Konsertanmeldelse:Bendik 

Endelig istid. 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 5 000 

AKTUELT ALBUM: 
«No går det over» 

En værobservasjon: 
I løpet denne konserten kan det virke som temperaturen synker minst ti grader i Tøyenområdet. 
Ikke fordi det er så grøssende kaldt, men fordi den kjølige synthpopen til Bendik på finurlig vis klarer å skape sin helt egen atmosfære i sceneområdet. 

Okei, det er ikke helt sant. 

Det med synthpopen, altså. 

Sjangeren er noe uklar, blant annet bråkes det - til tider ganske mye - med gitarer. 

Men pytt. 

Bendik er egentlig bare Silje Halstensen. 

Hun har hvite sneakers. 
Hvit Fender. 
Flest mulige biter av den svarte amfiscenen er drapert i hvitt. 
24-åringen har funnet seg et svartkledd band, som lettvint nok introduseres som «bandet mitt». 
Bodøjenta synger på uendelig trist bergensk om forhold som går i millioner knas, om hjertebank, kulde og havet, akkompangert av voldsom gitarbasert elektronisk svevepop. 
Hadde låtene hennes vært en My Story på Snapchat, hadde den vært i sørgelig svart/hvitt og fått masse hjerter. 

Sånn føles det litt rart å stå midt i stekende sol og høre på denne voldsomme sorgen. 
En smerte hun lever seg så inn i at mikrofonen knuseknuges så den holder på å eksplodere mot slutten. 

Låtene er hovedsaklig fra fjorårets svalt strålende «No går det over». 
Enkeltlåtene klarer seg mye bedre på egen hånd enn man skulle trodd når man hører albumet. 
«Mørket føles mørkere» er for eksempel som ropt ut fra det snødekte fjellet på backdropen. 
De som har blitt med videre fra debuten er svakere, selv om «Havet» når ekstreme bølgemetre. 
Muligens har dette like mye med ørets modenhet å gjøre: 
En ny låt klarer ikke helt å skille seg ut, men antyder at den har noe mer ved seg i sitt voldsomme crescendo. 

Dessuten kan haters godte seg over at «Her» har en direktpasning av et gratis tekstlinjepoeng i den gjentatte linjen «koffor é eg her?». 

Forskere vil ha det til at sola visstnok er klar for sin slappeste periode på 400 år. 
Om denne forestående istiden blir like ropende grasiøs som Bendik-kulden, trenger ikke dét være så ille. 

TOR MARTIN BØE 
