Anmeldelse:Tove Bøygard står fjellstøtt i eget jordsmonn 

Hun har utviklet seg til en formidabel artist. 

Tove Bøygard fra Ål i Hallingdal har vært byboer i mange år, men synger på dialekt. 
Hun vil noe med sin musikk, og om vi et øyeblikk hever blikket fra egne hverdagstrivialiteter, bør hennes sanger angå oss alle. 

Hun vil fortelle noe viktig om vår tid og om medmenneskelighet. 
Resultatet er suverent. 

Selvsikkert og gjennomtenkt 

Med sitt forrige album Blåe Drag (2017) satte Bøygard en standard som skaper forventninger, og med Jord har hun hevet listen nok et hakk. 
Hun har utviklet seg til en formidabel artist, tekstforfatter og låtskriver. 
Stemmemessig har hun aldri vært bedre. 
Artistisk er dette gjennomtenkt og selvsikkert utført. 

Hun er tydelig, meningssterk og trygg på hva egne erfaringer har lært henne. 
Samtidig bærer hun med seg noen historiske sannheter. 
Tanker om småkårsfolkets strev, trangsynets ødeleggende kraft og raushetens kår er noe av dette. 
Og ikke minst hjertets plass i en verden der mange er seg selv nærmest. 
Hun tør å flagge egne meninger, og viser et brennende engasjement for de svake. 

Fortellingens kraft 

Det er vel og bra med sterke meninger, samfunnsengasjement og slagkraftige ord, men Bøygård lykkes så godt fordi hun kler det i klartenkte fortellinger som skaper nærhet. 
Som når hun tar for seg bygdedyrets ødeleggende kraft i «Mink», og det blir til en todelt fortelling om frihet og forsoning. 

Eller når hun forteller om faren i «Småkårstestament», og gjør låten til en episk historie om alle som var med på å bygge landet. 
Avslutningsordene sier alt: 
«Du tok ein dag om gongen – det vart te eit liv». 
Noen ganger er det enkle og opplagte nok, når det er satt inn i en større sammenheng. 
Dette er en sang som vil bli stående. 

Bunnsolid musikalsk 

Bøygards sanger er gjennomsyret av medmenneskelig empati og sterke prosatekster, men det er det musikalske som gjør dette albumet fullkomment. 
Melodiøst sterkt og sjangeroverskridende. 
Det er som hun og trioen Freddy Holm, Jørun Bøgeberg og Eivind Kløverød spiller ut hele sitt register av country, rock, vise og folk. 

Jord handler i bunn og grunn om å komme hjem, om å flytte hjem til småbruket i Hallingdal, om å forsone seg med røttene. 
Veien dit har noen avstikkere, og refleksjonene er blitt til storartede sanger. 

Man må også denne gangen nevne coverlåtene. 
Først hennes briljante tolkning av Merle Travis’ «Sixteen Tons», her som «16 tonn», i en praktfull hallingdrakt. 
Den andre er «Rokk ved meg» (Wagon Wheel), skrevet av Bob Dylan og Ketch Secor. 
Dama har teft. 

I en tid der det meningsløse er blitt meningsbærende, solidariteten er under press og mange føler rotløshet, er det godt å ha en artist som Tove Bøygard. 
Det er internasjonalt format over det hun gjør, og i by og bygd har hun nok ikke sin like. 
