Konsertanmeldelse:Alan Walker 

Jovialt jubilant. 
Kaotisk feiring. 

Alan Walker 

Koengen Bergen 

Vi har alle vært i bursdagselskapet der hovedpersonen insisterer på å spille all musikken selv. 
Kanskje roter vedkommende seg bort i å spille de samme låtene flere ganger - eller henger seg opp i et band som man liker ekstra godt. 
Og så har bursdagsbarnet alltid litt for liten leilighet. 

Slik er det å komme til Alan Walkers 21-årsdag på Bergenhus festning. 

Selskapet er fritt for artige hatter og godtepose. 
I stedet er det en utvidet og forundringseske av det sedvanlige DJ-settet han reiser rundt kloden med, plassert på den minste utescenen som festningen kan by på. 

Hovedpersonen selv står på et oppbygd DJ-stativ konstruert rundt logoen sin. 
Den brukes til god lyseffekt og reflekterer myriadene av laser på godt vis. 
En god bakgrunn til de enorme mengden med smått umotivert pyro og røyk som man skal skyte i lufta her. 

Og den er enorm. 

Hvor stor den faktisk er blir tydelig når Walkers scenegjester presser seg inn foran. 
For eksempel har en kvartett dansere, delikat hvitkledde med asbestmasker, alt for lite plass. 

Vokalistene sliter med det samme. 

Ikke at dét betyr noe for Mads Hansen som plutselig dukker opp for å mime seg gjennom «Sommerkroppen». 

Mime gjør ikke Juliander Xem, selv om han likevel ikke klarer å løfte «All falls down». 
Gavin James har med gitar som forsvinner i miksen på «Tired». 
Og Sofia Carson har flydd helt fra USA for å ofte forsvinne i samme miks på Back to beautiful. 

Når hun ikke gjør det er det kveldens vokale høydepunkt. 
Tomine Harket og Au/Ra kan ikke måle seg. 

Alan Walker selv har en strålende bursdag. 
Danser - eller beveger seg i alle fall ganske rytmisk til musikken. 

Usedvanlig snakkesalig og sannsynligvis smilende bak maska. 
Skrur seg gjennom nitti minutter av egen musikk og andres musikk. 
Et salig virvar av alt fra Swedish House Mafia sin «Save The World» til White Stripes’ «Seven Nation Army». 
Sistnevnte får ekstremt mye respons, før den blir en virkelig horribel versjon av Bon Jovi sin «Living’ on a Prayer». 

Kveldens eldste låt får også fart i de tilsvarende aldrende delene av publikum. 
For en sentral forskjell fra de tidlige Alan Walker-konsertene i Bergen er at publikum har transformert fra svartkledde hettejakker og slitte converse, til allværsjakker og fornuftige sko. 

Så voksne har de blitt at ingen tenker på Iselin Solheim på «Faded» (som han spiller i to versjoner) på sistelåten. 

Selv om det hadde løftet avslutningen betraktelig om hun hadde kommet inn på vokal. 
Spesielt når så mange andre av låtene har gjester. 

I stedet blir videobursdagshilsner fra kjente og kjære spilt som en overraskelse til bursdagsbarnet. 
Rørende. 
Fint. 

Publikum prøver til og med å synge en kakofonisk og velmenende «Happy birthday», men de får det ikke helt til. 

Og idét oppsummerer de hele kvelden. 
