«Magic Mike XXL:»Innhentet av harryfaktoren 

Uten Steven Soderbergh i registolen, mister oppfølgerfilmen både humor og dramatikk 

Skal de kalle seg strippere? 
Eller mannlige underholdere? 
Eller kanskje healere? 

At yrket deres kan virke en smule suspekt, er stadig oppe til lattermild samtale blant karakterene i Magic Mike XXL . 

Men der stanser komikken i denne oppfølgeren til Magic Mike fra 2012 , en film som overrumplet publikum med et godlynt perspektiv på mannlige strippere. 

Magic Mike XXL mangler både det sikre regigrepet til Steven Soderbergh og den uforlignelige Matthew McConaughey i en av hovedrollene som selvnytende og bisarr scenepersonlighet. 

Strippeverksted 

Regien er nå ved Gregory Jacobs. 
Manusforfatter Reid Carolin er den samme, men han har ikke funnet noen erstatning for den dramatiske nerven som fulgte med karakteren Brooke spilt av Cody Horn; hun som hadde et kritisk utenfrablikk på denne delen av utelivsbransjen, men samtidig forelsket seg i tittelkarakteren. 

Forholdet mellom dem er slutt når XXL åpner, men Mike (Channing Tatum) driver fremdeles det lille snekkerverkstedet han byttet ut strippingen med. 
Filmens beste scene utspiller seg faktisk inne på verkstedet. 

Den gamle gjengen har kontaktet Mike for å få ham med på en siste «stripper-konferanse» før de pensjonerer seg, og mens han står der og sveiser, kjenner han plutselig danselysten melde seg. 

Den hip hop-inspirerte dansen med drill og høvelbenk er oppfinnsom og stilig koreografi. 

Glorete rikmannsestetikk 

Så snart gjengen legger ut på roadtrip til konferansen, faller XXL inn i kjente oppfølgerklisjeer. 
Gamle konflikter, vitser og damehistorier fyller replikkvekslingene. 

Naturligvis må turnébussen havarere og den ambisiøse Mike egge til strid om hvilke numre de bør fremføre. 

I stedet for å holde på den jordnære komediestilen i originalen, er XXL preget av en glorete rikmannsestetikk. 

Store deler av handlingen er lagt til luksuriøse villaer og gigantiske scener pyntet etter alle amerikanske regler for glitter og stas. 

Filmen legger an et skråblikk på disse omgivelsene, men blir selv innhentet av harryfaktoren. 

Det skyldes ikke minst at jenterollene denne gangen er redusert til et minimum. 
De spiller enten bransjeaktører eller et jublende publikum bestående av utdrikningslag og andre feststemte gjenger som betaler for danseopptrinn og simulert sex. 

Slik blir XXL en innelukket historie som styrker stereotype forestillinger den første filmen klarte å bryte med. 
