Med «Valkyrien» får TV-seerne en original og underholdende rapport fra undergrunns-Oslo
Bergenseren Erik Richter Strand har laget en serie som behandler dystopien på en frisk og annerledes måte. 

Tenk deg vaktmester Narvestad, bare mye smartere, atskillig gærnere, ansatt som teknisk ansvarlig i Beredskapsavdelingen i Oslo kommune og dessuten konspirasjonsteoretiker med egen blogg og følgeskare. 
Omtrent der har du Leif – en godt sammenskrudd skikkelse som Pål Sverre Hagen gjør til en like deler fryktinngytende og komisk figur. 

«Valkyrien» handler om mye, blant annet besettelse. 
Den konstant belærende trikseren og fikseren Leif, med sin paranoide og maniske tro på dommedagsprofetier sprunget ut av klimakrise, kapitalisme og modernitet. 
Legen Ravn (Sven Nordin), med sin fortvilte kamp for å redde konen og sykehuskollegaen Vilma, som er livstruende syk. 
Og Vilmas egen besettelse av forskningen som har gjort henne syk. 

Leif og Ravn finner sammen på et ganske så usannsynlig sted – i de tomme, underjordiske tilfluktsrommene og flere kilometer lange tunnelsystemet knyttet til Oslos T-bane. 
En arena Leif har et like heftig eiendomsforhold til som Narvestad har til borettslaget sitt. 

Hit søker Ravn for i hemmelighet å forske frem en kur for konen, noe Universitetssykehuset, der han jobber, ikke tillater ham. 

Da Teo, uheldig raner og enkel sjel, havner i fanget deres med en anselig mengde millioner som må hvitvaskes, organiserer Leif en undergrunnsklinikk i lokalene. 
Her tar Ravn og kollega Unn imot pasienter som av ulike grunner ikke kan eller vil benytte seg av det ordinære helsevesenet. 

Ravns forskning glir etter hvert over i noe man litt odiøst kan kalle medisinsk eksperimentering, og der etiske grenser krysses i det godes tjeneste. 
Slik, og sammen med andre hendelser, drives «Valkyrien» inn i et lende som låner mye fra dystopisk science fiction, litt fra pandemifilm og noe fra tradisjonell politikrim. 
Pluss en god dash karakterdrevet, psykologisk drama. 

Konsekvensen er at «Valkyrien» innimellom spriker i alle retninger. 
Likevel greier regissør Erik Richter Strand å sy det hele sammen. 
Det skyldes blant annet at han synes å operere med tungen i kinnet på et vis som gjør at serien ikke får det humørløse, selvhøytidelige preget norske serier ofte får. 
Absurde situasjoner og masse tørrvittig komikk veksler med dypt alvor og enkle, men reflekterte og nyanserte problemstillinger rundt spørsmål som løgnens nødvendighet og konsekvenser, legemiddelindustriens kynisme og forskningens pris. 

Det latterlighetens skjær som hviler over Leif punkteres på snedig vis ved at utlegningene hans, isolert sett, er helt plausible, ofte presise beskrivelser av hvor sårbare vi er, eller har gjort oss, i vårt moderne, høyteknologiske samfunn. 

Det tilsynelatende retningsløse, ganske sære, rare og lite konsise kan virke forvirrende, og kanskje føre til at seere detter av underveis. 
Selv måtte jeg kaste mange av notatene jeg gjorde etter de første episodene, de viste seg å ikke holde stikk. 
For etter hvert viser det seg at serien så avgjort skal et sted, og da to episoder gjensto var jeg hektet og vilt nysgjerrig på hvor «Valkyrien» ville ende. 

Både metaforisk, fortellermessig og visuelt er det et genialt trekk å spille serien inn i det underjordiske Oslo. 
Sammen med et gjennomgående lekkert fotoarbeid gir det «Valkyrien» et stilig, skittent og tidvis metallisk preg som fint kontrasterer det lyse, sterile sykehusmiljøet den også beveger seg i. 

Pål Sverre Hagen gjør sin kanskje beste rolle på lenge, Sven Nordin like så. 
Skuespillerne gjør i det hele tatt en utmerket jobb, være seg Pia Halvorsen som Vilma, Mikkel Bratt Silset som Teo, Ellen Birgitte Winther som Unn, Laila Goody som sjeflege eller Ameli Isungset Agbota som Vilmas datter Siv. 
Ingen ting skurrer på noe hold. 
Hos alle balanserer spillestilen nydelig mellom komikk og tragedie, varm humanisme og patologisk pessimisme. 

Serien er utviklet av regissør Erik Richter Strand, basert på en idé av Thomas S. Torjussen, Lars Gudmestad og Simen Svale Skogsrud. 
De bør snarest sette seg ned og tenke ut flere ideer. 
«Valkyrien» er ikke så gjennomgripende original og frekk som «Kampen for tilværelsen», i den grad de to kan sammenlignes. 
Men innen sin sjanger er dette et friskt, annerledes og underholdende tilskudd til norsk TV-drama. 

De to første av i alt åtte episoder vises søndag 1. januar. 
