Karin Fossum har med «Hviskeren» skrevet en intens studie av et sinn i oppløsning
Helstøpt psykologisk thriller. 

Ragna Riegel er en 46 år gammel, enslig kvinne. 
Hun bor i barndomshjemmet sitt; et lite, avsides beliggende hus på et sted som heter Kirkelina. 
Hun jobber på Europris og pakker ut alt fra dobørster til lysende hodeskaller og setter dem på plass i hyllene. 

Hun er et nærmest gjennomsiktig menneske, mager og knusktørr. 
Under en halsoperasjon skjedde et uhell som gjorde at stemmebåndene ble ødelagt. 
Hun kan bare hviske. 

Hva har skjedd? 
Når boka «Hviskeren» starter, sitter denne kvinnen i avhør hos Konrad Sejer. 
Hva gjør hun der? 
Det er bokas første, store mysterium. 
Svaret får vi ikke før langt over halvveis. 
I den grad dette skal regnes som en kriminalroman, er ikke spørsmålet hvem som er skyldig, men hvilken forbrytelse som er begått. 

Konrad Sejer opptrer som en bifigur. 
Han er den sindige og forståelsesfulle etterforskeren, som bruker all sin menneskekunnskap i jakten på gåtens løsning. 

«Det slo ham at nettopp det å sitte slik, midt imot et annet menneske som hadde noe å fortelle, en historie om frykt og raseri, eller om en farlig motstander, eller en fortelling om et nødvendig forsvar, eller en stor ulykke, eller et brennende hat, det var noe som fortsatt tente ham, alderen til tross.» 

Møysommelig nøstes historien om Ragna Riegel opp. 
Hun har vokst opp med sine avdøde foreldre. 
16 år gammel ble hun en natt forført av en fotograf ved navn Walther Eriksson og ble gravid. 
Eriksson reiste til Stockholm med sin familie og har siden ikke hatt kontakt verken med Ragna Riegel eller sønnen Rikard Josef. 

Teller skritt Sønnen forlot sin mor og sine besteforeldre da han var 17 og bosatte seg i Berlin. 
Så vidt Ragna Riegel vet, er han hotelldirektør for et hotell ved navn Dormuro. 
Men hun har ingen kontakt med ham. 

I dagliglivet har hun en rekke særheter. 
Hun teller alltid de 48 skrittene fra veien opp til huset. 
Den vide lagerfrakken fra Europris går hun i privat, også under avhørene. 
Hun har et fast sete på bussen, tre seter bak sjåføren: 
«Turen hjem var blitt noe kjært, en gyllen stund da hun var en del av verden og trafikken, men likevel beskyttet.» 

En dag finner hun en konvolutt i postkassen. 
Ufrankert. 
Utenpå står bare «Riegel». 
Inni ligger en lapp: 
«DU SKAL DØ». 
Deretter følger en ny lapp: 
«DET ER IKKE LENGE TIL.» 
Fulgt av ytterligere tre trusler. 
Det ringer på døra, en mann står utenfor huset hennes og så videre. 
Alt dette er skildret med hitchcocksk sans for skrekkeffekter. 

Georges Simenon Samtalene med Sejer er bygd på tillit. 
Også Sejer forteller om sitt liv og sin ensomhet. 
For Ragna Riegel gir Sejer håp om å bli forstått: 
«Hvis det er én som er villig til å lytte, bare én som er i stand til å forstå uten å dømme, da tenker jeg på det som et privilegium nesten ingen får.» 

Sejer hører på hennes fortellinger, hennes referat av drømmer hun har hatt og hennes utlegninger om alt fra filmen «Stand By Me», som hun verken husker tittelen eller slutten på, til hennes betraktninger om sin egen ensomhet: 

«Ensomheten, som selvfølgelig gjorde henne sårbar, ga henne også en følelse av frihet og kontroll. 
Hun kom og gikk som hun ville, ingen ventet, ingen stilte spørsmål.» 

Innledningsvis siterer Fossum fra Georges Simenons roman «Brev til min dommer» (1947), som ikke handler om inspektør Maigret, men som er en bekjennelse av et drap formulert som et brev til en dommer som verken skal være anklager eller forsvarer under rettssaken. 
Boka blir av mange regnet som Simenons mesterverk, litterært på høyde med Albert Camus. 

I Simenons bok blir et behov beskrevet som «like absolutt og livsviktig som andre fysiske behov», nærmere bestemt «en tørst etter å forklare». 

Hver sin sannhet 
Dette behovet har både Ragna Riegel og Konrad Sejer, men på forskjellige premisser. 
Ragna er på jakt etter sin sannhet, slik hun har opplevd den. 
Sejers oppgave er å gjennomskue henne og finne fram til «virkeligheten». 
«De skulle igjennom dette begge to, han uten å dømme, hun uten å miste sin verdighet.» 

Det virker som om inspirasjonen fra den franske mesteren har presset Fossum til det ytterste. 
Skildringen av den ensomme, fabulerende og forvirrede Ragna Riegel er intense og velformulerte. 
De detaljesterke skildringene av hennes panikk, hennes hallusinerende redsler og hennes fysiske smerter er på høyt, litterært nivå. 

Jeg skal ikke røpe for mye av den finurlige handlingen, alle de overraskende og velberegnende skrekkeffektene, eller de mange vendingene underveis, til og med på de aller siste sidene. 
Det ville være å snyte Fossums mange lesere for den til tider ulidelige spenningen. 
Men det som etter hvert stiger fram fra sidene, er både en opprivende oppveksthistorie og en utforsking av et rystende mor/sønn-forhold. 

Men først og fremst handler det om et menneske som er smertefullt og absolutt ensomt. 
Skildringen av hovedpersonens isolasjon og utestengthet fra omgivelsene gjør dette til en sjelden leseopplevelse. 
Ragna Riegel tenker gjentatte ganger på «hvor stor verden var, med sju milliarder mennesker», som hun er totalt isolert fra, der hun ligger i senga, «krummet sammen inne i skallet sitt». 
Fossum er en mester i å trenge inn i sinnet til mennesker som har fått knust følelseslivet sitt. 
Med fatale konsekvenser. 

Stadig strammer Fossum grepet om storyen og skaper nye elementer i handlingen. 
«Hviskeren» er en roman som kan måle seg med hva som helst, både i og utenfor kriminallitteraturen. 
