Pierre Lemaitres siste krim er så fransk at du nesten hører skrittene til Maigret i bakgrunnen
Ikke en gjennomsnittskrim. 

Med «Camille» avslutter Pierre Lemaitre sin trilogi om politietterforsker Camille Verhoeven, og hans kollegaer i Paris. 
Serien fikk en litt uheldig start her hjemme, da bok nummer to ble utgitt før bok nummer en. 
Jeg skal ikke spekulere på hvorfor det ble slik, men riktig lese-rekkefølge ser slik ut: 
«Irène», «Alex», og så «Camille». 

Det er med andre ord ingen grunn til å starte med «Camille», som utgis i disse dager – med mindre du ønsker å bli informert om både offer og gjerningspersoner i tidligere bøker. 
Bagatell? 
Nei, det er ikke det. 

Piere Lemaitre har mottatt den høythengende krim-prisen «Golden Dagger» hele tre ganger. 
To av dem for de to første bøkene i nettopp denne trilogien. 
Han er et av de heteste navnene innenfor moderne kriminallitteratur. 

Høy litterær verdi 

Boka begynner med en presentasjon av Camille Verhoevens kjæreste Anne. 
Ved et uhell griser hun seg til med en ødelagt penn, og oppsøker et offentlig toalett for å vaske seg. 
Paris. 
Tidlig morgen. 
Butikkene er i ferd med å åpne. 
Plutselig snus alt på hodet. 
Hun er på feil sted til feil tid. 
I veien for to ranere, stappfulle av adrenalin, og Gud vet hva annet. 
Lemaitre klarer her å skape en prosa som gjør at leseren opplever handlingen i en slags slow motion. 

En voldsorgie, som begynner med at den ene raneren slår Anne sønder og sammen, så hagleskudd, glass som splintres, morgenlyset som faller skrått inn, og får de ørsmå skårene til å skinne som diamanter, støvet som virvler opp, blodet som renner over marmorflisene. 
Ja. 

Når det hele er over befinner man seg allerede på side 37, og forstår at vi ikke har med en gjennomsnittskrim å gjøre. 

Godt plott 

Men Pierre Lemaitre har ikke bare en språklig klo som skiller seg ut. 
Gjennom en temmelig sær fortellerstil (som garantert ikke alle faller for), sørger han for spenning på flere plan samtidig. 
For hvem er egentlig den mystiske gjerningsmannen som plutselig begynner å blande seg inn med sitt «jeg» i en fortelling som så langt har blitt fortalt i tredjeperson? 
Og hva kan være grunnen til at den arme Anne, som så vidt har overlevd dette marerittet, blir utsatt for stadig nye angrep? 
Var det ikke så tilfeldig at hun var der hun var likevel? 

Sær etterforsker 

Politietterforsker Camille Verhoeven (1.45 på sokkelesten), går på saken med alt han har. 
Kanskje til og med litt ekstra. 
Som seg hør og bør skaffer han seg selv stadig mer trøbbel med sine overordnede, og vi vet det jo: 
Når man først har begynt å lyve, er det vanskelig å komme av karusellen. 

«Camille» er sort, vittig, sår og underfundig roman, og så fransk at man nesten hører skrittene til Maigret i bakgrunnen. 
