Filmanmeldelse:Plageåndenes makt 

«Ha dæ vækk, ditt spøkels!». 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Gil Kenan. 

Med: 
Sam Rockwell, Rosemarie DeWitt, Jared Harris. 

Den opprinnelige «Poltergeist», fra 1982, var regissert av Tobe Hooper. 
Men den hadde alle kjennetegnene fra den mest gylne av Steven Spielbergs gullaldre. 

Først og fremst troen på, og frykten for, at det er mer mellom himmel og jord enn «de» vil at vi skal vite. 
Men også den sympatiske kjernefamilien i begivenhetenes sentrum: 
Unge, ikke helt A4, som bor i forstaden uten å bli dølle av den grunn. 

Det var nok materialet som sådan – litt for «lowbrow» – som gjorde at Spielberg produserte snarere enn regisserte den. 

Denne overflødige nyinnspillingens beste idé, er at familien er blitt tvunget til å flytte på grunn av de harde tidene. 
Pappa Eric (den alltid nonchalante Rockwell) har mistet jobben. 
Mamma Amy (solide DeWitt) er hjemmeværende husmor som drømmer om å skrive bok. 

De tre barna er henholdsvis yndig, engstelig og tenåring. 

Og som vi vet, fordi Eddie Murphy fortalte oss det i standup-showet «Delirious» (1983): 
Hvite folk er så tjukke i huet at de blir boende i hus der det spøker. 

Slik har det seg at lille Madison forsvinner inn i en parallell dimensjon, og kun kan «kommunisere» via TVen. 
Denne er en flatskjerm i 2015, selvsagt – en av filmens relativt få anerkjennelser av at det er gått 33 år siden originalen. 

Annet nytt? 
En drone og et nettbrett. 
Regissør Kenan tar med kameraet inn i «dødsriket» der Madison befinner seg, uten å få så mye ekkelt ut av det. 
Eksperten på det paranormale som kommer for å hjelpe dem, spilt av Jared Hess, er kjent fra et dustete «Åndenes makt»-style program på TV. 
Han er langt mindre minneverdig enn den underlige gamle konen (Zelda Rubinstein) som kom familien til unnsetning i 1982. 

Nye «Poltergeist» innebærer ingen nytekning, (mindre, faktisk, enn nyinnspillingen av «Carrie» fra 2013), og fungerer best helt i starten, før skumleriene tar til. 
Kinogjengere som er vant til mer moderne grøssere, vil finne den tam. 

Så nok en gang må vi nesten spørre: 
Hvorfor? 

MORTEN STÅLE NILSEN 
