Mørk politikrim av høy klasse
Johnsrud får "den vanskelige andreboka" til å virke som en parademarsj. 
Dette er mørk politikrim av høy klasse. 

Da debutromanen til Ingar Johnsrud kom ut i fjor vår, var jeg bare sånn passe imponert. 
"Wienerbrorskapet" ville litt mye på en gang. 
Vi holdt oss for gode til å drive med terningkast den gangen, men i dag ville den fått en firer, tenker jeg. 
Den gang irriterte det meg ikke minst at hovedpersonen Fredrik Beier så til de grader var modellert etter Jo Nesbøs alfahann Harry Hole. 
På den annen side har den eventyrlige suksessen til Nesbø muligens skapt en slags ny standard for hvordan bøker av denne typen skal skrives. 
Etablert noen sjangerkrav, så å si. 
Stikkord: 
Ensom, egenrådig purk med mye sjelelig bagasje. 
Motvillig kvinnetekke. 
Feige, ryggesløse sjefer. 
Dramatikk i nåtiden kaster lys over hendelser i fortiden. 
Osv osv. 
Siste bokomtaler: 

La oss i stedet bestemme oss for at Johnsrud har valgt å skrive innenfor disse sjangerkravene, på samme måte som et black metal-band eller en limerick-dikter må forholde seg til reglene som gjelder for akkurat hans eller hennes sjanger. 
Da blir klisjeene ikke lenger klisjeer, men en del av rammeverket og fundamentet som romanen hviler på. 
Og da funker det. 

Boka begynner med at politietterforsker Fredrik Beier kommer til seg selv på sykehuset. 
Han husker ingenting, men blir fortalt at han har forsøkt å ta sitt eget liv. 
Og Gudene skal vite at Beier har mer enn nok å slite med. 
Omtrent samtidig finner man et halvråttent lik i bunn av trappa i et herskapelig hus på verste vestkant. 
Det rare er at liket, ifølge Folkeregisteret, allerede har vært dødt i 20 år. 

Språket, som også imponerte i debuten, er fortsatt meget godt. 
Johnsrud skriver effektivt og medrivende, som den erfarne VG-journalisten han jo er i det sivile liv. 
Historien er godt skrudd sammen, med en rekke tråder som samles på en fin måte etter som radarparet Beier og Iqbal, selv om de på sedvanlig vis motarbeides på det iherdigste av sine egne sjefer, arbeider seg møysommelig fram mot sannheten. 

Bakteppet for handlingen er hendelser som ligger 25 år tilbake i tid, og involverer norske spesialsoldater, hemmelige tjenester, forholdet til Russland og en innfløkt familiehistorie. 
Alle disse hendelsene i fortiden kommer opp i lyset igjen når en morder begynner å kvitte seg med mennesker som kan avsløre en dyster hemmelighet, en hemmelighet som kan utløse en katastrofe med globale konsekvenser. 

Beier er en snodig skrue. 
På privaten har han som nevnt et noe komplisert liv, med ekskone og sint samboer og en cello-spillende sønn som sjelden forlater gutterommet sitt. 
Han knasker lykkepiller og lurer rett som det er på om det ikke hadde vært like greit å ta livet av seg. 
I likhet med Harry Hole skulle Beier vært på et langvarig opphold på et sanatorium, ikke i aktiv tjeneste som drapsetterforsker. 
Iqbal er ikke så mye mindre snodig. 
Mens hun i første bok er ansatt i PST, er hun nå etterforsker på krimmen og kollega med Beier. 
Blussende ung har hun gjort lynkarriere i politiet, men også hun har sitt å slite med på hjemmebane. 
Det er nesten så man lengter etter en krimpurk som er en lykkelig gift avholdsmann og trener ungenes fotballag på fritida. 
DET hadde vært spennende og annerledes, det. 

En sentral del av fornøyelsen med krim i denne sjangeren er å gjette på hvem morderen eller hovedskurken kan være. 
Det ligger i kortene at det er en person man har blitt introdusert for i løpet av boka. 
Jeg hadde ikke lest mer enn ca halve romanen før jeg hadde en bestemt oppfatning av hvordan dette måtte henge sammen. 
Det viste seg at denne antakelsen stemte. 
Det trenger selvsagt ikke bety at andre vil gjette riktig. 
