 
Hver gang de bryter opp, antyder Tom at hun egentlig likte seg på skolen, på gården eller blant vanlige folk. 
Hun oppdager vennskap, kjæledyr og små gleder hun aldri har erfart før. 
For faren er dette fremmed territorium; han klarer bare å bli i sivilisasjonen så lenge det er påkrevd. 

Utrykksfullt 

Unge Thomasine McKenzie spiller datterens gradvise modning og endring med små fakter. 
Det uttrykksfulle ansiktet hennes forteller mer enn de forsiktige ordene hun bruker, når hun for all del ikke vil såre eller skremme faren. 
Det er så subtilt og vakkert framstilt, og bærer hele filmens rolige atmosfære. 
Samtidig viser Ben Foster oss en traumatisert mann som slites mellom sterke farsfølelser og egen angst. 
Samspillet mellom de to er vart og nydelig. 

«Det som er galt med deg, er ikke galt med meg,» sier 13-åringen til sin far. 
Det er uten sinne eller trass, bare en erkjennelse som har modnet i henne. 
Ingen tvil om at denne filmen ikke lever opp til sin egen tittel. 
Den setter spor i deg. 
