TV-anmeldelse:Christie på Saltkråkan 

Latteren dør etter hvert som stadig flere lik dukker opp, men «Maria Lang» hever seg aldri over den lette, men langsomme, «Saltkråkan»-idyllen. 

Svensk dramaserie i 12 deler 

TV 2, mandager kl. 21.40 

Hvert mysterium går over to epsioder 

«Maria Lang»-serien er basert på forfatter Dagmar Langes krimbøker fra 40- og 50-tallet, og ble opprinnelig laget som seks filmer i 2013. 
Nå sendes mysteriene på TV 2 mandagene fremover, delt opp i to episoder per film. 

Det sentrale rolle- og kjærlighetstriangelet dannes av Puck (Tuva Novotny), en ivrig litteraturstudent som skriver doktorgradsavhandling om mordere i moderne litteratur, Einar (Linus Wahlgren), bare kalt Eja, hennes intellektuelle kjæreste og kommende mann, og Christer (Ola Rapace), Ejas beste venn og beleilig nok drapsetterforsker ved Stockholm-politiet. 

Serien introduseres med en «Mad Men»-lignende åpningsvignett komplett med temamusikken «I Love You to Death» av Frid og Frid, som like gjerne kunne vært en «James Bond»-låt. 

God Novotny og Rapace 

Tidskuløren er gjennomført og bildene er vakre, men rollefigurene tegnes tidvis så karikerte at krimsjangeren nær snubler over i farse. 
Best er Novotny som sannhetssøkende blodhund i sommerkjole, og Rapace bringer god balanse til sin macho-plaboy-etterforsker med taktil kjemi med Puck. 

I første krimgåte ut, «Mördaren ljuger inte ensam», er Puck og Einar invitert med hennes veileder på en idyllisk øy i Stockholm-skjærgården for å feire Midtsommeraften. 
Kun professoren Rutger, hans kone Ann og fem andre eksentriske gjester befinner seg på øya, og én båt med motorproblemer er eneste transportmulighet derfra. 

Når Puck snubler over den ene gjesten død får hun og Eja tilkalt Christer før båten svikter, og etterlater dem alle strandet i en morders selskap. 
Spørsmålet er bare hvem av dem det kan være. 

Flere rekker å dø før de resonnerer seg fram til den skyldige, men Puck ser i likhet med Christer ut til å ha en naturlig teft for å avdekke hemmeligheter og stille ubehagelige spørsmål. 

Deres sparring blir nærmest som en paringslek det slår gnister av, mens Wahlgrens Eja får mindre spillerom og blir mer en nøytral motvekt for dem begge. 

Andre rollefigurer, som den plagede kunstnersjelen Carl Herman, og den dramatiske primadonnaen Marianne, kommer aldri gjennom sitt karikerte 50-tallstablå. 
Husmoren Ann, spilt av Suzanna Dolber, er et hederlig unntak. 

Resultatet blir en tidvis parodisk tydelig detektivgåte, der Puck som en ung Miss Marple etter tur og orden retter pekefingeren mot de potensielt skyldige og spør dem ut. 
Som en TV-serie, spesielt en som mangler «cliffhangers» mellom de to delene av drapsgåten, tar «Maria Lang» seg for god tid. 

Og når den ene mordmistenkte gjesten på øya etter nok et dødsfall bryter ut «Hva er dette, «Ti små negerbarn»?», har seerne rukket å tenke tanken lenge. 

Tendensen til overkarikering sees også i andre mordgåte, «Kung Liljekonvalje av dungen». 
Samtidig som det er befriende å se en krimserie uten nåtidens hardkokte nordisk noir-slør, er det vanskelig å kjøpe at alt som trengs for tilståelse er at noen setter øynene hardt i gjerningspersonen og forteller sin teori. 

Som en lett sommerkrim har «Maria Lang» sin sjarm, og kan fungere som ferieunderholdning for nostalgisugne. 
For mer dystopiglade sjeler blir det for lett og luftig. 

Anmeldelsen er basert på de fire første epsiodene. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
