Plateanmeldelse:Sufjan Stevens – «Carrie & Lowell» 

Sufjan Stevens tar en nesten lydløs Knausgård. 

Så langt i karrieren har Sufjan Stevens blant annet bak seg to album med samme konsept, men helt forskjellig musikalsk vinkling, et akustisk album med bibeldikt, en fem-CD'ers julesangutgivelse og en instrumental plate om en, øh, motorvei i Brooklyn. 

Hans forrige soloalbum, «Age Of Adz» (2010) var en ekstravagant kunstelektronikaoverdrivelse som fikk Radiohead til å fremstå omtrent like eksperimentelle som Bon Jovi. 

Dette er noe helt annet. 
Eller som han forklarte det i et intervju med musikknettstedet Pitchfork: 
«Det er ikke et kunstprosjekt. 
Det er livet mitt.» 

I den Knausgård-nære setningen ligger både skjønnheten og utfordringen ved «Carrie & Lowell». 

Det handler om 39-åringens nylig avdøde mor, Carrie, som på ingen måte har vært et KrF-ideal av en mor, og hans stefar, Lowell. 
Gift med Carrie i fem år. 
Nå sjef for Steven’s plateselskap, og det nærmeste artisten har en far. 

Det er livet, og det er kunst. 
En familiehistorie fullt av alle fjernsynsteatralske tragedier fra alkoholisme og en mor som forlater familien, til terminalkreft. 
Og onani, angst og høytider. 
Formidlet i detaljer som ikke nødvendigvis er oppsiktsvekkende, men oppsiktsvekkende private. 

Flott. 
Stille. 

Og litt kjedelig? 

Tja. 
Selv etter flere avspillinger er platen noe overdrevent monoton i sine nesten ikke-eksisterende arrangementer, og et ekstremt nedskalert lydbilde. 
Tidvis er det bare Sufjan og gitaren. 
Vokalen er full av sus og støy. 

Men så: 
Et kor, et keyboard som bryter stillheten. 
Litt klang. 
Voldsom klang. 
Og deretter stillhet. 

Så stillfarent at forhåndslyttingenes høyeste tillatte lydnivå visstnok har ligget i skjæringspunktet mellom bibliotek og krypt. 

Det fungerer best i hodetelefoner. 
Og aller best midt på natten. 
Så får man heller leve med at naboene kanskje synes man ser noe pussig ut der man sitter helt stille i stua, i et passe opplyst rom – og bare lytter. 

BESTE LÅT: 
«Fourth Of July» 
