Dokker som har sex, og damer som blir tatt for å være menn
Det er omtrent så morsom «The Happytime Murders» blir. 

FILM: 
Det finnes fikse ideer som bør realiseres. 
Og så finnes det fikse ideer som man kan fabulere om i middagsselskapet, over tømte vinflasker og nedbrente stearinglys, og la det bli med det. 
Ideen bak «The Happytime Murders» er en slik idé. 
Den finner sted i en verden der muppets med filthud og mennesker bor i samme samfunn, men at førstnevnte er en hundset minoritet som opplever forskjellige former for diskriminering. 

Vitser på trynet 

Muppetenes situasjon settes opp som en parallell til andre minoriteters situasjon. 
Men når humoren i all hovedsak synes å være basert på at dokkene prøver å gjøre alt det majoriteten gjør, at de tar droger og har sex, tryner vitsene i Los Angeles-asfalten så fort de prøver å gå. 

Det er ikke bare de kaliforniske omgivelsene «The Happytime Murders» deler med de klassiske, hardkokte krimfortellingene om synd og skjørlevnet i englebyen. 
Den blå muppeten Phil er en privatetterforsker i Philip Marlowe-modus, bitter etter å ha mistet jobben i politiet, der han ble mistenkt for ikke å orke å skyte på ei annen dokke. 
Men når hovedrolleinnehaverne i en populær muppetsitcom blir tatt av dage, en etter en, må Phil jobbe sammen med sin tidligere partner Connie (Melissa McCarthy) for å finne seriemorderen. 
Noen inspirerte øyeblikk finnes, som når politimenn sørgmodig vrir opp ei druknet dokke som er skylt opp i vannkanten. 
Men denslags er det få av. 
I stedet kommer en rekke flaue vitser som følges av endeløse reaksjonsbilder av de andre skuespillerne, før samme vits gjerne gjentas ti minutter senere. 

Undervurdert IQ 

Om dokkene ikke kommer spesielt godt ut av det, har heller ikke folkene som er involvert i dette så mye verdighet igjen når rulleteksten går opp. 
At McCarthys frakkekledte Connie gang på gang tas for å være mann, er en av filmens løpende liksommorsomheter. 
Ikke at dette er noe McCarthy akkurat er tvunget inn i - hun har selv produsert filmen, sammen med ektemannen Ben Falcone. 
McCarthy er en vidunderlig begavet og astronomisk suksessrik komedieskuespiller som for ofte plasserer seg selv i roller som ikke er talentet hennes verdig. 
Om hun selger seg selv for billig, synes hun og filmteamet også konsekvent å undervurdere IQ'en til publikum i «The Happytime Murders», som slår de forsøksvise morsomhetene sine inn med slegge. 

All den tid McCarthy er blitt Hollywoods tredje best betalte skuespiller, er man kanskje nødt til å konkludere med at publikum liker å bli undervurdert. 
Men man må ikke like filmene som undervurderer dem for dét. 
