Denne serien vil fylle tomrommet etter «Downton Abbey».
«Game of Thrones» med tweed og Rolls Royce. 

ANMELDELSE: 
Dronning Elizabeth II. 
Herskerinnen av Storbritannia og The Commonwealth, og et statsoverhode med så mange titler at det kreves en egen wikipedia-side for å holde styr på dem. 

Men hvem var hun egentlig før hun ble den permanent nitti år gamle damen med smileaversjon og forkjærlighet for hatter formet som Bassets Allsorts-lakris? 
Det er dét Netflix' nye britiske godtepose av en serie skal fortelle oss. 

Manusforfatter Peter Morgan («The Queen», «The Last King of Scotland» og masse mer) har blitt den fremste eksperten i å gjenskape det konservative øyrikets nyere historie, og fortellingen om tronskiftet i midten av forrige århundre passer den stramme, klassisistiske fortellerstilen hans som hånd i hanske. 
Til tross for at den kanskje er mer dempet, mindre såpete og mer high end, vil denne serien kunne fylle tomrommet alle anglofile serieelskere føler etter «Downton Abbey». 

Smuldrende imperium 

Krigen er over, og en lungekreftsyk George VI (han fra «Kongens Tale», vet dere, her spilt av Jared Harris) fyller skrinet sitt med blodflekkede lommetørklær med den ene hånden, mens han tar magadrag av sigaretten med den andre. 
Du trenger hverken være medisiner eller historiker for å skjønne at hans eldste datter, kjærlig kalt Lilibet, temmelig snart vil arve den utakknemlige jobben det er å skulle lede et smuldrende globalt imperium fra dampmaskinenes tidsalder inn i atom- og mediealderen. 

Bak det ekstremt beherskede ytre og de stive protokollene skjuler det seg maktkamper verdige «Game of Thrones». 
Her er dragene byttet ut med Rolls-er, chesterfieldsofaer og tweed, og Lannisterene har gått på etikettekurs, men aktørene er like mye fanget som brikker på et spillebrett her som i Westeros. 

Kongelige marionetter 

Elizabeth merker presset fra alle hold: fra det lojale folket som like fullt forventer at de kongelige marionettene skal følge spillereglene i et land som fortsatt prøver å bygge seg opp igjen etter krigens herjinger. 
Fra sitt eget Windsor-hus som vil opprettholde fasaden og holde på makten sin for enhver pris, med den gamle, adelige rosinen av en bestemor som fortsatt utøver en enorm påvirkningskraft på sine etterkommere. 

Hun merker det fra sin kostskolebajas av en ektemann, som ikke trives med å spille annenfiolin, og fra den rojale kortstokkens joker, Edward, som abdiserte i 1936 og dermed fikk både broren og niesen fengslet på livstid i Buckingham Palace. 

Hun merker det fra en nylig gjenvalgt, stadig eldre og mer forfyllet statsminister Churchill (John Lithgow – en amerikaner, har du hørt!?), som rasjonaliserer drittsekkoppførselen sin med at det krevdes en drittsekk for å overvinne Hitler, og som selv pustes i nakken av sin yngre partifelle og Brutus in spe Anthony Eden. 

Og ikke minst merker hun det fra rastløse og frihetshungrige kolonier, med Suez-krisen hengende som uværsskyer over horisonten noen år fram i tid. 

Mange brikker i spill, med andre ord. 
I det hele tatt er dronningen, sympatisk spilt av Claire Foy, i blant nær ved å ende opp som statist i sitt eget liv, og i sin egen serie. 

Passende nok, kanskje, i en forestilling der det er kronen som spiller hovedrollen. 
Alltid. 
Uansett. 
