Det beste han har gjort alene
Keith Richards' soloalbum har flytt på sjarmen, men for første gang leverer han en sang jeg kommer til å huske. 

Eller til og med to eller tre eller fire. 
Den som uansett vil bli sittende, er "Robbed blind". 
En nydelig countryfarget vise som er minst like god som hva som helst Rolling Stones har levert de siste tiårene. 
Larry Campbell på steelgitar. 

Den etterfølges av singlekuttet "Trouble", en annen kandidat til minneboka. 
Skrevet og produsert sammen med Steve Jordan, som mye annet her. 
Richards spiller akustisk og elektrisk gitar, pluss bass. 
I tillegg finner vi Jordan på trommer og Waddy Wachtel på gitar. 

En låt det spruter friskt av, med en tekst om å havne i trøbbel: 

Just because you find yourself 

Back to jail again 

That don't mean we can't connect 

you know, I'm still your friend 

Dette er Richards første soloalbum på 23 år. 
Det finnes dem som mener han er kjernen i Stones, slik noen sverger til Lennon som den store i Beatles. 
Det kan være rett eller galt, men de vil uansett få et godt poeng med denne platen: 
Mick Jagger har aldri levert et soloalbum i nærheten av dette. 

Richards åpner med tittelkuttet "Crosseyed heart", en akustisk blues som høres ut som om han jammer den fram der og da. 
Før to minutter er gått, stopper han låten og mumler that's all I got . 

Ikke en altfor lovende innledning, men så sparkes "Heartstopper" løs med trommer og tøff gitarlyd. 
Richards vokal står i stil, før det mykes opp med koring. 
Kort gitarsolo etter to minutter. 
Låten truer med å rive seg løs, før den fanges inn av pianoet. 

"Amnesia" går i retning blues slik Bob Dylan lyder i dag, men innpakningen er friskere. 
Fine detaljer og oppfinnsom produksjon, med Richards' gitar høyt og lavt. 
Bobby Keys rakk å legge på saksofon før han døde i desember i fjor. 

Keyboard-spillende Ivan Neville og Stones-koristene Bernard Fowler og Sarah Dash er andre som bidrar på platen. 

Så kommer nevnte "Robbed blind", en sang som hadde vært salige Warren Zevon verdig. 
Side om side med "Trouble" viser den hva 71-åringen fra Dartford er god for. 

Det meste stammer fra ham selv, men "Love overdue" fra 1974 er signert Gregory Isaacs. 
Reggae av lovers rock-typen, med myke blåsere. 

"Nothing on me" gjentar seg selv i nær fire minutter, men det gjør ingen ting. 
Den takler dette uten problemer. 
Aaron Neville korer. 

Richards er i det intime hjørnet på "Suspicious", en fin sang om å føle seg sveket. 
Igjen skjer det ikke så mye, uten at det gjør noe. 

Albumet teller 15 kutt, og "Blues in the morning" er blant dem han kunne kuttet ut. 
En ordinær blues av det rockende slaget, men det var tross alt slik musikk som la grunnlaget for Stones. 

"Something for nothing" forsvinner forbi uten å sette spor etter seg, men "Illusion" er en fin duett med Norah Jones. 

Larry Campbell er tilbake på vakre "Just a gift", før Richards gir seg nostalgien i vold med en passe søtladen versjon av Lead Bellys gamle standardlåt "Goodnight Irene". 

"Substansial damage" er grei nok, men jeg vil ha glemt den neste måned. 

Richards runder av med "Lover's plea", der jeg for første gang savner Jagger. 
Ikke fordi Richards er dårlig eller Spooner Oldham ikke gjør en god jobb, men fordi balladen kunne blitt en moderne Stones-klassiker. 

Beste spor: 
"Amnesia", "Robbed blind", "Trouble", "Suspiciuos", "Lover's plea". 
