Tilbake i kjempeform
Etter nedturen med "The final frontier" var det lett å tro at Iron Maiden hadde brukt opp kruttet. 
Heldigvis tok vi feil. 

Det var en del som tydet på at de gamle ringrevene i Iron Maiden var på vei inn i evigheten. 
Fem år siden forrige album, kreftsyk vokalist, aldrende besetning. 
Nettopp derfor er det så gledelig at dette 40 år gamle bandet drar til med en slik kraftpakke når det omsider er slutt på ventetiden. 

De tilsynelatende trivelige britene har aldri vært kjent for å fatte seg i korthet, og denne gang drar de like godt til med sitt første dobbelalbum. 
Med bare én sang på under fem minutter og flere over ti er det kanskje den greieste løsningen. 

Det er fort gjort å gripe til forslitte uttrykk som "episk" i møte med dette, men det er like fullt betegnende. 
Bandet tar seg god til historiefortelling og beveger seg mange ganger langt ut i det progressive, som i det 18 minutter lange avslutningssporet "Empire of the Clouds", hvor vokalist Bruce Dickinson også briljerer med sitt pianotalent. 
Likevel er det jo hans uttrykksfulle stemme som bærer mesteparten her, sammen med de klassisk maidenske gitarriffene. 

I perioder kan man få en følelse av at bandet prøver å gjøre alt på en gang, men heldigvis har de klart å holde tak i en slags rød tråd som binder de mange ambisiøse sangene sammen, om enn litt løst. 
Og heldigvis er det ikke bare lange, progressive kutt som har fått være med her. 

Sanger som "Death or glory" fører tankene rett tilbake til storhetstiden rundt "Piece of mind", og tittelkuttet må være noe av det tøffeste de har levert på flere tiår. 
Musikken er med andre ord gjenkjennelig, uten å ha stagnert i gamle spor. 

Beste spor: 
"Shadows of the valley", "The Book of Souls". 
