Mona Levin:Don Juan på Nationaltheatret er en diger skuffelse 

Meningstomt regiteater som misbruker gode skuespillere. 

Don Juan er hedonisten, kvinnebetvingeren, selvelskeren, menneskeforakteren, fråtseren, bruk-og-kasteren og den totalt følelseskalde (bortsett fra orgasmen). 
Først og fremst er han hykleren, som i dette konseptet (har vi lest mye dypt om) er ment å sette opp et avslørende speil for samtiden og oss selv. 

Det gjøres helt bokstavelig med overraskende gammeldags scenografi. 
En speilvegg som viser teateret og hele publikum, noen kilometer stoff å snuble i som til slutt dras ned gjennom et hull i gulvet (gjesp) – og en regi som også gjør skuespillerne gjespende kjedelige. 

Misbruk av ressurser 

Og her snakker vi om Anders Baasmo Christiansen, en av norsk teater- og filmlivs mest karismatiske personligheter, og Nader Khademi, en av landets beste komedieskuespillere. 

På premieren ble for øvrig Khademi offer for litt ufrivillig komikk: 
Han sitter tidvis i salen (jada, som liksom-moraliserende feiging skal tjeneren Sgarelle være en av oss), snur seg og ser rett inn i ansiktet til Klassekampens anmelder. 
Smart plassering. 

Baasmo Christiansen skildrer med små midler Don Juans gradvise fysiske oppløsning, og det sier atskillig om hans talent. 
Men den eneste levende personen her er John Emil Jørgensruds Pierrot, han som redder Don Juan og Sgarelle fra drukningsdøden. 

Pierrot er fra Toten, så denne kullseilingen må åpenbart ha foregått på Mjøsa. 

Ikke utenkelig, siden Don Juan her er en slags rockestjerne på sexturné. 
Og det med utrolig suksess – alle kvinnfolk legger seg ned på direkten. 
Ikke rart han er sliten. 

Overtydelig 

Bortsett fra Pierrot, naturbarnet med ekte følelser, er resten av det ujevne ensemblet regissert til å bedrive høytlesning. 
Meningen er at ordet skal være det sentrale, vi skal i dette nedskalerte manusskjelettet forstå den dypere mening. 

Vi skal lytte, nikke vitende, kanskje intelligent beskjemmet over oss selv og Trump. 

Vi skal le oss til forståelse, si aha! 
Men det er lite å le av og lite å forstå her som ikke allerede er overtydelig og opplagt. 

Vi er forspiste og fordrukne, umoralske, hyklerske, egosentriske, vi utnytter alt og alle, vi lever i et raveparty, vi lar oss villig snakke rundt av demagoger og fake news, og vi lever på kanten av stupet. 
Don Juan faller endelig utfor etter halvannen time. 
