Innadvendt indiepop
Marina Diamandis sliter med å formidle sitt sanne jeg på en fengende måte. 

Marina and the Diamonds består av Marina selv. 
Tidligere har hun operert som andre karakterer, med en rekke store navn som produsenter. 
Nå tar hun selv tømmene. 
Resultatet avslører at Diamandis er en uspennende låtskriver. 

Selve lyden er lekker, men hitlåtene glimrer med sitt fravær. 
Tittelkuttet «Froot» kunne blitt en radiohit, men er masete og altfor lang. 
Den småcatchy «You can't pin me down» spekkes av trassige klisjeer. 
«I'm a ruin» er en fin låt, men skjemmes av for mange umotiverte yeah, oooh og aaah. 

Hun lykkes langt bedre på albumets mest nedstrippede låt, mollstemte «Solitaire». 

Selvmotsigelser kan være spennende, på hennes tredje album blir det bare uklart. 
I låten «Savages» uttaler hun seg kritisk til voldtektskulturen i samfunnet. 
Et annet sted synger hun « Do you really want me to write a feminist anthem, I'm happy cooking dinner in the kitchen for my husband» . 
Hun om det. 

Snart lanserer Florence and the Machine sitt tredje album, og Sia har velfortjent vunnet hjertene til et internasjonalt publikum. 
Her til lands løfter Susanne Sundfør popen til nye høyder. 
Mange av disse bærer samme image som Diamandis –lett mystisk, litt sårbar. 
Men Sundfør og Sia har egenskaper som låtskrivere og komponister Marina Diamandis kan se langt etter. 

Med litt godvilje kan "Froot" tolkes som en samling låter der artisten har tatt kontroll og viser seg både sårbar og sterk. 
Undertegnede er like gammel som 29-åringen Diamandis. 
Heldigvis for omverden kjenner jeg mine begrensninger og har ingen ambisjoner om å gjøre klisjéfylte dagboksnotater til forglemmelige poplåter. 

Beste spor: 
«Solitaire», «Happy». 
