En gjennomført god bok
Nok en solid roman om menneskets ubotelige ensomhet, men Arvid burde kanskje få en pause. 

«Kjære Arvid. 
Jeg våkna en morgen og var ikke glad i deg mer. 
Ikke vær lei deg, det er ikke di skyld.» 

Sånn åpner brevet Turid skrev til sin mann Arvid i 1989. 
Han fikk det aldri. 
Ei uke seinere skjer skipsulykken som skal ta livet av Arvids mor, far, bror og niese. 
Døden kom henne altså i forkjøpet, fastslår Arvid med den svarte tørrvittigheten som preger tonen i boka. 
Turid blir hos ham et år til. 
Da tar hun med seg de tre døtrene og flyttet til et rekkehus på Skjetten. 
Arvid finner brevet og innser at deres siste år har vært helt uten kjærlighet. 

Nå har det gått nok et år. 
Arvid bor i en leilighet på Bjølsen. 
Ikke bare Turid, men også de tre døtrene har sklidd unna. 
Han har gjort lite for å holde dem igjen. 
Det vil si. 
Han har forsøkt, men det krever for mye. 
Det går spesielt hardt utover den eldste datteren. 
En morgen ringer Turid. 
Hun gråter, og vet ikke hvor hun er. 
Han må hente henne. 
Handlingen tar utgangspunkt i denne dagen, men på Pettersonsk vis er tidsperspektivet flytende. 
Med scener han husker fra barndommen, foreldrene, ekteskapet, den eldste datterens fødsel. 
Ikke minst fra det siste begredelige året. 

Hylla i stumhet 

«Jeg var som en madrass ute i regnet, gjennomvåt, tung, umulig å bevege, hylla i stumhet», sier han med et av bokas mange slående bilder. 
Søvnløse netter der Arvid legger seg til i sin gamle Mazda, som er det eneste stedet han får sove. 
Dager der han kjører på måfå rundt i Oslo, og kvelder da han drar på byen med «en vill lengsel etter hudkontakt eller hva som helst annet jeg kunne få tak i». 
Han drikker seg full, og lar seg viljeløst sjekke opp av hvem som helst, i håp om å møte den rette. 
Men han trekker seg når det kan bli noe, klarer ikke å hengi seg: 
«Hver enkelt ting var viktig når den kom, men når den dro forbi og så vidt lå bak meg, var den allerede i oppløsning. 
Jeg greide ikke stoppe det». 

Skilsmisse, foreldre og barn, tomhet, sorg, eksistensielt mørke. 
Det er et forterpet tema i samtidslitteraturen, og for så vidt også hos Petterson. 
Han har likevel en helt egen vri på tematikken i sitt nå berømte forfatterskap. 

«Menn i min situasjon» er den åttende i rekka siden «Ekkoland» (1989), med Arvid Jansen som en gjennomgangsfigur i de fleste av dem. 
Arvid har påfallende likheter med Petterson selv, som mistet sin far, mor, bror og niese i «Scandinavian Star»-ulykken. 
I et intervju i Dagbladet i forbindelse med «I Kjølvannet» (2000), som for øvrig handler om Arvid og skipsulykken, formulerer Petterson det slik: 
«Jeg trenger et tau å holde meg i. 
Noe fysisk som stemmer». 

Forfatterliv i stå 

Akkurat det er godt illustrert i denne boka. 
I Dagbladet-intervjuet forteller Petterson om en ring, som var det eneste han hadde igjen etter moren. 
I denne boka dukker motivet opp i form av en buddhafigur av sølv, som er det eneste Arvid har etter sin mor. 
Dette beskrevet i en av bokas mange intenst desperate scener «Hva annet har jeg etter henne av noen som helst verdi. 
For meg. 
Jeg har ingenting. 
Og da knøyt jeg hånda mi hardt omkring buddhaen og holdt den sånn til knokene ble hvite og røkelseskaret skar meg i håndflata før jeg beskjemma satte den ned igjen». 

Vi får aldri vite hvorfor Turid dro, men aner det likevel: 
Arvids manglende evne eller vilje til å gi seg hen, dette at han aldri slipper noen inn, spesielt ikke i sitt forfatterliv, som har gått helt i stå i denne boka. 

Like ensom som skrivingen, er hans forhold til bøker. 
Som da han leste selvbiografien til Simone de Beauvoir. 
Det, sier han «ga meg en sterk følelse, en berusende følelse av å være i det store livet, men også en ensom følelse, for jeg visste jeg ikke kunne snakke om det med noen». 

Tørrvittig humor 

«Menn i min situasjon» er ikke av Pettersons beste, stillestående og repetitiv som den er. 
For – og det er muligens bevisst – like knuget som Arvids liv er også handlingen. 
Alt står på stedet hvil. 
Dette er likevel en gjennomført god bok: 
Den tørrvittige humoren, de mange mislykkede kvinnemøtene, skildringen av Arvids ubotelige ensomhet. 

En av årsakene til den internasjonale suksessen til «Ut og stjæle hester» (2003), var de lavmælte naturskildringene. 
Det er noen nydelige scener også i denne boka, spesielt da Arvid våkner i skogen etter nok en natt i bilen, og det står en gul hest i nysnøen. 
En annen sekvens som viser Pettersons litterære styrke, er da Arvid vender hjem til barndomshjemmet på Veitvet, og ser den lange bakken faren gikk to ganger hver dag, på vei til arbeid på skofabrikken: 
«Han må ha kjent den godt, faren min, den trekken, den kulda mot ryggen om morgenen, som dartpiler av is mot kinnene om kvelden, og han kan ha vært motløs, med sine smale, mysende øyne mot vinden, og sikkert følt seg hjelpeløst alene ( )». 
