Det er visstnok typisk norsk å være god, men Christian Wallumrød er glimrende
Det ser ut som jazz når kvintetten spiller, men det er mer. 

Jeg vet knapt om noen som har tilført norsk musikkliv mer nyskapt særpreg enn Christian Wallumrød de siste tiårene. 
Når han nå kommer med sjette album med hovedprosjektet Christian Wallumrød Ensemble, så bøyer jeg meg mer enn gjerne. 

På scenen ser Ensemblet ut som et jazzband. 
Piano, trompet, saksofon, trommer og cello. 
Når kvintetten spiller, står den frem med sitt eget. 

Nå er ikke pianist Wallumrøds kvaliteter ene og alene knyttet opp mot dette ensemblet. 
De andre samarbeidsprosjektene og bandene han har vært involvert i, er viktige for helheten. 
Close Erase, Dans les arbres og Merriwinkle er tre steder å starte for den som vil forske i allsidigheten. 

Der finnes elektrofunk, frisoul og sensitiv impro, men dette er kun fattige merkelapper for et rikt hele. 
Kvaliteten ligger i unndragelsen, at musikken kommer uten etikett. 

Låter med indre kvaliteter 

«Haksong», det første sporet på Kurzam and Fulger, får meg til å tenke på den skotske folkartisten James Yorkston. 
Wallumrøds pianotema kombinerer lett oppdrift med klanglig vemod og danser gjennom krappe kurver og overraskende vinkler. 

Det er både enkelt og intrikat og tiltrekkende sammensatt. 
Det er jo slik musikken til Wallumrød ofte fremtrer. 

«Haksong» er også utgitt i soloversjon på fjorårets album Pianokammer, riktignok med tittelen «Hoksang». 
Etter hvert som komposisjonen utvikler seg, understøttes temaet av bandet som fargelegger bakgrunnen. 

Måten det er gjort på, er tuftet på originalitet og har den varsomme tilnærmingens behagelige kjennetegn. 
Det som ved første gjennomlytting viser seg frem i det ytre, som en fengende sirkelbevegelse, fyller seg opp innenfra og åpner seg mot noe langt mer. 

Et steg bort fra ECM 

Kurzam and Fulger er første Ensemble-plate som ikke kommer på ECM. 
Wallumrød ønsket å ha en annen, litt åpnere tilnærming i studio og gjøre ting annerledes både i innspilling og miks. 

Jeg synes bandet rykker nærmere på dette albumet. 
Instrumentering og lyd er ikke særlig forskjellig sammenliknet med tidligere, men de fem har beveget seg. 

«Langsam» er et av numrene som ivaretar det unike Wallumrød-soundet. 
Bruk av harmonium inngår i noen av de vakreste partiene. 
Det er en dragning og en lengsel i dette samtidsstoffet som både virker gammelmodig og gåtefull. 

Musikken er direkte vakker 

Den sterkt sammensatte musikken krever musikere med de beste av egenskaper, med evne til å ta ut sitt eget i forskjellige kontekster. 

Radarparet Eivind Lønning og Espen Reinertsen på trompet og saksofon har utviklet et intuitivt samspill, årvåkent og bredregistret. 
Cellist Tove Törngren og vibrafonist og trommeslager Per Oddvar Johansen tar også bolig i det kollektive, demonstrerer lytteevne og uanstrengt kreativitet. 

Jeg opplever mye av musikken som direkte vakker. 
At den krever noe av meg, gir meg anledning til å investere. 
På et vis bryter Wallumrød med vår tids rastløse vesen og viser frem noen heldige alternativer. 

Det har gått tretten år siden ensemblets første album Sofienberg Variations, og tråden derfra er rød. 
Likevel gir tyngden og modenheten i årets album utgivelsen en fremskutt plass. 

Det er visstnok typisk norsk å være god, men Christian Wallumrød er glimrende. 
