Anmeldelse av «Mare»:Dette kan rett og slett bli en kultforestilling 

Regissør Lisa Lie tar publikum med på en fruktbarhetsfestival du aldri har sett maken til. 

Verdens første skuespiller gikk plutselig ut av et kor for 2500 år siden, og begynte å snakke som en annen enn seg selv. 
Det ble ikke bare starten på rollespillet slik vi kjenner det i dag, men også på den skrevne dramatikken. 
Fruktbarhetsfestivalen i Dionysos begynte å lage teaterkonkurranser, og i 431 f.Kr. kom Medea av Evripides på tredjeplass. 

Det er denne festivalen performancekunstner og regissør Lisa Lie tar oss med til i forestillingen Mare på Det Norske Teatret. 

Fem skuespillere maner frem myten om Medea, halvgudinnen som drepte sine barna i sjalusi. 
Skuespillerne er kledd i enorme, røde kapper, og får stadig mer psykedeliske parykker og fruktholdige hodeplagg etter hvert som ritualene skrider frem. 

Mare ligner neppe noe du har sett før, og det er nettopp det som er stykkets store styrke. 
Dette kan rett og slett bli en kultforestilling. 

Magda Goebbels som en moderne Medea 

Scenograf og kostymedesigner Maja Nilsen har laget et tempel som er fantastisk å være i fra første sekund, og som er både vakkert og symboltungt på samme tid. 
Skuespillerne går inn og ut av stadig nye rom, roller, myter og tidsplan. 

Det kan være vanskelig å følge med, særlig hvis man ikke anerkjenner at man neppe vil forstå alt i Lisa Lies surrealistiske tekst. 
På sitt mest vindskeive kan hun minne om poeten Triztan Vindtorn. 

Andre ganger får vi hele fortellinger, ja endatil små forestillinger, som om vi var en del av det vintørste publikumet for 2500 år siden. 

En av dem er historien til Magda Goebbels, kona til propagandaministeren som drepte seks av sine syv barn med cyanid i bunkersen til Adolf Hitler. 
Magda sender en død brevdue til sin gjenlevende sønn Harald med det grufulle budskapet. 
Det er en scene som er komisk, grufull og vakker på samme tid – og som bærer i seg hele Mares teaterprosjekt: 

Magda dreper sine barn for å komme ut av sitt eget mareritt, men i teateret er alltid redningen nær fordi det går an å dikte seg til en annen verden. 
Her i form av en nazilege med snurrebart, som ga barna vitaminer istedenfor gift. 

Fantastisk skuespillerkunst 

Det er nå seks år siden Lisa Lie fikk Heddaprisen for Blue Motell, som hun satte opp på Trøndelag Teater og Black Box Scene i Oslo. 
Da var det et sjeldent eksempel på at friteateret samarbeider med institusjonene, men i dag er det ingen som hever brynene når en performanceartist får leke seg med det faste ensemblet. 

Det er derfor ekstra gøy å se at den etablerte film- og TV-skuespilleren Renate Reinsve gjør sitt livs rolle i denne ganske sære forestillingen. 

Hun spiller komisk lidende som Medea, samtidig som at hun lar teksten dirre i munnen som om hun var i den største tragedie. 
Hun får meg til å tenke: 
Hvem er dette talende menneske som dreper sine barn? 
Tuller hun med oss – eller er hun en etterligning av noe menneskelig? 

Renate Reinsve får publikum til å reflektere over hva det egentlig vil si å spille en rolle. 
Det er et spørsmål som har like stor filosofisk kraft i dag som for 2500 år siden. 

Til slutt skal jeg komme med tre forbrukertips til en lite forbrukervennlig fruktbarhetsfestival: 

1. 
Les «Medea» før du drar. 
2. Kom edru og utsovet. 
3. Ikke prøv å forstå alt, bare la deg forføre. 
