Anmeldelse:Langt sør i livet med Lucinda Williams 

Langsom, dvelende tur på livets landevei blir et nytt karrierehøydepunkt. 

ALBUM: 
Highway 20 krysser de amerikanske sørstatene fra det vestlige Texas i den ene enden til den stopper litt før den når kysten i South Carolina. 

Viktigst i denne sammenheng er at den går tvers gjennom hele den nordlige delen av Lucinda Williams' hjemstat Louisiana. 

Roadmovie-meditasjon 
I den grad Lucinda Williams prøver å skrive denne strekningen inn i rockmytoligien sammen med Route 66, Highway 61 og Pacific Coast Highway, så er det som en form for roadmovie-meditasjon: 
En langsom, flimrende følelse av å bivåne eget liv gjennom en småskitten bilrute. 

Rik karriere 
Det begynner å bli et langt liv, Lucinda Williams er blitt 62 år nå. 
Enorm karriere, men bare innimellom har hun krysset over mot massepublikum — «that's country music's loss», som Emmylou Harris har formulert det. 

Fra den spede debuten i 1978 med gamle folk- og blueslåter, selvitulert tredjeskive på Rough Trade Records, via Grammy-triumfer både som låtskriver (Mary Chapin Carpenters hit «Passionate Kisses», en av de fineste countrypopsangene på den andre siden av Taylor Swift) og for flere av albumene rundt tusenårsskiftet, ikke minst den umiddelbare klassikeren og storselgeren «Car Wheels On A Gravel Road» fra 1998, fortsatt et massivt karrierehøydepunkt. 

Skyhøyt minstenivå 
Hun er også den typen låtskriver som har formkurver som går litt i bølger og daler, men med et nifst høyt minstenivå. 

Det er helt der oppe med Guy Clark, vesentlig mer konsistent enn kompisen Steve Earle, og hele tiden med en tverrgenerasjonell appell og stilistisk rastløshet som virker karismatisk på alle nyfrelste countryrock-gutter og jenter. 

Modig blues «The Ghosts Of Highway 20» er blitt et modig og svært langstrakt dobbeltalbum. 

14 låter, halvannen time, på mange måter en slags twangy jamband-skive, der steelgitaristen Greg Leisz og fantastiske Bill Frisell får lov til å brodere dvelende americana-panoramaer, rumlende blues og frodig sørstatsmystikk med tilbakevendende ekkoer fra Grateful Dead og Allman Brothers Band. 

Men også med en klang og atmosfære som tangerer venninnen og beundreren Emmylou Harris' arbeider med Daniel Lanois. 

Covrer Springsteens «Factory» Den driftende, drodlete dvelingen føles noen ganger litt overveldende, som om det står i fare for å overskygge subtilitetene i Williams' låtskriverhåndverk. 

Men etter å ha fordypet seg i det sløvtjukke groovet og den atmosfæriske twangen en stund, inkludert en finfin tolkning av Bruce Springsteens arbeiderklassehymne «Factory», er konklusjonene snarere at dette er et av de rikeste og mest givende albumene hennes noen gang. 

Stemningsmessig mest beslektet med den lavmælte «Car Wheels»-oppfølgeren «Essence», og med den samme pulserende, modne visdommen som beriker tekstene på de beste moderne Bob Dylan-albumene. 

Slikt kan det godt bli nye Grammy-triumfer av for Lucinda Williams. 
