Sjarmløst steg inn i de voksnes rekker
Marcus & Martinus blir tamme versjoner av amerikanske forbilder på sin engelskspråklige debut «Together», 

Norges salgslister har forlengst blitt kapret av nøye kalkulerte hits og artistene som ikke har noe i mot å framføre dem. 
Disse låtene som irriterer vannet av «ekte» musikkfans, og regelmessig mottar forventet slakt i avisene. 

Ikke at formelbasert produksjon er noe nytt. 
Smarte studiorotter har i årevis jobbet iherdig for å lete fram tonene som tenner platekjøperne, og vi skandinaver har tydeligvis et helt særegent anlegg for kunsten. 
Både Max Martin og Stargate knekker Billboard-koden med såpass jevne mellomrom at det ikke lenger kan anses å være tilfeldig. 

Likevel er spørsmålet hvorvidt repeterende hit-oppdrett er imponerende bedrifter eller kun uinspirerende, lat manns arbeid. 

I begge de nevnte tilfellene vil man nok som regel si det første, men på senere år har det derimot vokst fram en ny generasjon produsenter som tar generisk populærmusikk til et nytt nivå. 
Samlebåndslåter som nærmest er umulig å skille fra hverandre, og samtidig bidrar til å vanne ut et helt pop-landskap - ofte lønnet av bransjens største plateselskaper. 

Musikk har alltid vært business, men sjelden så grundig utspekulert som nå. 

Når Marcus & Martinus denne uken tar sine første steg inn i de voksnes rekker med sitt engelskspråklige album «Together», er det ikke overraskende gjennom nettopp denne generiske innfallsporten. 
Tvilling-superstjernene fra Nordland har tross alt ingen tid å miste. 
14 år gamle står guttene foran et karrieremessig hamskifte som enten kan slå luften ut av den eventyrlige suksessen, eller ta dem til nye – muligens internasjonale - høyder. 

Å forvente noe annet enn en gjennomkommers samling låter ville derfor vært naivt, men mengden av regelrett kopiering blir ikke bare overveldende - den er også skuffende. 

Talentet deres er nemlig stort nok til å etter hvert gjøre som forbildet Justin Bieber; å gå fra barnestjerner til voksne artister med kredibiliteten i behold. 
Blant annet viser sporene «Without You», «One More Second» og «Heartbeat» en vokalforståelse som med rett veiledning kan ende i solide pop-perler fra de dyktige Gunnarsen-brødrene. 

Dessverre velger studioapparatet Magnus Bertelsen og Erik Fjeld den enkleste veien gjennom repeterende imitasjon av allerede utprøvde hitformler. 
Som nevnt fører dette i beste fall til ganske så ok låter, men ender i motsatt ende med horrible øyeblikk som «Light It Up», «Hey You», «I Don’t Wanna Fall In Love» og «Together». 

Uten Trofors-dialekten forsvinner dessuten mye av den uskyldige sjarmen fra «Hei», og isteden sitter man igjen med en litt for klar antydning om hvilken skamløs musikalsk retning duoen er på vei. 
