Bring Me The Horizon:Fra death metal til Maroon 5 

Hør hva som skjer når engelske death metal-kids forsøker å bli Maroon 5 og Chainsmokers. 

Rockehistorien er full av metalband som vil bryte ut av sitt vante skinn og gjøre noe nytt. 
Celtic Frost gikk fra proto-black metal til glam-image på Cold Lake. 
Gary Moore ble i sin tid forelsket i drum and bass. 
Nu metal-kongene Linkin Park endte med å lage en moderne popplate i jakten på listeplasseringer. 

Jeg kan likevel ikke huske noe band som så tydelig har varslet hamskifte som engelske Bring Me The Horizon. 
Gjennom album etter album har de beveget seg stadig lenger bort fra bandbarndommens bråk og nærmet seg glattpolert rockemusikk. 
Sheffield-bandet som en gang var undergrunnens mest lovende – og latterliggjorte – death metal-band, koker nå et radiovennlig brygg av poppede EDM og Maroon 5-vennlig pop. 
Med noen voldsomme riff som krydder. 

Hvorfor lage en Chainsmokers-låt når partyduoen selv har fylt opp Spotify med Ibiza-bangers? 

Vokalist Oli Sykes annonserer først at «i am sorry if you feel something» over myke og store synther, før «MANTRA» knytter nye Bring Me The Horizon til det bandet som vant verden med That’s the Spirit i 2016. 
Punchlines som «do you wanna start a cult with me?» leder opp mot et refreng så stort og innbydende at man formelig kan høre Linkin Park-vokalist Chester Bennington smile støttende fra bak en sky. 

Arrangementet er perfeksjonert slik Oli Sykes’ samarbeidspartner Jordan Fish er blitt så god på, og gitarist Lee Malia kommer hjem fra hugst etter å ha felt de største riffene i skogen. 
Her er Bring Me The Horizon fremdeles ganske så gjenkjennelige, men allerede på «nihilist blues» kommer rave-synthene inn og visker bort minnene om bandet som en gang var. 

Gjestevokalist Grimes forsøker å løfte låten til pophimmelen, men som ofte ellers lykkes det ikke helt. 
Bandet later til å ha spesifikke ideer for å dra hver låt i en helt egen retning, men der de ikke får det til, blir amo mer lyden av et ønske om endring enn låter som gjør noe spennende. 

Hvorfor forsøke å lage en Chainsmokers-låt («nihilist blues») når denne partyduoen allerede har fylt Spotify med den ene Ibiza-bangeren etter den andre? 
Hvorfor lage svak Maroon 5-pop («medicine») når det Super Bowl-aktuelle bandet selv har katalogen full av middelmådige låter? 

Sjelden kjedelig, men Bring Me The Horizon er ikke popvisjonærer 

Tidvis treffer dog Bring Me The Horizon. 
«mother tongue» er en søt kjærlighetserklæring til Oli Sykes brasilianske kone, «why you always kick me when I’m down» kunne passet i et megalomant Justin Timberlake-sceneshow, og singlen «wonderful life» står fremdeles som en av fjorårets mest fengende rockelåter. 

Er det tenåringsversjonen av Gojira-riffing jeg hører fra Lee Malia inni der, mens Oli Sykes messer om at han «love getting high on a Saturday night»? 
Det er uansett så vellykket som kommersiell rock kan bli, men overskygger ikke at Bring Me The Horizon kanskje flyr litt for nær solen med amo. 

Dette er en interessant plate som ikke er kjedelig å høre på, men som altfor sjelden gjør Bring Me The Horizon til de popvisjonærene de selv vil være. 
