«Narcos» er fengende fråtse-tv av beste «må se én episode til»-sort
Serien om Pablo Escobar. 

Den nye Netflix-serien «Narcos», som slippes denne helgen, er basert på den sanne historien om narkokrigene i Colombia på 80-tallet. 

Her er kartellene, den lokale hæren og politiet og agenter fra amerikansk etterretning er de sentrale spillerne. 

På den ene siden finner vi Pablo Escobar (Wagner Moura, kjent fra «Tropa de Elite»-filmene) og et større assortement medløpere som via narkofabrikker i regnskogen og oppfinnsomme smuglerruter introduserer kokain til USA tidlig på 80-tallet. 

På den andre siden står DEA-agentene Steve Murphy (Boyd Holbrook) og Javier Pena (Pedro Pascal, sist sett i rollen som The Red Viper i «Game of Thrones»). 

De har en langsiktig plan om å knekke kokainrutene inn i USA og få Escobar & kompani bak lås og slå. 

Gjennom disse to perspektivene blir «Narcos» en klassisk katt og mus-øvelse med politi mot røver. 

Med noen komplikasjoner. 

Mens røverne har kjøpt seg venner i et gjennomkorrupt colombiansk politi, veksler amerikanerne mellom skjult påvirkning av lokale valg og forsøk på å knerte kommunister. 

Fosser fremover 

Regissør José Padilha («Tropa de Elite») kaster ikke bort et gram av tid i fortellingen sin. 
Bare i løpet av den første timen ser vi Escobar gå fra fjernsynssmugler til kokainkonge. 

Et forrykende tempo, som likevel aldri føles hesblesende der seeren loses gjennom høydepunktene i fortellingen om Escobar. 

Foruten den sterke framdriften og underholdningsverdien bidrar også hovedrolleinnehaver Moura Wagner til at «Narcos» er blir en vanedannende opplevelse. 

Sjarmerende Escobar 

I Wagners tolkning blir Pablo Escobar nesten litt søt og barnlig naiv i fremtoningen, på en måte som er nærliggende å sammenligne med Tony Soprano. 

De deler sjarmen og karismaen, henter frem en merkelig sympati hos seeren, man blir glad i dem, bare for å bli påminnet om mørket bak masken når man minst venter det. 

Uten at «Narcos» er i nærheten av «The Sopranos» i å by på den samme psykologiske dybden i skildringen av Escobar. 
I det hele tatt er dette en serie som er adskillig lettere i tonen, tross den dystre virkeligheten den er basert på. 

En voiceover fra Agent Murphy som binder de mange hendelsene sammen for seeren spenner fra munter til småbesk. 
Aldri trist, aldri sint, mer interessert i å levendegjøre utrolig-men-sant-anekdoter enn å male ut kjernen i trøbbelet på David «The Wire» Simon-vis. 

Kunne vært tyngre 

I løpet av de fem første episodene blir serien bare unntaksvis tung eller trist, tross blodbadene den skildrer. 

Vi møter Escobars mange ofre, men rekker aldri å komme under huden på dem før de tas av dage. 

Kanskje hadde dette fortjent å være hakket tyngre og vondere som titteopplevelse, all den tid Escobar var en høyst virkelig person som gjorde seg skyldig i utallige grusomheter. 

I rettferdighetens navn minner «Narcos» gjentatte ganger om denne virkeligheten via innklippede arkivfotoer og videoer av alt fra Ronald Reagans taler til likvideringer av politikere og politifolk. 

Et fint grep som knytter seeren mer direkte til historien som fortelles, selv om det samtidig kan være greit å minne seg på at flere av hendelsene og personene man ser er oppfunnet av serieskaperne. 

Og selv med denne potensielle friksjonen med i beregningen må det sies: 

Dette er og blir fengende fråtse-tv av beste «må se én episode til»-sort. 

Anmeldelsen er basert på de fem første episodene av første sesong. 
