Konsertanmeldelse:Metallica 

Fra «meh...» til «ah!» på 129 minutter. 

STED: Koengen, Bergen 

PUBLIKUM: ca. 23.000 (utsolgt) 

James Hetfield entrer scenen og sier «Before we start I would like to say...» 

Og så begynner de med «Fuel». 
En helt grei låt fra en ganske kjedelig plate. 
Frekk ildpåleggelse over livekamerabildene til tross: 
Hetfield sliter med stemmen. 
Lydmannen sliter med Lars Ulrich. 

Og generelt er det mye halvveis som skjer. 

Bak bandet har de plassert drøyt 100 personer i t-skjorter med strektegninger av backkatalogen. 
De bidrar til å skape hjemmekos-stemning på den svære konserten. 
Bandet løper foran og bak dem. 
T-skjortekoret er mest interessert i å dokumentere begivenheten med mobilen. 

Været er for øvrig usaklig flott. 

Det var det også sist Metallica spilte. 

Det er åpenbart noe med Bergen og Metallica. 

«For Whom The Bell Tolls» er tyngre, mer fokusert. 
Kirk Hammett viser fram Bela Lugosi-gitaren sin. 
Robert Trujillo er nesten usaklig bredbent. 
Ulrich hopper allerede bak settet. 

Hetfield er mer og mer en blid statsmann med gitar. 

«Hey Bergen, I feel good! 
It is a beautiful night to get loud together – and tell Bergen that the Metallica family is alive.» 

Lyden er generelt ganske begredelig den første timen. 

Det mest sjarmerende som skjer er Hammetts vrenging av «Dovregubbens hall» i solospillet etter «Disposable Heroes». 

Så, via «The Day That Never Comes» («We haven’t played that in a while», sier Hetfield) og fjorårets singel med den Eagles-lignende tittelen «Lords Of Summer», skjer det noe. 

Hetfield blir til Hulk. 
«DO YOU WANT HEAVY? 
METALLICA GIVES YOU HEAVY BERGEN» 

Og der sitter plutselig alt. 
På, av alle ting, «Sad But True». 
Publikum duver til «høi, høi, høi, høi». 
Hetfield plasserer seg laaangt til høyre på scenen. 
Mørket siver innover. 
Ulrich demper trommene med hele kroppen. 
Videre i «The Frayed Ends Of Sanity», tungt gull, og et stilig laserkrigshow på introen til «One». 

Nå synger Hetfield bra. 
Enda bedre på «Master Of Puppets», der noen i publikum har snappet opp den gamle «Pancakes»-spøken og får den behørig med på skjermene. 

En litt rart tilbakeslag: 
«The Memory Remains». 
Marianne Faithfulls ralling på plateversjonen blir overlatt til publikum. 
Ulrich er ute og dirigerer t-skjortekoret. 
Mens «Fade To Black» først snubler, krangler med lydmannen, før den blir løftet akkurat så høyt som storebroren til «Wherever I May Roam» og «Unforgiven» og alt det der skal være. 

Ulrich ligner mer og mer på Pingvinen i «Batman». 
Hetfield ligner mer og mer på Kjetil Siem. 

«You guys are singing really good», sier Hetfield. 
«But do you know the old stuff?» 
Og så kjører de en voldsom «Seek And Destroy», der Turiljo får ta rundkast med bassen og Hetfield nok en gang kan belære t-skjorte-koret i gitartriks. 

Selvsagt roter de det til med «Whiskey In The Jar». 
(Selv om den introduseres som «This song makes you dance. 
I know it does. 
It makes me.»). 

Selvsagt spiller de «Nothing Else Matters» akkurat så sårt at YouTube i dette øyeblikket kneler fordi 23 000 opplastninger av låten står i kø. 
Selvsagt viser de fram butikkprodukter (Metall-Ica?) som Metallica-plekteret og får voksne menn til å slåss over de hundrevis enorme Metallica-badeballene som kastes ut over dem under «Enter Sandman». 
Og selvsagt ler James Hetfield fremdeles like rått på slutten. 
Og så får alle lov til å takke hverandre. 
Ulrich sier noe, til og med. 

«Metallica loves you, Bergen!» 
