«Det som en gang var:»Når nachspielet kollapser 

Kammerspill på lavbudsjett – og lavbluss. 
Hverdagsrealismen blir for ordinær og velkjent til å engasjere. 

Heldigvis finnes det filmskapere som ikke vil vente på offentlige støttemidler. 
Som finner private sponsorer og lager film på lavt budsjett. 

Men hvilken plass skal slike filmer ha i offentligheten? 
Inntil nylig var det relativt enkelt å få kinodistribusjon i Oslo. 
Det hørte med til "oppdraget" å formidle norske produksjoner. 
Samtidig bidro flere av disse filmene til å gi norsk film et dårlig rykte. 
De var amatørmessige og hadde lav publikumstilstrømning. 
Slik sett er det riktig at nåløyet nå er blitt trangere. 

Totalbudsjett på 2,7 millioner 

Det som en gang var har sluppet igjennom. 
Faktisk er det en av landets fremste distributører av kvalitetsfilm – Arthaus – som har tatt ansvar for å formidle den. 

Stor guide: 

Manusforfatter, regissør og produsent Patrik Syversen er da heller ingen amatør. 
Han debuterte med Rovdyr i 2008 og dette er hans femte spillefilm. 
Det som en gang var har et totalbudsjett på 2, 7 millioner. 
Den er laget av en stab på tre personer (foto, regi, lyd) og fire skuespillere. 
På upretensiøst vis har filmens karakterer samme fornavn som skuespillerne. 
Opptakene er gjort på åtte dager, hovedsakelig i en leilighet på Majorstuen i Oslo. 

Tærne våkner 

Med disse forutsetningene er det en film som har noen fine kvaliteter. 
Skuespillet er ledig og replikkvekslingen hverdagslig. 
Den er filmet på søkende vis og med blikk for poetiske detaljer – en syklende kropp i sommervarme gater, tærnes bevegelser idet man våkner, lyset som flommer inn i leiligheten. 

Handlingen er uhyre enkel. 
Det som engang var skildrer et vennskap mellom to venninner, eller rettere sagt: 
Oppløsningen av dette vennskapet. 

Men allerede på manusnivå har filmen et stort problem som skuespillerne ikke klarer å kompensere for: 
Vi kommer aldri i kontakt med "det som engang var". 
Hvis dette vennskapet noen gang har vært stort eller fantastisk, så skjønner man ikke hvorfor. 
I grunnen spiller Silje Storstein den samme rollen her som hun har i De nærmeste : 
Hun er belemret med en klengete og plagsom venninne (Marte Christensen). 

Fyllerør 

Allerede åpningsscenen rommer denne skjevheten: 
Da Silje ringer på hos venninnen, blir hun møtt med et støyende hallooo i callinganlegget. 
"Yo", svarer Silje kort. 
Med et slikt utgangspunkt blir det ingen virkelig intensitet mellom dem, bare en ganske vanlig og kjip tautrekking. 
Det er utfordringen ved all kunstnerisk hverdagsrealisme: 
Blir den for ordinær og velkjent, vil den slutte å engasjere. 

Stor guide: 

Eksempelvis skildrer den lengste scenen et nachspiel med alle sjangerens faste innslag, fra røyking i vinduskarmen og rølpete dansing til sjalusi og krangling. 
Replikkvekslingen er full av klisjeer og fyllerør. 

Mens hovedhandlingen mangler spenning, så har filmen et lite sidespor som viser hvilket potensial som egentlig bor i tittelen. 
I denne scenen spiller Storstein mot Tobias Santelmann. 
Tobis skal hente de siste tingene hos sin tidligere samboer. 
Plutselig endrer Silje karakter, hun blir klønete, usikker og sjarmerende. 
Det er en både pinlig og rørende scene som skaper en genuin interesse for – det som engang var. 
