En av årets beste norske filmer
Hisham Zamans novellefilm «Hedda» og kortfilmen «The Boy in the Picture» vises på samtlige av landets sju cinematek. 

FILM: 
Hisham Zamans novellefilm «Hedda» er en interessant vri på skillsmissedramaet. 
I denne velspilte og stemningsfulle fortellingen glimrer nemlig én av partene med sitt fravær, og dermed er det far og datter, snarere enn mann og kone, som spiller hovedrollene. 
Resultatet er en film som hele veien balanserer mellom fravær og nærvær – fraværet av bakgrunninformasjon og én av konfliktens sentrale aktører, og nærværet av hovedrolleinnehaverne Jørgen Langhelle og ti år gamle Martine Hammerstad, for ikke å si den utemmede naturen som omslutter dem. 

Rett på cinemateket 
I takt med at TV-dramatikken og den teknologiske utviklingen har endret våre oppfatninger om hvilke typer filmfortellinger som bør sees hvor, har «rett-på-video-film»-begrepet langt på vei mistet sin betydning. 
Samtidig er vi i Norge nå i ferd med å se framveksten av det vi kan kalle «rett-på-cinemateket-film», altså en egen klasse av kunstnerisk ambisiøse produksjoner som ikke anses å være kommersielt gangbare på kino. 

Det er liten tvil om at cinematekene i Oslo, Bergen, Trondheim, Tromsø, Lillehammer, Stavanger og Kristiansand er riktig arena for «Hedda» og den poetisk observerende «The Boy in the Picture» – kort- og novellefilmer har tradisjonelt ingen plass på kino i Norge. 
Likevel er det grunn til å stille spørsmål ved stoda i filmoffentligheten når en av årets beste norske filmer kun blir vist på stort lerret i sju byer. 

God utvikling Unge Hammerstad imponerer med sin blanding av sårbarhet og egenrådighet, men ettersom hun tilbringer like mye av tiden utenfor lerretet som på det, er det Langhelle som bærer filmen. 
Han spiller den frustrerte faren som et lavtrykk i menneskelig skikkelse, og sammen med det levende og upålitelige landskapet som omgir familiehytta og bygger ned skillet mellom rollefigurenes indre og ytre verden, tilfører han filmen et kledelig preg av sørstatsgotikk. 

«Hedda» er i det hele tatt en usedvanlig god norsk novellefilm, og en svært velkommen utvikling av Zamans kunstnerskap. 
Forhåpentligvis vil vi få se en videreføring av dette stemningsfulle og mangetydige fortellerspråket i en kommende spillefilm, som vil bli å se på kino over det ganske land. 
