Stefarsjalusi som raske kalorier
Når far og stefar konkurrerer om barnas gunst, kan både pinlige, morsomme og triste situasjoner oppstå. 
I "Daddy's home" blir det litt for ofte bare pinlig og trist. 

Will Ferrell er blitt en gjenganger i midt på treet-komedie fra Hollywood de siste årene. 
De som elsket ham som Ron Burgundy i Anchorman-filmene vil ikke kjenne ham igjen som den milde, godhjerta A4-familiefaren han har lånt kropp til i "Daddy's home". 

Her er han Brad, stefaren til to småskolebarn som han gjør absolutt alt for å bli likt av. 
Men ungene synes stort sett Brad er en dust. 
Bedre blir det ikke når barnas biologiske tøffing av en globetrotterfar Dusty (Mark Wahlberg) dukker opp. 
Dusty er kjekk, muskuløs og superkul. 
Alle liker Dusty. 
I motsetning til Brad, som snakker som en selvhjelpsbok og irriterer de fleste. 

Les også: 

Konkurransen mellom de to fedrene er så ujevn at dette bør bli morsomt. 

Smiskende og infantil 

Men det blir langt mellom latterkulene, og de kommer stort sett etter åpenbare "funniest videos"-øyeblikk. 
At filmen i det hele tatt er en komedie skyldes utelukkende stefaren Brads personlighet: 
Med smiskende framtoning ivrer han etter å tekkes alle. 
Kombinert med et infantilt konkurranseinstinkt blir det svært så pinlig å følge Brad i fri utfoldelse. 
Men dessverre litt for ofte bare pinlig på den vonde "stakkars dust"-måten. 
Les også: 

Et lite anstrøk av onde hensikter hadde faktisk gjort Brad både morsommere og mer sympatisk. 
Og Dusty? 
Han er rett og slett en fyr det er svært vanskelig å tro på i relasjon til denne familien. 

Tøyer grenser 

Nå er "Daddy's home" både vellaget og velspilt på den typiske Hollywood-måten. 
Flott rollebesetning, dialogen flyter flott, og manuset tøyer befriende langt på mange språklige og politisk korrekte grenser. 

"Daddy's home" er som raske kalorier. 
Selv om næringsinnholdet er skralt, smaker det tidvis godt og gir et par umiddelbare kick. 
Men den er fort fordøyd og fort glemt. 

Grei tidtrøyte kalles det visst også. 
