Konsertanmeldelse:Ary 

Fascinerende kontrollert og solid. 

STED: Rockefeller, Oslo, Bylarm 

PUBLIKUM: ca. 1800 (fullt) 

Ariadne «Ary» Lainsworth hadde så vidt begynt å skrive låter på denne tiden i 2014. 
Deretter har det gått fort for trinidad-trønderen. 

Hun har for lengst vært innom alt fra bransjefestivaler til studentfestivitas, alle steder med unisone tomler opp. 

Noe som kan virke litt rart når man ser på sceneoppbudet. 
Hvite, flagrende gevanter, svartkledd synthmann til venstre, svartkledd trommemann bak. 
Det fremstår mistenkelig som både den ene og den andre artisten vi har sett før. 

Kanskje ikke så veldig overraskende, siden synthmannen til venstre er Emilie Nicolas-produsent Anders Kjær, som for lengst har gjort en karriere på sjangeren. 

Bruddet i Robyn/Sundfør/Emilie Nicolas-modellen er like fullt tydeligere enn som så. 
De synlige: 
To kjemper som korer, og gitaristen til høyre. 
Som er Fay Wildhagen. 

Wildhagens tilstedeværelse, både som vokalist og gitarist i dette, bidrar til å løfte Arys prosjekt til mer enn bare nok et kapittel i den store norske popelektronikaboka. 
Hun og kjempene tilfører noe på vokalarrangementene, slik at det hele blir bredere. 

Dessuten slår Tommy Akerholdt (Slekta og Turboneger) trommer hardest i hele Europa. 
Det gir et mer house-duvende og nesten nittitalls-monotont resultat. 

Viktigst er uansett Ary selv. 
22-åringen fremstår scenevant og trygg. 
Det alene gjør at man opplever låtene som hits man har kommet for å høre igjen. 

Fra den den åpnende og meditative mollversjonen av Nico & Vinz' tilnærming til «The Lion King». 
Gjennom «Higher», som mange har hørt, og til det voldsomme avslutningsnummeret. 

Det er ikke sikkert låtene i seg selv er så gode på egen hånd. 
Leveringen er dog overbevisende og imponerende. 
Toppet med fakter som understreker at det ikke må være «rock» for å kunne fremme ekte sinne og aggresjon. 

Helt perfekt er det forresten ikke: 
Hun virker noe nervøs og famlende i starten. 

Det tok i alle fall 24 sekunder før det forsvant. 
