Om intellektuelt selvbedrag
Terje Tvedts bok om norske tenkemåter er rystende lesning, rystende, fordi den er så selvavslørende. 
Boka tvinger oss til å innse hvor fanget vi er av vårt eget ståsted og hvilke uheldige slutninger det kan føre til. 
«Hvorfor ser du splinten i din brors øye, men ikke splinten i ditt eget?» står Matteus 7:3. 
Tvedt viser oss vår splint, eller kanskje rettere, våre blinde flekker. 

Det krevende ved denne påminnelsen er den fortvilende erkjennelsen av hvor nesten umulig det er å fri seg fra sitt eget ståsted. 
Men det fins metoder for så å si å «stikke fingeren i jorda» og realitetsorientere seg selv, påpeker Tvedt. 
Offentlige høringer er en av dem. 

Boka er et gjentrykk av artikler Tvedt har skrevet i norske medier i perioden 2002 — 2016 om at vi er så selvsentrerte at vi ikke evner å innse at andre kan tenke annerledes enn oss og ha andre verdier og livsmål, og at vi har vansker med å forestille oss andre forklaringsmodeller enn den rådende. 
Vi, som kollektiv, blir hengende, eller klistret fast til tenkemåter som ofte er utdatert, dysfunksjonelle og som ikke er egnet til å forklare dagens kompliserte virkelighet, viser Tvedt, og illustrer det med norsk bistands- og utenrikspolitikk (som bombingen av Libya), at NRK- journalister leder program for de årlige innsamlingsaksjonene, samt utgivelsen av etnosentriske bøker. 
«Bokhandleren i Kabul», er blant bøkene han mener avslører at vi/forfatteren ikke behandler og omtaler fremmede med samme etikk og etterrettelighet som vi tilkjenner oss selv og våre egne. 

«Det norske godhetsregime» kalt han den norske holdningen til bistandspolitikken som har gjort det bortimot umulig å stille kritiske spørsmål ved effektiviteten og kvaliteten på bistanden uten å bli stemplet som «ond». 
Det samme fenomenet mener han gjør seg gjeldende i debatten om flyktningstrømmen til Norge. 
Også der blir man stemplet som «ond» dersom man ikke er enig med den herskende tenkningen. 

La gå at Tvedt kanskje er noe monoman på sin kritikk av folk han er uenig med; likefullt er det til alvorlig ettertanke hvordan vi går i flokk og i intellektuell latskap unnlater å utfordre oss selv. 
