Pia Edvardsen overbeviser ikke helt i romandebuten
Debutanten Pia Edvardsen skriver godt om å se noen dø, men klisjefylt om tause familier. 

– Familien er på mange måter et overambisiøst prosjekt og egentlig er det rart at folk ikke går hverandre mer på nervene, sa forfatter Jens Johansson nylig i et intervju. 
Også høstens desidert mest omtalte roman, «Arv og miljø» av Vigdis Hjorth filleristet familien som institusjon, og viste hvordan blodsbånd slett ikke er en garanti for varig vennskap. 

Debutant Pia Edvardsen går derimot mer varsomt til verks. 
Her er det verken incestanklager eller utroskap som virvles opp til overflaten. 
Like fullt er det familien som er det sentrale omdreiningspunktet for romanen. 

Fortelleren, en voksen datter, reiser til farens barndomshjem i Nord-Norge. 
Farmorens liv ebber sakte, men sikkert ut med barnebarnet som vitne ved sengekanten. 

Hvis man noen gang har sittet ved et dødsleie og holdt en skrøpelig hånd tett mot sin egen, og kjent hvordan livet forsvinner, byr Edvardsens prosa på sterk gjenkjennelse: 
«Faren min som smører vaselin på leppene til farmor, faren min som fukter en slags svamp og gnir den på innsida av munnens hennes. 
Henda hans over håret hennes, hele tida. 
Farmor er ikke død ennå. 
Hun er forlatt her, sammen med oss.» 

Disse scenene er godt skildret, i en nøktern prosa veksler Edvardsen mellom scener fra sykehjemmet og minnebilder fra barndommen hvor hun og søsteren for første gang ser et dyr dø: 
«Dyr skal ikke måtte lide, sa han. 
Det lød som en lov som jeg og søstra mi skulle huske for bestandig.» 

Etter hvert dør farmoren og både moren og lillesøsteren kommer for å delta: 
«Det går an å være en familie uten å kjenne hverandre, men vi er ingen familie lenger.» 
Herfra blir det et slags stille familiedrama, hvor konkrete barndomsminner balanserer med skildringer av taus kommunikasjon mellom den nå splittede familien. 

Debutanten skal ha for dette: 
Hun skriver en enkel fortelling med god flyt og har et blikk for å skape stemninger hos leseren. 
Men til tross for at debutromanen rommer flere fine passasjer, kan jeg ikke helt fri meg fra tanken om at veien ofte er kort fra det klare og distinkte til det mer pregløse. 
Det står litt for lite på spill i fortellingen til at jeg som leser blir sugd inn i det nordnorske universet hvor solen går ned og hovedpersonen sliter med å sovne. 

Tidvis blir også romanens innsikter i overkant banalt som i selve avslutningen: 
«Om man befinner seg på samme sted lenge nok, går de samme veiene, møter de samme menneskene eller ingen mennesker, er det til slutt nødt til å skje noe.» 
Ja, vel har du brukt 156 sider på å fortelle meg dette? 

Når temaet er såpass ordinært, og fortellermåten så streit, krever det større intensitet i oppbyggingen. 
Som leser savner jeg større risiko, hvorfor kan hun ikke la noe uhørt skje med personene. 

Satt på spissen: skriver debutanten så nær sitt eget liv at ingen personer kan få noen litt ekstreme karaktertrekk, for da blir hun gjort arveløs? 
Det blir litt som å høre en pregløs poplåt som er fin der og da, men glemt i neste sekund. 
