Bokanmeldelse:Demian Vitanza: 
«Dette livet eller det neste» 

«Dette livet eller det neste» er en unik førstehåndsskildring fra en Syria-farer som sitter fengslet i Norge. 
Det er medrivende lesning, men romanformen byr på problemer. 

Den kalles en roman, men «Dette livet eller det neste» har alle kjennetegnene til en godt fortalt dokumentarbok. 
Det er forfatteren Demian Vitanza som fører den fengslede Syria-fareren og fremmedkrigeren Tariqs historie i pennen. 

Det vil si: 
I romanen heter han Tariq, i virkeligheten heter han Ishaq Ahmed (og tidligere Sammiulla Khan) - og ble i 2015 dømt til åtte års fengsel for å ha deltatt i og støttet Den islamske staten (IS) og Nusrafronten i Syria. 

Boken er ifølge forfatteren basert på hundre timer med samtaler de to imellom, på bakgrunn av det som egentlig var et skrivekurs i fengselet der Syria-fareren fra Fredrikstad soner dommen. 
Formen er blitt en slags monolog, der intervjuerens spørsmål ikke blir direkte sitert, men fremkommer av sammenhengen. 

Det er spennende fortalt, og svært godt stilistisk utført. 

Fortelleren i romanen kalles altså Tariq og kommer fra Halden. 
I og for seg greit det, i og med at dette er skjønnlitteratur, og der kan fortelleren som kjent gjerne være uetterrettelig. 
Men det kjennes likevel kunstig for en leser å tenke på en førstehåndsskildring som dette som diktning. 

Hvor grensene går mellom fakta og fiksjon blir i beste fall utydelig med et slikt grep. 

Historien er allerede delvis kjent fra Erlend Ofte Arntsens dokumentarbok om tre Syria-farere fra Fredrikstad, og for den som har lest Åsne Seierstads «To søstre», vil også mye være gjenkjennelig. 

Hvordan en rotløs gutt med minoritetsbakgrunn fikk rammer rundt livet sitt og et holdepunkt i tilværelsen ved å søke seg til radikal islam. 
Hvordan følelsen av å være krenket og mistenkeliggjort på grunn av etnisitet utviklet seg til full identifikasjon med martyr- og helterollen som det muslimske fellesskapet kan tilby. 

Og hvordan beslutningen om å slutte seg til sine «brødre» i Syria gradvis vokste frem. 

En tilleggskvalitet med denne delen av boken er skildringen av guttungen Tariqs opphold ved en kadettskole i foreldrenes hjemland Pakistan. 
Hit ble han sendt for å lære seg disiplin og rette holdninger. 
I stedet ble han utsatt for systematisk ydmykelse og vitne til regelrett sadisme. 
Men han fikk samtidig et innblikk i viktigheten av posisjonering og maktspill. 

Hvis troverdighet skal være et kriterium i bedømmelsen av en roman, så skjer det et brudd når Tariq og kompisen hans faktisk ankommer Syria. 
Det er som om han bevisst bagatelliserer, unnskylder og utydeliggjør sin egen rolle og opptreden. 

På den andre siden gir denne delen av fortellingen interessante innblikk i splittelsen og kaoset som hersker opprørsgruppene imellom, og det dype hatet som en eventuell fredsløsning ikke kan bøte på. 

Det er nesten patetisk å lese om hjemkomsten hans til Norge, etter at han blir skutt i foten i Syria. 
Plutselig er ikke den tøffe krigeren Tariq annet enn en hjelpetrengende og tilsynelatende angerfull ung mann. 

Det blir som med resten av boken: 
Medrivende mer enn troverdig. 
