Mensbekjennelser
Et overbevisende blodig bidrag i kampen for å gjøre mensen til et normalt samtaleemne. 

Kjøp den største pakken med bind du kan finne. 
Bær den hjem i hånden. 
Hvorfor vil de fleste av oss nøle? 

Antologien «Mensen» inngår i en trend av prosjekter som forsøker å fjerne skammen fra menstruasjonen. 
Om den synliggjøres grundig nok, vil da ingen lenger synes den er pinlig? 

I Sverige startet tegneserieskaper Liv Strömquist kampanjen ved å bruke hele sin tildelte radiotid i programmet «Sommer i P1» til å snakke om mensen. 
Amerikanske Kiran Gandhi løp i fjor London maraton uten tampong i solidaritet med de av verdens kvinner som ikke har tilgang til tamponger og bind. 
Den canadiske fotografen og poeten Rupi Kaur har — etter flere runder - fått Instagram til å tillate et bilde av en bukse med menslekkasje. 

Sakprosaforfatter Marta Breen viser til dem alle når hun tar opp noen av urettferdighetene menstruerende kvinner blir utsatt for og hvordan noen av protestene arter seg. 
Hennes innsiktsfulle bidrag er helt nødvendig for å se antologien i en større sammenheng. 

Kampanjen er kommet lengre utenfor Norges grenser. 
Flere sterke innslag er hentet fra Sverige, blant annet to morsomme striper om premenstruelle Zelda signert serietegner Lina Neidestam. 
Også Rupi Kaurs bildeserie «Period» er med i all sin blodige hverdagslighet. 

Slik aktivisme får bokstavelig talt de norske bidragene til å blekne. 
Men poenget er ikke nødvendigvis å stikke seg frem. 
Feminismen har lang tradisjon for å legge personlige erfaringer ved siden av hverandre for å oppnå synergieffekt. 
Denne summen av skam rundt mensen vitner nettopp om bokens berettigelse. 
På den annen side er det de mest frigjorte bidragene som gjør det lettest å innse at mensen ikke behøver å være et tabu. 

De kvinnelige bidragsyterne er først og fremst illustratører, forfattere og samfunnsdebattanter. 
Hvis den feministiske parolen fortsatt gjelder om at «det personlige er politisk», er det naturlig å tro at de forteller selvbiografisk, selv om flere av tekstene med et tydelig «jeg» godt kan passere som noveller. 
Snittalderen til bidragsyterne er 36 år. 
De har en distanse til førstegangserfaringen med mensen som unge lesere av denne antologien ikke har, en distanse som har gjort det mulig å fremstille menskontroverser med både humor og klokskap. 

Tjueto ulike erfaringer sikrer de fleste noe å kjenne seg igjen i. 
Alt ligger til rette for å føle seg litt mer normal. 
Men blir det innsiktsfullt nok? 

Det kan bli snevert bare å bruke seg selv som kilde. 
Edy Poppy aner ikke hvorfor det føltes så pinlig å få mensen. 
Neha Naveen har ikke klart å finne ut hvorfor den praktiske menskoppen ikke markedsføres i Norge. 
Gunnhild Øyehaug nøyer seg med det lille som står i avisene om hvordan mensen plager idrettsutøvere. 

Jeg savner særlig stemmer med et mer reflektert forhold til skam. 
Like fullt overbeviser «Mensen» i sin gjennomførte tro på at mens-tabuet lar seg drukne - i mensblod. 
