«17» er verken nyskapende eller særlig underholdende
Ungdomsserien fungerer mer som et slags politisk innlegg i den pågående debatten om ungdomskriminalitet i Oslo og multikulturalisme, enn som lettbeint og tankevekkende underholdning. 

Dagens tenåringer er jammen meg heldige. 
Det kan nesten virke som om NRK, gjennom ulike serier, vil vise alle måtene det går an å være ungdom på i dagens Norge. 
Siste i rekka er serien «17», om 17 år gamle norsk-somaliske Abdis hverdag på Stovner i Oslo. 

Den hverdagen er nok ganske fjern for de aller fleste i Norge, og det er på tide at også denne virkeligheten blir vist. 
En slik serie har stort potensial. 
Dessverre er ikke serieskaperne ambisiøse nok. 

Samtidig som plotet er smalt, er hverdagen til norsksomaliere på Stovner bare en variant av utenforskap, som også finner sted blant ungdom over hele landet. 

Vanlige ungdommer Første episode ble sluppet i går, og andre episode ligger allerede ute i dag. 
Serien har til sammen 17 episoder (som seriens navn og hovedpersonens alder) og det telles ned til et eller annet. 
Hva det er vet vi ikke. 
Episodene er på skarve 12 minutter. 
Disse grepene blir åpenbart brukt for å holde på seernes oppmerksomhet, som produsentene har sagt hovedsakelig er for nettopp ungdommer i Groruddalen og Stovner. 

Jeg er usikker på om det har potensial til å nå så mye breiere ut enn det. 
Mye likner i publiseringsmåte på seriene «SKAM», «Blank» og «Lovleg». 
Hver episode representerer en dag. 
Men «17» er laget mer som en vanlig tv-serie. 
Også i denne serien har vanlige ungdommer blitt hentet inn. 
Og også her fungerer det godt. 
De unge og ferske skuespillerne imponerer. 

Mellom to roller 

Hovedpersonen Abdi forventes på et vis å oppføre seg som en voksen – penger til eget forbruk må han skaffe selv, og noen forståelse for egne problemer og interesser får han ikke hjemmefra. 
Moren har sluttet å klage direkte til Abdi. 
Isteden overhører han henne akke seg på telefonen: 
«Jeg er så oppgitt. 
Han tar snart livet av meg». 

I Abdis liv er det lite disiplin og struktur og få voksne rollemodeller. 
Han lever i en dobbeltrolle som er vanlig for andregenerasjons innvandrere. 
Forskjellen i skikker og verdier mellom opprinnelseslandets og det nye hjemlandet kan være store. 
Vi har tidligere sett dette skildret i amerikanske tv-serier som «Master of None». 
Abid lever mellom identiteten som somalisk – hjemmelivet, og identiteten som norsk – utelivet. 

Vennene til Abdi er hans viktigste rollemodeller. 
De er involvert i småkriminalitet, så istedenfor å skaffe seg en jobb, låner Abdi penger, lyver og er stadig på grensen av loven. 
Vi aner at Abdi har et rikt indre liv vi ikke får helt tilgang til. 
Det virker som om han har moralske kvaler ved enkelte ting guttene finner på. 
Hva vil skje med karakteren hans på de 17 dagene? 
Det lurer jeg på. 

I de første episodene oppfører i hvert fall ikke Abdi seg voksent. 
Han tenker ikke framover, han lar være å gjøre lekser, lyver til lærerne og bruker mesteparten av tiden sin til å henge rundt med kompiser. 
På T-baner, på parkeringsplasser, i parkene mellom blokkene på Stovner. 

Akkurat dette kan nok mange ungdommer fra helt andre steder i landet kjenne seg igjen i. 
Om det så er å henge på kjøpesentre, råning eller smugrøyking i skogen. 
Det er jo ikke lett for noen å være tenåring, men det er ekstra vanskelig uten tydelige rammer og hvis man ikke blir fulgt opp og sett. 

Ansvarsfraskrivelsen til Abdi og vennene er virkelighetsflukt. 
Fra følelsen av å ikke få alt til, fra følelsen av å bli misforstått, fra foreldre og lærere som ikke forstår. 

Brorskap og forelskelse 

Guttene har et sterkt brorskap. 
Det er mye humor, som regel på bekostning a hverandre. 
De drikker øl, røyker weed og prøver å komme seg inn på utesteder. 
Som de fleste andre ungdommer tester de grenser og prøver seg på voksenting. 

Av og til kan de også snakke om viktige temaer – som skole, forhold til foreldre, frykten for å bli sendt på skole til Somalia, slik kompisen deres ble. 
Og selvfølgelig – jenter. 

De få gangene jeg trekker på smilebåndet er det på grunn av klein tenåringsflørting. 
Det er gjenkjennelig, søtt og morsomt. 

Som med «SKAM» har NRK-teamet gjort grundig research – historiene skal være virkelighetsnære. 
«Gutta på 17 år i Groruddalen skal virkelig kjenne seg igjen i at dette er deres virkelige liv», sier redaksjonssjef for tv og utvikling i P3, Håkon Moslet til Kampanje. 
Og det kan godt tenkes at dette er veldig realistisk. 
Det kan ikke jeg vurdere. 
Men holder det som tv-underholdning? 

Ikke underholdende nok 

Jeg er redd 
P3 kanskje har kjørt seg litt fast i konseptet «virkelighetsnært ungdomsdrama». 
For dette har vi sett før, i ulike varianter. 
Filmingen, klippingen, slangen, musikken. 

Hvorfor ser vi på tv-serier? 
Holder det at vi kjenner oss igjen? 
Det kan være tilfredsstillende, ja, men de fleste av oss forventer også mer. 
I hvert fall når vi allerede har sett en variant av dette før. 

Både NRK-seriene «SKAM» og «Unge Lovende» har klart kombinasjonen gjenkjennelig og underholdende på glimrende vis. 
Da de kom var de nyskapende i stil og framtoning og vi kjente oss igjen. 
Men handlingen og karakterene var også sensasjonelle og urealistiske, med drypp av absurditeter og humor. 

All fiksjon trekker inspirasjon fra det virkelige liv, men den må også ha en god nok historie å fortelle. 
En historie som lever på egen hånd. 
Det mangler «17». 
Det er rett og slett for lite handling og for lite som driver handlingen framover. 

Noen serier får en til å tenke på en ny måte mer enn å være ren underholdning. 
Når man får det til, kan det også fungere godt. 
Etter å ha sett de første fem episodene av «17» kan jeg heller ikke se at serien lykkes 100 prosent med dette. 

«The Wire»-tilnærming 

En av de beste tv-seriene gjennom tidene, «The Wire», klarte kunsten å kombinere spenning og underholdning med rå, hard virkelighetsbeskrivelse, ved å belyse et veldig belastet miljø på en ærlig måte, fra flere vinkler. 

Serien viste oss hvordan dårlige skjebner går i arv, hva som fører til at mennesker tar ulogiske valg. 
Den viste oss at det finnes skurker blant de beundrede, og moralske aktverdige personer blant gangsterne. 

Jeg skulle likt å se mer av denne tilnærmingen i «17». 
Det er kanskje urettferdig å sammenlikne «17» med «The Wire», men jeg mener man skal være mer ambisiøse om man først vil vise et slikt omdiskutert miljø. 
