Nærere og varmere i all perfeksjonismen fra Highasakite
Highasakite har funnet tilbake til utgangspunktet. 

Et popalbum krever sjelden flere gjennomlyttinger før en enten avskriver det som ganske unnværlig, eller konstaterer at det fester seg som noe svært givende. 
Til å begynne med låter Uranium Heart fint, men litt pregløst. 
Gi det litt tid, og du vil se at det åpner seg og krever sin rettmessige plass. 

Herlig selvhøytidelighet 

Siden orkesterets andre fullengder Silent Treatment fra 2014, har de skolerte musikerne i Highasakite vært spydspissen i norsk popeksport – med en musikk som har oppstått i kjølige, trolske landskap, musikk i en god og ny melankolsk, skandinavisk tradisjon. 
Maksimalistisk produksjon, oversvømmende klang og en gjennomgående profesjonalisme har preget utgivelsene. 

Ikke minst har Highasakite alltid hatt en selvhøytidelighet som – la oss være ærlige – er ganske herlig. 
Perfeksjonismen i de detaljrike produksjonene og Ingrid Helene Håviks idiosynkratiske vokal – kraftfull, skjør og kontrollert – har gjort låtene nesten blendende. 

Middelmådighet skjules ofte under lag på lag av digital klang. 
Det gjelder ikke Highasakite. 
Det har vært et bankende pophjerte under det hele, og gruppens meloditeft har gitt dem en svært fortjent plass i øverste sjikt. 

Men korrektheten har også skapt en viss distanse i musikken, så mye at jeg ikke har klart å omfavne den før nå. 
Det bør være kort vei mellom musikk og følelser. 
Om ikke de to er sider av samme sak, bør musikk i det minste vekke følelsene. 
På Uranium Heart har vintersolen endelig trengt seg inn, og det finnes varme i låtene. 

Letter på stemningen 

Jo, det er fremdeles alvorlig. 
Håvik fremfører eksplisitte tekstlinjer med bombastisk ettertrykkelighet. 
Ofte, som også tilfellet var på Camp Echo (2016), skal ingen mening skjules mellom linjene, men leveres klart og metaforløst. 

Men det at verden brenner, dominerer ikke tekstene. 
Apokalypsen er skjøvet bort. 
Håvik henvender seg ikke til høyere makter, snakker ikke på vegne av menneskeheten. 
Nå er det ned på individuelt nivå – og kjærlighetsfølelser. 

Balladen «Too Early» kunne forsterket et vakkert Skam-øyeblikk, for å gi et hint om hvilket popunivers vi befinner oss i. 
Det fortsetter med «Revolution» – også den med harmonisk koring og en autotune som er smakfullt tonet ned. 

Jeg liker å tro at tekstlinjene i «I Call Bullshit» er en tounge-in-cheek-kommentar til den siste tidens navnestrid om Highasakite, uten at vi skal gå videre inn på den saken. 
Fem bandmedlemmer er nå redusert til to – Håvik og Trond Bersu – de to opprinnelige. 

«I call bullshit/the night is young/my drug of choice/ and I sure ain’t done.» 
Forvirrende med humor fra Highasakite, men det gjemmer seg vel noe her? 
Uansett er sounden så tydelig Highasakite at ingen særegenhet er mistet på veien. 

Varmen smyger inn 

Med unntak av litt Phil Collins-inspirert tromming står låten «Mexico» for en langdryg sekvens midtveis i albumet, før Håviks vokal skinner blant synth på synth i «Out of Order». 

Med tittellåten kommer et overraskende skifte i lydbildet, og Highasakite løsner litt på stemningen. 
Introen på gitardrevne «Uranium heart» minner om Bon Ivers vakre «Skinny Love», før den blir et muntert countrypop-nummer. 
Avslutningsvis kommer «Stick with You», og varmen smyger seg langt inn. 

Highasakite spiller i Oslo Spektrum 30. mars. 
