Anmeldelse:«Straight Outta Compton» 

En episk, så vel som partisk, overbevisning om hvor viktig N.W.As arv fortsatt er. 

FILM: 
Lyden av et politihelikopter, en «ghetto bird», åpner filmen. 
Vi befinner oss allerede milevis unna vår trygge realitet. 

Dette er Compton, sørlige Los Angeles på midten av åttitallet, der hvite amerikanere ikke ferdes og politiet banker på døra di med panservogn. 

Det er et dystopisk bilde som males av den såkalte gangster-rappens krybbe. 
Fattigdom og vold, sistnevnte med både gjeng- og politi- som prefiks. 
Det er ekstremt, men dessverre aldri urealistisk - spesielt med tanke på den stadig mer synlige trakasseringen svarte amerikanere opplever fra politiet. 

Men akkurat som med rapgruppen filmen handler om, er ikke «Straight Outta Compton» først og fremst politisk. 
Den handler om attityden og musikken. 

Tilfredstillende opplevelse 

Det er vel ikke helt urimelig å påstå dette: 
Har man sett én film basert på en musikers liv, har man sett alle. 

Det finnes unntak, som Bob Dylan-filmen «I'm Not There» og Oliver Stones «The Doors», men musikkbiografien er oftest en formularisk «rags to riches»-historie med hard oppvekst, sleipe bransjefolk og eget oppblåst ego som hovedrollenes hindere. 

Og ja, «Straight Outta Compton» dypper innom flere melodramatiske musikkfilm-klisjéer, rosemaler aspekter av historien partisk til Dr. Dre, Eazy-E og Ice Cubes favør, og er et kvarter for lang (den varer i over to og en halv time). 
Men det gjør egentlig ingenting. 

Opplevelsen av å se westcoast-puslespillet falle på plass på lerretet er en av de mest tilfredstillende filmopplevelsene jeg har hatt i år. 
Ruthless Records' fødsel, Dr. Dres reise fra diskopynta DJ til musikkmogul, Ice Cubes karrieredefinerende brudd med gruppen og Easy-Es komplekse forhold til manager Jerry Heller og altfor premature død. 

Den kraftige lyden av allsangvennlig vestkyst-rap og funk-klassikere spiller en vesentlig rolle for seergleden (sjekk Spotify-listen nederst i saken) - men filmens avgjørende styrke er legemliggjørelsen av rapgruppens sterke personligheter. 

Både Mitchell og Cube Jr. er så overbevisende at filmen til tider føles som en dokumentar. 

Historien er vakkert skutt og for det meste effektivt fortalt, med et klokkeklart karakterensemble. 
Faktisk så klart at man kan sammenligne dem med ninjaskilpaddene. 
La meg presisere: 
Ingen av hovedkarakterene nøler med å hoppe inn i en slosskamp, men det er Ice Cube som er mest lik Raphael, like talentfull som han er sinna. 
Musikknerden 
Dre er som Donatello, mest opptatt av teknikk. 
Yella er Michelangelo, gjengens humoristiske tilsnitt - og Eazy E er Leonardo, den lojale lederen med gode intensjoner, som er litt mer opptatt av å imponere sjefen Jerry Heller/Splinter enn å tenke på gjengens beste. 
Straight Outta Kloakken, altså. 

Sannelig glemte jeg å karakterisere MC Ren, men det gjorde filmskaperne også. 
Rapperen, som i sin tid ofte ble omtalt som gruppens råeste, er kun et møbel i dramaturgien. 

Historiske øyeblikk blir gjenskapt når man får se The D.O.C. på sykehuset etter den skjebnesvangre bilulykken og slosskampen mellom Lench Mob og Above The Law. 
Man møter en overkarikert Lonzo fra World Class Wreckin Cru, hører Snoop og Tupac rappe i studio og får et godt glimt av hvor stort rasshøl Death Row-sjefen Suge Knight var (og fortsatt er). 

Meta-snacks 

De kvinnehatende faktene til Dr. 
Dre er utelatt fra filmen (selv om Dee Barnes-episoden angivelig sto i originalmanuset). 
Regissør F. Gary Gray har vært mer opptatt av å slenge inn artige referanser til debutfilmen sin, «Friday» (1995), som en kløktig plassert «Bye, Felicia», og når Ice Cube skriver manuset til nevnte film. 
Enda mer meta blir det når Cubes gravide kone bærer på O'Shea Jr. 

Filmens slutt virker dog mindre tilpasset sannheten og mer formet etter agendaen til produsent-teamet, som består av blant andre Ice Cube Sr., Andre «Dr. Dre» Young og Tomica Woods-Wright, altså Eazy-Es enke. 
Det virker både ensidig og urettferdig å forvise Jerry Heller til antagonist-helvetet. 

Likevel trekker ikke dette filmen ned nok til å velte terningen - for jeg sitter igjen med følelsen av at jeg har sett et episk stykke musikkhistorie, og kanskje den viktigste rapfilmen siden «Beat Street» (1984). 
Slektstreet til N.W.A spirer bredere enn noen andres, og «Straight Outta Compton» overtaler meg som seer at uten denne gjengen fra Compton ville ikke verden ha fått hørt verken Snoop Dogg, Tupac, Eminem, Kendrick Lamar eller Black Eyed Peas(!). 

Dessuten er sinna, svarte ungdommer som ikke orker mer dritt fra politiet like relevante i dag som da. 

*«Straight Outta Compton» er ikke satt opp til ordinær kinovisning, men vises på utvalgte kinoer rundt om i landet fredag 21/8. 
Ringen Kino i Oslo viser filmen fram til 25/8. 
