En skam for den katolske kirke i all overskuelig ettertid
Man kunne innvende at en avisavsløring fra 2002 om sexmisbruk fra katolske prester, er utdatert som filmdrama. 
Men dessverre viser den bare toppen av isfjellet. 

Aftenbladets mediekommentar Sven Egil Omdal skrev i april 2002 om den enorme mengden anklager mot katolske prester i USA som hadde forgrepet seg på barn og unge. 
Han redegjorde for avsløringen i storavisen The Boston Globe om John J. Geoghan, en katolsk prest som skulle ha misbrukt 130 smågutter i løpet av 36 års virke som prest, den yngste bare fire år gammel. 
Det som vekket avisens interesse, var meldingen om at erkebispedømmets kardinal visste om anklagene uten å gjøre annet enn å flytte Geoghan til nye menigheter – og nye ofre. 

I mai 2002 fulgte jeg opp med en kommentar om den katolske kirke i Norge. 
Da hadde Gerhard Schwenzer, katolsk biskop i Oslo, uttalt offentlig at eventuelle overgrep i Norge vil bli avdekket straks fordi norske katolikker var årvåkne etter avsløringene i utlandet. 

I 2003 besøkte Aftenbladet Boston og intervjuet Robert Costello og John Harris som arbeidet i SNAP, en organisasjon for barn som ble misbrukt av prester i den katolske kirke. 
Les hele intervjuet her: 

Men til tross for at Den katolske kirke i Norge ga inntrykk av å ha vært forskånet for overgrepssaker, erkjente Vatikanet først i 2010 at Georg Müller, katolsk biskop i Trondheim, året før trakk seg fra sin stilling fordi han 20 år tidligere hadde misbrukt en korgutt. 

Det er bare å uttrykke lettelse over at pavekirken har stått svakt her til lands. 
Så sent som i 2011 anslo en kommisjon at mellom 10.000 og 20.000 nederlandske barn var blitt seksuelt misbrukt mellom 1945 og 1981. 
Rulleteksten i filmen "Spotlight" lister opp land etter land etter land der prester er avslørt som overgripere, men der kirken har løst problemet ved å inngå hemmelige forlik og flytte misbrukerne til nye menigheter. 

— Gå etter systemet 

— Nøy dere ikke med enkelthistorien om den ene presten. 
Gå etter systemet. 
Vis leserne våre hvordan den katolske kirke systematisk har dekket over sine synder, sier den nye sjefredaktøren (utmerket spilt av Leiv Schreiber) i The Boston Globe til graveredaksjonen Spotlight. 

Det burde egentlig ikke gå an å lage et drama som river deg med bare ved hjelp av samtaler og atter samtaler, og attpåtil vinne Oscar for Beste film. 
Du får se sjefredaktøren som forlanger innsats fra tvilende medarbeidere, journalister som diskuterer med motvillige advokater eller krangler om innsyn i dokumenter, samt reportere som intervjuer nervøse ofre som sliter med å snakke om misbrukerne. 
Levende scener 

Men regissør Tom McCarthy har et ypperlig manus mellom hendene, og han vet hvordan han skal skape levende og stadig mer rystende scener av stoffet. 
Se særlig på de eksplosive møtene mellom Mark Ruffalos utålmodige journalisttype og Stanley Tucci overarbeidede, idealistiske advokat. 

Et stjernelag av dyktige skuespillere fyller sine roller og skjebner. 
McCarthy griper en uten å vise et eneste overgrep i flashback, bare ved å antyde de ødeleggende følgene og demonstrere kirkens hårreisende, kyniske fei-under-teppet-håndtering av misgjerningene. 

Outsiderens viktige rolle 

Et interessant moment er at outsiderens rolle som drivkraft i avsløringene: 
Den nye sjefredaktøren er jøde, kommer reisende utenfra til Boston og kan se den erkekatolske byen med friske øyne. 
Regissøren får tydelig fram hvordan menn i mektige posisjoner bruker skjulte knep for å unngå at avisa ser kritisk på kirken. 

"Spotlight" kunne blitt en ensidig hyllest til The Boston Globe. 
Filmens store styrke er at McCarthy også forfølger mistanken om at avisa i altfor mange år var unnfallende i sin innsats for å avdekke sannheten. 
Dermed handler dramaet også om vaktbikkja som burde trosset maktapparatet lenge før for å tale ofrenes sak. 

Men den største skammen klistrer seg i overskuelig ettertid til Den katolske kirke. 

Les også: 

Les Sven Egil Omdals medieblikk fra 2002: 
