Anmeldelse:Mindre særpreg på «Blåne for blåne» 

Glittertind har mistet sin eksotisk valør. 

ALBUM: 
Det var nok neppe i horisonten at Glittertind ti år ut i karrieren skulle bli P1-favoritter. 
Det folkinspirerte metalbandet var i utgangspunktet et enmannsforetak, men ble utvidet med full besetning i forkant av den lovpriste forgjengeren, «Djevelsvart». 

Det har blitt stadig lenger mellom fuzzakkordene, og årets «Blåne for blåne» er kjemisk renset for metal-elementer. 
Her er det mollstemte viser og folkrock om hverandre, ganske pyntelig i utførelsen og tidvis sjarmerende inderlig. 
Men veivalget er også litt trist, all den tid det særpreget som gjorde Glittertind til et eksotisk band nå mer eller mindre er forduftet. 

Plata er en ode til de som snudde sorg til optimisme i Norge i etterkrigstida. 
«Høyr min song (Til fridomen)» er proppet med energi og medrivende melodier, og den smått heroiske folkballaden «Soria Moria» har en besnærende stemning ved seg, men så begynner luften å sive ut av ballongen. 
Det anonyme tittelkuttet sklir over i enda en pludrete vise som rusler umerkelig forbi. 

Plata trenger ikke nødvendigvis mer fuzz, men temperatur og nysgjerrighet. 
