3. juli:
Trey Anastasios store kveld. 
Gitaristen, til daglig i Phish – et «jamband» som betyr null og niks utenfor USA – spiller briljant hele kvelden, og redder ved flere anledninger sine eldre kolleger fra den visse middelmådighet. 

Han er Jerrys erstatter (Weir, rockens minst forfengelige «andrefiolinist», ville aldri finne på å ta soloene selv), og har en enorm oppgave. 
Han løser den med absolutt bravur. 
Han har noe av Garcias grasiøse, ballett-aktige letthet, pussig nok også som vokalist (han synger søtt, litt barnlig), spesielt høyt oppe på gitarhalsen. 
Klyngene av toner låter som piruetter. 
Men han passer på å ikke (etter-)ligne for mye. 

Kveldens fokus er på det fusionfunky albumet «Blues For Allah» (1975), gruppens siste virkelig vellykkede studiokreasjon. 
Men den innledes og avsluttes med to av de store zen-sangene deres, begge fra 1970: 
Phil Lesh' «Box Of Rain» og Garcias vidunderlige leirbålsvise «Ripple». 
Den første er rusten, primært fordi Lesh har en redselsfull stemme. 
Den siste kan få et hjerte av stein til å gråte. 

Høydepunkter derimellom: 
En «The Music Never Stopped» som vel aldri har vært bedre. 
«Help On The Way/Slipknot!». 

Betongen på tribunene gynger urovekkende heftig – det er som å ha sjøbein. 
Men de holder (kudos til amerikansk stadioningeniørkunst). 
