Får kjøtteteren i «Haisommer» til å se ut som en skvetten makrell
Og Jason Statham orker såvidt å endre fornavn og ansiktsuttrykk 

FILM: 
Jason Statham har funnet raskeste rute ned i gullgruven. 
Han har funnet den perfekte kombinasjonen for seg selv: 
Maksimalt trente biceps og minimalt trente ansiktsmuskler, samt nådeløst valg av identiske hovedroller i såvidt forskjellige filmer. 

Det er den typen usentimentale fremferd som har gjort ham til arvtageren til Bruce Willis i den popkulturelle slotten for handlekraftige actionhelter med skinnet skalle og en egen evne til å ta de ofte hårreisende konseptene som omgir dem med knusende ro. 
Statham deler for øvrig også Willis’ evner som komedieskuespiller, skjønt den må du til filmer som «Spy» og «Snatch» for å finne. 
I «Megalodon» gidder han knapt å forandre navnet sitt. 

Kanonføde 

Jason, sorry, «Jonas», er dypvannsdykkeren som blir tilkalt til en fancy forskningsstasjon ute i havgapet fordi noe har gått fryktelig galt. 
Det har det jo som regel. 
Denne gang er det snakk om en ekspedisjon til havets dypeste dyp, og det som er å finne der: 
En forhistorisk monsterhai som får kjøtteteren i «Haisommer» til å se ut som en skvetten makrell. 
Både ekskoner og potensielle nye flammer er blant de som står i fare for å bli kveldsmat. 
Men det spørs om ikke det er det upåklagelig etnisk mangfoldige forskerteamet, som i praksis har «kanonføde» stemplet i pannen, som står i fare for å ryke først. 

«Megalodon» kunne helt klart vært verre. 
For det meste skjer det alle forventer: 
Ymse haiangrep, mens den raskt krympende kollegagruppen går rundt i vanlige klær og ytrer absurde replikker på en mer avslappet måte enn noen strengt tatt kunne forvente. 

Tørt og sterilt 

Men det hele er merkelig sterilt. 
Det kunne være fristende å si tørt. 
«Megalodon» er nok et eksempel på den typen produkter det er mange av om dagen, der vestlige muskler møter kinesiske penger foran samme, enorme greenscreen. 
Til å handle om folk som blir eller kan bli spist er det hele også oppsiktsvekkende blodfattig; de fleste dødsfall skjer raskt og pyntelig og uten å risikere for mye med hensyn til internasjonale aldersgrenser. 
Det føles aldri som om tilskueren er noe sted, og slett ikke på havets bunn. 
Effektmakeriet spiller hovedrollen, ikke minst i den overdimensjonerte sluttkonfrontasjonen mellom mann og hai. 
Kanskje det også er en del av Stathams finansieringsplan. 
