«Victoria» viser hvor ille det kan gå med tv-serier som presses ned i «Downton Abbey»-malen
NRKs nye søndagsserie. 

Hva er det med britiske dronninger for tida? 
Bare en uke etter at Netflix slapp den kritikerroste dramaserien «The Crown», om dronning Elizabeth II, har NRK premiere på serien om tippoldemora Victoria. 
Begge seiler på en bølge av fascinasjon for den britiske overklassen, i kjølvannet av megasuksessen «Downton Abbey». 

De beste av disse seriene kombinerer historiske hendelser med engasjerende relasjonsdrama, og får det til å føles ikke bare viktig, men også relevant og gjenkjennelig. 

Dessverre viser «Victoria», fra «Downton Abbey»-produsenten ITV, at det er vel så lett å ende opp med det motsatte. 

Tidlig superfeminist 

Dronning Victoria førte dagbok fra hun var 13 år gammel og til hun døde som 81-åring i 1901. 
Det meste av dette er bevart, så serieskaperne har hatt en gullgruve av kildemateriale å bygge på. 
Mye er perfekt dramastoff: Attentatforsøk, politiske konflikter, sleipe slektninger, og ikke minst episk kjærlighet! 
Dagboka er full av lovord om «min kjæreste, kjæreste, kjære Albert». 
Paret fikk hele ni barn, til tross for at hun forteller at hun virkelig hatet å gå gravid. 

Victoriatida var en periode med enorme omveltninger i Storbritannia. 
Men den første sesongen sneier innom lite av dette, da den fokuserer på hennes første tre år som monark – fra hun kom til makta som 18-åring, til hun giftet seg og fikk sitt første barn. 
Det er kanskje litt av problemet. 
«Victoria» handler for mye om Victoria. 
Og hun er ikke så lett å sympatisere med, slik hun portretteres her. 

Hun skal riktignok være en slags tidlig superfeminist, en modig dronning som bryter med forventningene og nekter å la seg kontrollere. 
Purung, liten av vekst og kvinne! 
Selvsagt måtte hun jobbe hardt for å få respekt. 
Perfekt for en moderne tv-serie. 

Klisjéfylt plott 

Men «Victoria» viser oss en selvopptatt jentunge som stadig roper til sine nærmeste «hvis jeg vil ha rådene dine, så kommer jeg til å spørre!», samtidig som hun klager over at politikk og samfunnsutvikling er superkjedelig. 

Dette bildet blir så dominerende at det er vanskelig å forstå hva den mer oppegående Albert (og andre) ser i henne - selv om det jobbes hardt for få oss henført. 
Her er mange dunkende kvinnebryst og lange blikk, og et forelskelsesplott kopiert fra Jane Austens «Stolthet og fordom», så klassisk at det vipper over i klisjeen. 

Bildene og scenene er fulle av overtydelige metaforer: 
Lita jente i enorm seng. 
Nyslått dronning som pakker bort dokka si. 
Kostymeballet der hun har kledd seg ut som Dronning Elizabeth, mens mannen hun skal være forelsket i er Elizabeths store, umulige kjærlighet, jarlen av Leicester. 

Polert melodrama 

Som i «Downton Abbey» følger vi også tjenerskapet nedenunder. 
Men vi får ikke det store nettet av handlingstråder som krysser hverandre, og som fikk serieforbildet til å føles så ekte. 
Ironisk nok, nå som vi virkelig har med en «ekte» fortelling å gjøre. 

Victoria spilles av Jenna Coleman, blant annet kjent fra grinefilmen «Et helt halvt år». 
Dokkeansiktet hennes passer godt til det litt barnslige dronningportrettet. 
Mindre flatterende er det at alle heltene er vakre, mens skurkene – og her er det noen veldig tydelige skurker - er skulende stygginger. 

Det minsker ikke inntrykket av at vi ser på et polert melodrama om en eventyrprinsesse, og ikke så mye mer. 
Heller mindre. 
«Frost» har både tøffere dronning og mer spennende persongalleri. 
