Filmanmeldelse:«Eden» 

«Eden» er et finfint fransk generasjonsportrett om et miljø vi sjelden ser skildret på film. 

Frankrike. 
11 år. 
Regi: 
Mia Hansen-Løve. 
Med Felix 
De Givry, Pauline Etienne, Vincent Macaigne 

Det handler om lidenskap og fryktens kompromisser. 
Om å holde stand mens bølger kommer og går. 
Filmen starter i 1992, mens klubbscenen fortsatt er ordentlig undergrunn med «hemmelige» fester på nedlagte fabrikker og forfalne ubåter. 

Når filmen er over, er vi i 2013. 
Den elektroniske musikkscenen har fostret megastjerner. 
Vår mann, DJ-en Paul, nådde ikke like langt som Daft Punk, som dukker opp innimellom i morsomme biroller: 
De anonyme stjernene blir nektet i døren fordi ingen kjenner dem igjen. 

Regissør Mia Hansen-Løve har delvis basert filmen på broren Svens liv som DJ. 
Hun tegner et autentisk bilde av miljøet og faller ikke for fristelsen for å romantisere epoken hun tar for seg. 

Det skjer ikke fryktelig mye i «Eden» og årstall-inndelingen virker noe vilkårlig; dette er omtrent det motsatte av en kronologisk gjennomgang av «klubbhistorien fra a til å». 
Tonen i filmen er usentimental, men fint melankolsk, om tid som har gått som du aldri får tilbake. 

Nostalgi for den som ikke vil innrømme at man er nostalgisk; «Eden» er blitt en nesten perfekt søndagsfilm. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
