Finurlig om vitenskap og tro
Sannhet eller ikke, vitenskap eller tro, å fatte det hele - altet, rommet, kosmos og mennesket - kan det bli teater av slikt? 
Det foregår i Kilden nå. 

To skuespillere på et svart gulv. 
Ned fra taket henger lyspærer i mange slags fasonger. 
En enkel røykmaskin betjenes vekselvis av de to. 
En parykk. 
Enkle kostymer. 
Kritt til å tegne på gulvet med. 
Brummende lyd «fra kosmos». 
En innsiktsfull og opplysende tekst om naturvitenskapenes fremskritt de siste 400 år og om menneskenes skiftende verdensbilder. 

Dette er ingrediensene i den timelange forestillingen som nå rulles ut i Dansesalen på toppen av Kilden. 
En kan vel godt slå fast at det er lavbudsjett-teater. 

Det er langt på vei også blitt spennende teater. 
Kim Atle Hansen har skrevet teksten, og så vidt jeg kan bedømme formidler han moderne kvantefysikk og partikkelfysikk på en spiselig måte, man følger alt dette vanskelige langt på vei. 

En skal ikke ha sett veldig mange populærvitenskapelige programmer på tv før en kjenner igjen elementer i teksten. 

Dialogen mellom Ann Ingrid Fuglestveit-Mortensen og Johannes Blåsternes er livlig og munter, full av spørsmål, færre svar og alltid undring. 
De forflytter seg lett, noen ganger med morsomme og illustrerende bevegelser, de gir liv til denne teksten som først og fremst er en lærerik kombinasjon av vitenskapsformidling og undring, for ikke å si forundring. 
Den følger en slags disposisjon, og man gjør seg relativt fort ferdig med gud og religionene. 

Akkurat det syns jeg er litt merkelig, for er det noe som åpner for å se sammenhenger mellom vitenskap, teologi og gammel visdom, så er det nettopp de den vitenskapelige revolusjon etter Einstein og Bohr. 

Blåsternes er forbilledlig i diksjon og tydelig tale. 
Fuglestveit-Mortensen kan med fordel gi litt mer trøkk og volum, særlig de gangene hennes stemme og sørlandsdialekt forsvinner i brummelydene fra kosmos. 

Hva er sjel? 
Hva er evig liv? 
Fins det et liv etter døden? 
Lever jeg her og nå, eller er alt en illusjon? 

Disse spørsmålene reises i forestillingen, og de besvares ikke. 
Men mot slutten skjer det et spennende grep som jeg synes åpner opp både teksten og mulighetene for mange ulike konklusjoner. 

Det er et enkelt scenografisk grep som jeg ikke skal røpe, men det gir den lille sjokk-effekten som forestillingen trenger for å komme i mål. 
