Filmanmeldelse:«Pixels» 

Adam Sandler går til spille. 
Igjen. 

USA. 9 år. 
Regi: Chris Columbus. 

Med: Adam Sandler, Peter Dinklage, Michele Monaghan, Kevin James. 

En VHS-video fra en arkadespillkonkurranse i 1982 blir sendt opp i verdensrommet. 
Noen der ute – «Pixels» er for lat til å fortelle oss hvem – misforstår relikvien dit hen at den er en krigserklæring. 
Og at det er med figurer fra åttitallsspill som Pac-Man, Donkey Kong, Centipede og Galaga, med flere, at krigen mot oss jordboere skal utkjempes, 30 år senere. 

Det verste premisset for en komedie noensinne? 
Nei, egentlig ikke. 
Og ganske «i tiden»: 
Komedier som fungerer som «trøstemat» for menn som var unge på åttitallet, og fortsatt er umodne, er tidens melodi (det har selvsagt sammenheng med at det er folk i midten av 40-årene som sitter på pengesekkene nå, også i Hollywood). 
Se for øvrig «Hot Tub Time Machine» (2010 – morsom!) og Judd Apatows samlede verker. 

Hvem kan redde verden? 
Adam Sandler – en taper som var god til å spille i sin silde ungdom, og som nå er en akterutseilt middelaldrende sullik, og «tilfeldigvis» bestevenn med den amerikanske presidenten – spilt av, hold på meg, Kevin James! 

De første 45 minuttene er ikke uutholdelige – i hvert fall ikke målt mot senere Sandler-«komedier» som den reddsomme «Grown Ups 2» (2013). 
Men filmen blir verre og verre i løpet av den siste timen, idet de kjipt dataanimerte «kampene» og den siklende «familieverdier»-sentimentaliteten setter inn (sistnevnte representert ved Q*bert, en ulidelig «søt» liten dust man umiddelbart får lyst til å gi en på den utstikkende tygga). 

En destruktiv Pac-Man i New Yorks gater burde virkelig være mer gøy enn dette, og man føler seg som en neandertaler i møte med filmens elendige kvinnesyn. 
Da tenker jeg ikke på at ingen visste hvem Madonna og Samantha Fox var i 1982, da Sandler og vennene hans angivelig skal ha siklet på dem. 
Snarere hvordan den behandler den så ofte under- eller misbrukte Monaghan, som tydeligvis «ser» noe i Sandler som ingen andre får øye på. 

(Det bare et problem med Sandlers «sjarmerende tølper»-karakterer, og det er at Sandler ikke er særlig sjarmerende – og mindre så med alderen). 

Om du rives av lyst til å se en film om arkadespill fra åttitallet, er det fremdeles bare ett mesterverk som gjelder. 
Nemlig dokumentaren «The King Of Kong», som beviser at virkeligheten er mye mer dramatisk, og uendelig mye morsommere, enn (denne) fiksjonen. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
