Stormende jubel for Mahlers tredje
Mahlers tredje ble fremført i Stavanger for første gang. 
Til full jubel. 

Mahler: 
Symfoni nr. 3 

Med: Gerhild Romberger, alt, Stavanger symfonikor, kvinnekoret Concentus og VIVA Sandnes kulturskolekor. 

SSO, dir.: 
Christian Vasquez. 

Den første komposisjonen Mahler som seksåring festet til papiret, var en polka der han føyde til en sørgemarsj som innledning. 
Det kan synes som en biografisk bagatell, men i dette spennet finner vi vesentlige trekk fra hans senere verk. 
Mahlers symfonier er fylt av noe diskontinuerlig, noe heterogent, av brudd og ironi. 
Tredje symfoni, skrevet i årene 1893-96, er den lengste av dem alle. 
Det var mens han skrev den at Mahler formulerte den berømte sentensen om at han med symfoniene ville «bygge opp en verden». 
Hans tredje symfoni er mer enn en verden, den er et kosmos. 

Posthorn, fugle- og englestemmer 

Første sats er den lengste og er et verk i seg selv. 
Vasquez og SSO spilte denne for hurtig, tempoet var for stramt. 
Mahler delte symfonien inn i to avdelinger: 
Den første omfatter første sats, annen avdeling rommer de fem følgende satser. 

Mahler har det Schumann kalte «det lange blikk» i sine symfonier. 
Og i den tredje er det både natur-urlyder, marsjmusikk, lirekasselyd og skillingsviser, fugle- og englestemmer samt himmelstormende koraler. 

Også den andre satsen, menuetten, ble litt for hurtig spilt, og det var ikke nok schwung over den. 
Men så ble det bedre og bedre. 
Og siste sats klang herlig i det spenningsforløpet på omlag 90 minutter som Vasquez og SSO la opp til. 
I mellomtiden hadde vi opplevd gjallende horn, en strålende trombone, skarpe trompeter, et posthorn fra det fjerne og mange andre gode solistiske innslag. 

Et løft 

Mahlers tredje er et skikkelig løft og det er ikke for ingenting at det var første gang dette gigantverket ble fremført i Stavanger! 
Her får vi ikke bare høre og se et stort orkester, men også en alt-stemme samt to kor i et verk som varer halvannen time. 

Den lange førstesatsen som begynner med åtte horn i unisono inneholder også marsjrytmer som på en nesten truende måte står i kontrast til det vegetative og kaotiske. 
For Mahler sprenger symfoniformen fullstendig, noe Vasquez fikk godt frem i sin tolkning der detaljer var like viktige som den indre spenningen i satsen som helhet. 
Mahler komponerer denne symfonien så å si nedenifra, der naturens og hverdagens lyder, det banale og sentimentale også har sin plass. 

I fjerde sats får vi med Nietzsches ord fra Also sprach Zarathustra alt-stemmens inntreden med utropet «Å, menneske!» 
Gerhild Romberger, som sto midt i orkesteret, sang disse linjene med dybde og innlevelse. 
Med det tonemalende «Bim-bam» fikk korene fint frem det engleaktige i Wunderhorn-sangen «Tre engler sang en yndig sang». 

Siste sats, en adagio, skal dreie seg om kjærligheten. 
Men Mahler sa tydelig at dette var Amor Dei, Guds kjærlighet. 
Den langsomme satsen ender med en slags befrielse. 
Verket er altså en utopi. 

Dirigent-prestasjon! 

De første dirigentene ga opp overfor Mahlers tredje. 
Men Christian Vasquez sto for den bedrift å dirigere det gedigne verket uten partitur. 
Litt av en prestasjon! 
