Nytt album:Norske Spielbergs har det lille ekstra 

Mye omtalte debutanter fortjener hypen. 

Alle skiver som starter med et feedbackhyl, er generelt sett bra. 
Slik begynner også Spielbergs’ debutalbum. 

Norges nye rockyndlinger har fått mye oppmerksomhet internasjonalt i løpet av det siste året. 
Hypemaskiner som NME og Pitchfork fikk raskt ørene opp for bandet og har sørget for at Spielbergs allerede har titusenvis av strømminger. 
Ikke hverdagskost for norske band, men absolutt fortjent. 

Spilleglede 

Åpningsfeedbacken går over i store akkorder, en drivende rytmeseksjon og en vokal med en melodi som klistrer seg til hjernen. 
Spielbergs lager livsglad og støyete indierock med sterk popteft. 
Medlemmene har alle mye erfaring fra sjangeren og lyder svært samspilte, som om de skulle ha holdt på i årevis. 
Den gjennomførte sounden gjør det lett å bli hektet. 

Det hjelper også at de har fått dyktig hjelp fra Tord Øverland Knudsen (The Wombats) og Marius Drogsås Hagen (Team Me), også kjent som Imitating Aeroplanes. 
Et kyndig team. 

Det virker i det hele tatt som om alle har hatt det gøy med denne platen, uten å miste fokus. 
Nittitallets følelsesladde alternativrock, og band som Sonic Youth, Pillows og Pavement, er fundamentet trioen bygger sine låter på. 
De finner ikke opp kruttet på nytt, men har nok egenart og ikke minst talent til å stikke seg ut. 

Velbalansert dynamikk 

Spielbergs har en nær perfekt balanse mellom det røffe og det rolige. 
Fuzzete gitarekskursjoner avløses av avmålte partier med smakfulle ekkoeffekter. 
Et godt eksempel er overgangen fra den hyperenergiske avslutningen på «We Are All Going to Die» til drømmende «Familiar». 

Det føles som den mest naturlige ting i verden når bandet flyter gjennom variasjonene. 
Sistnevnte låt viser også god dynamikk der den sakte, men sikkert bygger seg opp med en stødig repeterende akkord som øker i intensitet. 

Har det lille ekstra 

Materialet her har nok hooks og allsangvennlige linjer til at det aldri går på tomgang. 
Låtene fester seg i minnet, tross enkle virkemidler. 
Følsomme seksjoner utvikler seg til triumferende riffing, og omvendt. 
Det hele oppsummeres fint i siste spor «Forevermore». 
Gitarene uler og rytmeseksjonen koser seg. 
Lydbildet er storslagent, og det gjengir nærmest følelsen av sommer og vind i håret. 

Musikalsk er dette rett og slett godt håndverk. 
Spielbergs har det lille ekstra som gjør dem interessante å høre på. 
Selv om platen nærmer seg femti minutter, går ikke bandet tom for ideer underveis. 
Den imponerende melodiøsiteten snakker for seg. 

Suksessen er med andre ord vel fortjent. 
