Konsertanmeldelse Britney Spears, Telenor Arena:Britney på boks 

En magisk konsertopplevelse. 

Det er altfor lett å være negativ til Britney Jean Spears. 
Tross alt har hun gjennom karrieren hatt noen monstrøst store hits som vi aldri kan komme utenom. 
At mediefenomenet Britney til tider har overgått artisten, er dessuten en sak hun har adressert behørig i låtene - også i tittelen på 2018-turneen: 
«Piece of me». 
Den låten er helt riktig fra 2007, men også navnet på showet hun har hospitert med i Las Vegas de tre siste årene. 
Oppholdet der har helt åpenbart gjort noe med henne. 

Ikke bare dimensjonen på showet, eller omfanget av dansingen. 

Snart 40 år gammel har hun revolusjonert popbransjen på måter vi ikke er i stand til å fatte. 
Hvorfor skal man for eksempel bruke tid og krefter på synge sanger man har spilt inn? 

Det er jo altfor vanskelig å kombinere med presis og utfordrende dansing. 

For Britney kan dansing. 
Imponerende dansing. 
Repetitiv dansing. 
Hun står ikke mye stille disse nitti minuttene. 

De er delt inn i sju akter. 

Et magisk tall. 

Å påstå at det som skjer på scenen er magi er derimot ganske mye vanskeligere. 

Om man ikke da regner inn den magiske vokalen. 
Alltid perfekt, alltid på tiden. 
Aldri med noen slitsomme innskutte rop som «Oslo!» eller «Norway!». 
Neida - det sparer Britney til noen nøye utvalgte mellomspill. 
Da er til gjengjeld stemmen skrikende, nasal og så høy at det skingrer i bein og ledd og stoler og gulv. 
Det er ikke Telenor Arena sin herostratisk berømte lyd sin feil. 

Showet hennes er et tradisjonelt hedonistisk helvete der de fleste løper rundt i undertøyet. 
Det er muskler, flammer og røyk. 
Det er en frenetisk og tidlig «…baby one more time» som går rett over i «Oops I did it again». 
Og en vel så tidlig «Piece of Me» som er hardere, tøffere og fremdeles like relevant. 
Det er også samtlig hits man kan komme på, i ulike varianter, og i ulike lengder. 
Der «Scream & Shout» får en heldigital will.i.am med i bakgrunnen. 

Alle showtriksene fra Las Vegas er med. 

Fra de ekstremsynkroniserte danserne (det må ha vært minst 20) til de mystiske musikerne som står skyggelagt på hver sine platåer bak. 
Mest sannsynlig spiller de. 
Det er umulig å si. 
Det er stolleken og store burlignende kulisser som snurres rundt. 
Der hver eneste dans er en ny versjon av den forrige, stadig jaget opp i tempo eller klam sensualitet. 
Det er en imponernde hode-skulder-tå koreografi. 

Plutselig kommer et merkelig tominutters Missy Elliot-potpurri, der de ikke virker som om noen på scenen tilfører annet enn bevegelser. 
Senere trekkes en kar opp på scenen og får i hui og hast en t-skjorte av Britney, før showet haster videre. 

Det er så heseblesende at man blir usikker om man ser en danseoppvisning, et treningsprogram eller begge deler. 
En konsert er det i alle fall ikke. 
Om man vil høre låtene til Britney kan man like gjerne spille dem i sin favorittstrømmetjeneste. 

For det er der alle vokalen her kommer fra. 

Og nitti minutter med miming er minst 85 for mange. 
