Anmeldelse:Santana klarer ikke å gjenskape gammel magi 

Tilbake med samme besetning som for 45 år siden! 

ALBUM: 
45 år etter «Santana III» kommer oppfølgeren, «Santana IV». 
For første gang siden 1971 har bandbesetningen fra dengang vært i studio: Carlos Santana (gitar/vokal), Gregg Rolie (keyboard/hovedvokal), Neal Schon (gitar/vokal), Michael Carabello (perkusjon) og Michael Shrieve (trommer). 
Medlemmer fra dagens Santana, Karl Perazzo (perkusjon) og Benny Rietveld (bass), fyller inn, mens Ronald Isley (The Isley Brothers) gjestesynger på to spor. 

Woodstock 
Vi som har levd en stund husker fortsatt låter som «Soul Sacrifce» (fra Woodstock), «Black Magic Woman», «Oye Como Va» og «Samba Pa Ti». 
I 1999 fikk dessuten bandet en ny vår med «Supernatural» - med hiten «Smooth». 

Som i gamle dager er «Santana IV» full av heftig latinorock med mye energi. 
Carlos Santana har signaturlyden i gitaren og soundet er langt på vei det samme. 
Men låtene holder ikke samme standard, de er dessuten ofte snodig bygd opp og føles ikke helt ferdigtygd. 
Enten går de rett på sak eller de mangler liksom en skikkelig start og ende. 
De fader inn og vokser seg til tette, kompakte låter med mye gitar og orgel, men uten at de fester seg - utover at det ofte minner sterkt om det vi gjerne kaller gitaronani. 

Instrumentalen «Fillmore East» framstår for eksempel som en endeløs jam du bare venter skal ta slutt. 

Ronald Isley Isley hever nivået når han gjester på et par spor, men låtene er ikke interessante nok. 
Tekstene preges dessuten ofte av klisjeer. 
Det grelleste eksempelet er «Choo Choo». 
En i utgangspunktet kul og fengende låt skjemmes av tekstlinjer som «You make me happy when you shake your hips / when you sweat I wanna taste your lips (...) honey, when you eat I love to watch you chew». 

Herlig driv «Sueños» er en ballade a la Gary Moores «Still Got The Blues» som veksler mellom akustisk og elektrisk gitar, og som med sine strykere blir i overkant smektende. 
En annen instrumental, «Echizo», har derimot et herlig driv. 
Avsluttende «Forgiveness» er på sin side ganske rotete, og er et godt eksempel på at 16 låter kan være en del for mange - Santana eller ikke. 
Her skulle det vært luket i bedet. 
