Formelen for katastrofefilm funker
Jordskjelvfilmen "San Andreas" er teknisk så godt laget at det gjør inntrykk å se San Francisco bli revet i fillebiter. 
Men sjangeren har jo sine svakheter. 

"San Andreas". 
Regi: Brad Peyton. 
Med: 
Dwayne Johnson, Alexandra Daddario, Carla Gugino, Paul Giamatti, Colton Haynes, Ioan Gruffudd, Matt Gerald, Archie Panjabi, Kylie Minogue. 
USA 2015. 
1 time 54 minutter. 
Aldersgrense: 11 år. 
Egnethet: Ungdom/Voksen. 

Den deilige byen rammes på katastrofalt vis da de tektonske platene under San Andreas-forkastningen i California rører fatalt på seg. 

Dermed må regissør Brad Peyton sette i sving en bråte med filmatiske datateknologer for å illudere at bakken rystes, asfalten sprekker, skyskraperne ramler ned, hengebroene knekker og tsunamien velter inn. 
Et damanlegg går i tusen knas, en gedigen kløft åpner seg på tvers av veien der helten kommer kjørende. 
Alt er blitt skremmende og spektakulære skuer. 

Sammenbruddet er altså imponerende laget, både i form av totaloverblikk over en ramponert storby, og gjennom nærbilder av de stakkars menneskene som myldrer skrekkslagne omkring for å berge livet. 

En pussig sjanger 

Men katastrofefilm er en pussig sjanger. 
Den skal ryste oss ved å vise hvor sårbar menneskelig sivilisasjon er, for så å gjøre oss lettet idet vi kommer helskinnet ut av kinosalen og ser at verden består og at alt bare var en fiksjon. 

Like fullt bygger slike filmer på vår indre minnebilder av virkelighetens katastrofer, som de nylige jordskjelvene i Nepal og tsunami-katastrofen i Sørøstasia i 2004. 
Og når Norges første katastrofefilm, "Bølgen", kommer i august med Kristoffer Joner og Ane Dahl Torp i hovedrollene, ligger rasulykken i Tafjord i 1936 som et bakteppe, samt vissheten om at nye stykker fjell en dag vil rase ut. 

Det er med andre ord ikke alle steder på kloden at menneskelig kultur har overtaket over dødbringende naturkrefter. 

"Bølgen" og "San Andreas" 

Det er høyst relevant å nevne "Bølgen" sammen med "San Andreas". 
Begge er snekret over nøyaktig samme filmformel. 
Du kan ha oppfattet at "Bølgen" vil handle om at forskere følger med på når sprekken i Åkerneset på Sunnmøre blir så stor at fjellet raser ned og skaper en enorm flodbølge som folk i Geirangerfjorden må flykte fra. 
I sentrum av handlingen står en tobarnsfamilie som kommer bort fra hverandre idet vannmassene velter inn. 

I "San Andreas" er oppskriften nesten lik: 
En jordskjelvforsker (godt spilt av Paul Giamatti) og hans team oppdager at Det store jordskjelvet kommer. 
Så prøver han å varsle befolkningen i California. 
Resten av filmen handler om hvordan en familie utsettes for enorme prøvelser mens de kjemper for å overleve raseringen av San Francisco. 

Hollywood er god til å engasjere oss ved å følge noen få personer i deres skjebnetimer. 
I herværende film lener regissør Peyton seg også tungt på heltefilmen: 
Familiefaren Ray er en supertøffing som gir alt i jobben som redningsmann i et helikopter (merk den sitrende prologen der Kylie Minogue reddes ut av et bilvrak). 
Litt for energisk 

Ray spilles av muskelbunten Dwayne Johnsen og står som en bauta som aldri svikter og aldri mister motet. 
Ja, så energisk er han at det tidvis går ut over troverdigheten. 
(I "Bølgen" er Joners papparolle en av geologene som forsker, og neppe en kopi av Dwayne Johnson.) 

Svakheten i katastrofesjangeren er selvfølgelig at det formelaktige gjør det hele altfor forutsigbart, ikke minst når det gjelder hvem som får overleve og hvem som bør straffes med døden. 
Likevel er personskildringene brukbart håndtert i "San Andreas" og spenningstoppene laget etter alle kunstens regler. 
Følgelig ble jeg revet med. 

Konklusjonen blir derfor at formelen funker. 
Så da er det bare å vente på "Bølgen" og se om den innfrir på samme vis. 
