The Rolling Stones:Eldre, blåere, bedre 

Går tilbake til bluesen med et album som låter overraskende potent. 

Det kan ikke komme som en overraskelse at The Rolling Stones gjør et helt album med coverlåter av gammel blues. 
Det merkelige er at de ikke har gjort det før. 

I intervjuer snakker gitarist Keith Richards sjelden om annet enn forholdet til de gamle mesterne, i Netflix-dokumentaren Under the Influence drar han på pilegrimsferd, og fjorårets soloalbum Crosseyed Heart oser blues. 

Historisk var det da også bluesen som brakte ham og vokalist Mick Jagger sammen, etter det tilfeldige møtet på Dartford togstasjon i 1961 der Jagger bar album av Muddy Waters og Chuck Berry under armen. 

Et vennskap, og verdens største rockeband, var født. 

Overraskende friskt 

De spilte inn mange coverlåter i starten av karrièren på 60-tallet, men Blue & Lonesome er likevel første gang The Rolling Stones gjør et album kun med svart blues. 

Det kunne fort blitt et litt traurig, historisk pliktløp, men bandet overrasker. 

For det første ved å styre unna de opplagte, men heller velge en rekke mer ukjente låter av folk som Little Walter, Willie Dixon, Jimmy Read og Howlin’ Wolf. 
Låter som er tro mot originalene og den elektriske Chicago-bluesens mønster. 

For det andre, til å komme fra herrer som har passert 70 og svært sjelden har gnistret i studio de siste tredve årene, låter albumet imponerende friskt og potent. 

Tre dager i studio 

Som Keith Richards fortalte i et intervju med Aftenposten i fjor høst, ønsket han egentlig å spille inn nye, egenskrevne låter nå. 
Etter mange år med konserter verden rundt, var han klar. 
Bandets forrige album A Bigger Bang kom i 2005. 

Men Stones-gjengen spilte en gammel blueslåt for å varme opp, fikk tenning, og tre studiodager senere var Blue & Lonesome ferdig. 

Spontaniteten høres. 
I låtvalget, i det rufsete lydbildet, og ikke minst i spillingen. 
Man skulle tro at det var Keith Richards som ville blomstre mest, den voldsomme bluesmaset hans tatt i betraktning. 

Og Richards leverer, bevares, men i kjent Stones-stil er det Mick Jagger som er overalt med stemme og munnspill også på dette albumet. 

Passe skittent lydbilde 

Jagger synger de sedvanlig klagende bluestekstene om trøblete liv og røff kjærlighet med smittende innlevelse, og løfter materialet ut av historiebøkene. 

Låtene er stort sett fra 50-tallet, bandet fra 60-tallet, men de spiller bluesen som om den er ny for både dem og oss. 

Åpningslåten «Just your fool» er i overkant trygg og ren, men allerede fra andrelåten «Commit A Crime» siver det inn nok levd liv og det småskitne lydbildet som trengs. 

Gjennom høydepunktene «Blue and Lonesome», «All of Your Love», «Hate to See You Go» og «Little Rain» og frem til Willie Dixons klassiker «I Can’t Quit You Baby» som avslutning er dette sterke saker. 

Så bra at det amerikanske magasinet Rolling Stone (!) har Blue & Lonesome inne som nummer syv på listen over årets beste album. 
Hvem hadde trodd? 

The Rolling Stones’ konsertfilm og liveplate Havana Moon fra Cuba er også ute nå. 
