Plateanmeldelse:Jaga Jazzist – «Starfire» 

Midt i planeten. 

«Alltid de samme, alltid forskjellig», sa DJ'en John Peel om The Fall. 
Karakteristikken passer på Jaga Jazzist, som etter å ha fremstått på sitt mest Zappa-aktig intrikate på «One-Armed Bandit» (2010) tar et vektløst kliv ut i kosmos med «Starfire». 

Tittelkuttet starter som den typen «post-rock» som vi har hørt fra dem før, men utvikler seg kjapt til frenetisk «spacerock»: 
Like deler treblåsere og skvalpete Daft Punk-synther (ett av temaene minner om det i «Robot Rock»). 

Kvarterlange «Big City Music» er et skoleeksempel på hvordan man smelter sammen det akustiske og det digitale. 
Martin Horntveths tromming høres ut som en løpsk rytmeboks; kassegitarer, blippende bloppende synth og en tuba fargelegger konturene av låtens smatrende, stressede senter. 

Albumet høres ofte ut som lydsporet til en futuristisk thriller, i «Prungens» tilfelle en arabisk variant, av typen «Bladerunner» eller Jordorowskys aborterte «Dune». 

Mettende, overveldende musikalsk: 
«Starfire» er en mer vellykket utgave av det Lindstrøm/Rundgren/Nikolaisen forsøker å gjøre på ferske «Runddans». 

BESTE LÅT: 
«Starfire» 
