Konsertanmeldelse Roger Waters:Rasende Roger 

Roger Waters (74) tok med seg énmanns-motstandsbevegelsen sin til Telenor Arena. 
Det skal han saktens få lov til. 

Roger Waters 

Telenor Arena 

Publikum: 
Ca. 17 000 

Aktuelt album: 
«Is This The Life We Really Want?» 

Det var kvelden da Telenor Arena låt som et fornemt kvadrofonisk hi fi-anlegg (og mengden dyre hi fi-anlegg per capita i publikum nok også var historisk høy). 

Forrige gang Roger Waters var her, var det for å spille «The Wall» (1979) i sin helhet. 
Denne gangen har han et nytt, stort sett ærverdig album å promotere, samt en samling «great hits» fra Pink Floyds velmaktsdager på 1970-tallet å sukre pillene med. 

Tro ikke at Waters nøyer seg med å stå rett opp og ned og lire av seg gamle slagere sine, dog. 
Det han holder på med om dagen – ja, det han har holdt på med i et par tiår nå – er å rekontekstualisere det gamle materialet sitt, slik at han kan bruke det til å snakke om det som opptar ham nå. 

Hva er så det? 
Krig og elendighet, råtne politikere, økende forskjeller i samfunnet og Palestina, Palestina, Palestina. 

Spesielt Palestina. 

For 40 år siden handlet de fleste av disse sangene mest om Waters’ indre krig. 
Han hadde mamma-«issues» (hun var overbærende, ja) og pappa-«issues» (Waters’ far falt i 2. verdenskrig, og sønnen har aldri kommet over det). 
Han kjempet mot fremmedgjorthet og selvforakt. 
Frykten for å rent faktisk bli gal, slik Pink Floyd-grunnleggeren Syd Barrett ble, var en konstant følgesfiende. 

Nå handler disse sangene om noe annet: 
Nemlig de høyst reelle krigene i den virkelige verden, de som utspiller seg utenfor Roger Waters’ hode. 

Så kan man innvende at noe i dem er gått tapt i prosessen. 
Det viktigste er at han føler at det er meningsfullt å fortsatt synge dem. 

Waters fremstår som en blanding av Bernie Sanders og Jeremy Corbyn, med den begrensede personlige sjarmen til sistnevnte. 
Han er streng og strunk, han har senete underarmer og et stort ego; han er den typen sint onkel som sier at han ikke skal preke og belære de andre i selskapet, men som sprekker i sekundet han kommer inn gjennom døren. 

Vi kan si så mye som at han ikke er subtil. 
Og at han på ingen måte er redd for å bli oppfattet som banal og ensidig. 

Det låter i alle fall stort sett som en kule. 
Selve det musikalske rokker Waters ikke ved – låtene fremføres som om det var snakk om klassisk musikk (hvilket det også er). 
Hensikten er at alt skal låte mest mulig som de originale plateinnspillingene. 

Jeg har en viss sympati for musikerne hans, som får null mulighet til å «strekke ut». 
Dette sagt er det ingen tvil om at gitaristene Dave Kilminster og Jonathan Wilson er noen støvere til å kopiere David Gilmours gamle gitarsoloer ned til sine siste, bluesy klynk, og at den briljant økonomiske trommeslageren Joey Waronker er ujålete nok til å spille like magisk sendrektig som gamle Nick Mason. 

Wilson synger om sant skal sies bedre som «David Gilmour» enn han gjør på sine egne soloplater. 
Waters selv har alltid hørtes både giftig og giktisk ut. 
Det passer bra når sangene fordrer en giftig og giktisk tone. 

Jess Wolfe og Holly Laessig evner ikke helt å fange Clare Torrys orgasmiske weltschmerz-ul i «The Great Gig In The Sky». 
Men hvem skulle kunne det? 
Den skjærende synthsoloen i et av det første settets absolutte høydepunkter, «Welcome To The Machine», er i hvert fall prikkfri. 

«Wish You Were Here» blir litt for bløt, men «The Wall»-materialet som avslutter det første settet, med sine rigide diskorytmer, sitter godt og hardt. 
Et 15-talls barn kommer ut i fangedrakter à la Guantánamo. 
De river dem av seg, og under har de T-skjorter det står «Resist» på. 

Sett nummer to åpner på best mulige vis med den massive «Dogs». 
En gigantisk videoinstallasjon splitter publikum i to – den forestiller Battersea Power Station i London, som sett på omslaget til «Animals» (1977). 

Et lite teaterstykke utspiller seg i den majestetiske sangens mellomparti: 
Et menneske iført en sauemaske serverer noen «griser» champagne. 
Waters holder opp to plakater: 
«Pigs rule the world», etterfulgt av «Fuck the pigs!». 
Men han er ikke mer til sosialist enn at han belmer et glass bobler selv. 

«Pigs (The Different Ones)» er agitprop-mot-Trump, og illustrerer hvor vanskelig det er å latterliggjøre den amerikanske presidenten uten å bli pinefullt overtydelig. 

«Money» mangler schwung, men «Brain Damage» og «Eclipse» reiser kjerringen. 
De to Gilmour-soloene i «Comfortably Numb» plankes etter noter (bokstavelig talt). 

Skal man først ha arenarock, er det like greit å gå til Waters, som i større grad enn de fleste kan gjøre hevd på å ha oppfunnet den. 
Og hatten av for at han har klart å fylle de gamle klassikerne sine med nytt innhold. 
De pleide å handle om ham, disse låtene. 
Nå handler de om noe større. 
