Ti kniver i hjertet
Bergensbaserte Sløtface imponerer med sin blanding av punk og pop. 

Hva har astrologi og kunsten å identifisere musikktrender til felles? 
Leter du lenge nok, finner du noe som støtter ditt syn. 
Likevel er det nesten som om man kan merke noe i vinden for tiden: 
Dypt under finansverdenens ulvehyl, oljebransjens dødsralling, boligmarkedets stønning og den siste tids internasjonale, politiske åndenød kan man høre myke pønketoner og tekster om de nære ting. 

Fra gamle travere som NOFX og Green Day, nyere band som Panic at the Disco og Fall Out Boy og helt unge, lovende band som SWMRS og norske Sløtface – folk har et behov for noe som kan være hardt, mykt, vondt og fint på én gang. 

Bergensbaserte Sløtface (de het opprinnelig Slutface, men måtte bytte navn for ikke å bli offer for sensurpraksisen i sosiale medier) ble ukens Urørt i juni 2014 med låten «Angst». 
Siden den gang har bandet jobbet beinhardt for å etablere seg på norske og utenlandske rockescener. 

Som Honningbarna før dem, kombinerer de det med ekte politisk engasjement, men på plate kommer det først og fremst til uttrykk gjennom svært personlige tekster. 

«Empire Records» er bandets andre, større utgivelse. 
Siden sist er det smått skranglete indiepreget skjøvet bakover i lydbildet til fordel for fyldigere gitarer og mer drivende trommer. 

Arven etter norske band som Bronco Busters, Bazooka Boppers og senere Cables, er tydelig, men Sløtface går klar av klisjeene som ofte har heftet sjangeren. 

«Empire Records» er fire små, ulike bruddstykker av den samme følelsen, nemlig lengselen etter stedet hvor man vet man hører hjemme, men som man ikke klarer finne. 

«Bright Lights» er en bedøvende, suggererende låt med mektige gitarvegger og en vakker melodilinje, mens «Empire Records» kan være både en nydelig ode til kultfilmen ved samme navn og en uhyggelig vakker beskrivelse av det å flykte inn i seg selv. 

«Take Me Dancing» er et dansevennlig rop om å bli tatt med bort fra alt som er vant og trygt, bort til det man drømte om da man var yngre. 
Utskuddet «Fever Art» byr på vemodig hjertesmerte og savn, akkompagnert av florlett alternativpop mettet med myke tangenter og en svært uttrykksfull vokal. 

Sløtface imponerer. 
Det rent tekniske er ikke videre oppsiktsvekkende, men bandet har kokt sammen en smakfull mikstur av 90-tallsreferanser og en moderne popsensibilitet som tviholder på oppmerksomheten. 

«Empire Records» vitner om et band som har vokst betraktelig på alle de gode måtene siden debuten. 
Uttrykket er kanskje en smule mer polert og fokusert nå, men bandet har også funnet en tyngde og tilstedeværelse som kler dem. 

Man kan ikke gjøre annet enn å tro på det Sløtface har på hjertet. 
