Anmeldelse av «2 x Medea»:Tragedien er at de måtte ha premiere 

Landets beste teaterkrefter lager melodramatisk, spekulativt og grusomt kjedelig teater av «Medea». 
Det er intet mindre enn tragisk. 

Forventningene var store. 
Etter ett år med ganske tradisjonelle oppsetninger skulle Nationaltheatret endelig ta risiko i 2019. 
Først 
Vi må snakke om Faust på hovedscenen, deretter polsk poesitime på Amfiscenen – og nå skulle en av landets mest spennende regissører, Kjersti Horn, ha premiere på Evripides’ Medea, koblet sammen med en spesialskrevet tekst av den svenske dramatikeren Athena Farrokhzad. 

Teatret har endt opp med å kalle forestillingen 2 x Medea, etter å ha byttet navn og skuespillere flere ganger under prøveprosessen. 

Sven Haraldssons scenerom trigger oss fra første stund. 
Et vannspeil under lysstoffrør, som allerede i første scene skitnes til av at en burgermeny kastes i dammen. 
Et sterkt bilde på familietragedien som venter. 

Skjønner ikke poenget med forestillingen 

Men så kræsjer det helt allerede fra første replikk. 
Det plaskes og skrikes, og Medea kaster burgerrester på oss – uten at jeg hverken skjønner eller føler noen ting. 

Én ting er at jeg ikke hører hva skuespillerne sier, til det er artikulasjonen altfor dårlig. 
Men enda verre: 
Jeg skjønner ikke poenget med forestillingen. 
Handlingene på scenen er gjennomgående ulogiske og umotiverte. 
Den samlende, kunstneriske ideen er svak. 
Og jo mindre jeg forstår i salen, jo mer pøses det på med et intenst melodrama på scenen. 

Et melodrama som snart skal gå over i det spekulative, for deretter å ende med å bli nesten uutholdelig kjedelig. 

Forestillingen er neppe ferdig 

Selome Emnetu (som Medea) og Emil Johnsen (som Kreon og Jason) har et samspill som minner om en skuespilleraudition. 
De kliner, knuffer og spytter, som om de stadig gir nye forslag til action. 
Du knuffer meg, jeg knuffer deg, du kysser meg, jeg kliner til deg. 
De kjemper mot replikkene som om det var grus i munnen, og de sliter med å skape scenisk liv og emosjonell logikk i karakterene sine. 

Jeg har sett Emnetu, Johnsen og Trine Wiggen (som her spiller ammen) i flere av Kjersti Horns oppsetninger tidligere, så jeg vet at dette er skuespillere som er veldig gode på tekst, og som egentlig takler denne ekspressive formen godt. 

Enten er det jeg som ikke forstår hva de prøver på med Medea, ellers så er forestillingen overhodet ikke ferdig. 
Jeg mistenker det sistnevnte. 

At lyden heller ikke sitter, er med på å underbygge teorien min: 
Medea burde ikke hatt premiere denne lørdagen. 

Mer spekulativt enn smart 

Evripides’ tragedie fra 431 før Kristus er ytre sett historien om den bedratte Medea som dreper sine barn for å hevne seg mot eksmannen Jason. 

Stykket var svært kontroversielt i sin samtid, fordi Medea ikke ble straffet av gudene for sin ugjerning. 
Tvert imot ble hun reddet av Helios, mens Jason ikke engang får berøre barnelikene. 

Evripides lar selve barnedrapet skje utenfor scenen, slik at publikum bare kan høre barnas bønn. 
På Torshovteatret binder Medea først barna fast med gaffateip, før hun kveler dem sakte én etter én mens barnepasseren står og ser på. 

Av en eller merkelig grunn drikker barnepasseren brus, før han plutselig bryter sammen når ugjerningen er fullbyrdet. 
Lars von Trier møter Evripides i en heller uklar blanding. 

Jeg klarer ikke la være å tenke at det er mer spekulativt enn smart. 

Lyden av kjedsomhet 

Andre del av 2 x 
Medea er teksten til Athena Farrokhzad, som har fått navnet Moral ifølge Medea. 
Det er en passende tittel til en spennende tekst som undersøker de språklige, menneskelige og moralske aspektene ved Medeas barnedrap. 
Farrokhzad har to stemmer i sin tekst, men på Torshovteatret fremfører Selome Emnetu alt som en monolog. 

Hun snakker monotont, mens hun bryter opp chips i det blodige vannbadet. 
Den gode teksten dør sakte hen, fordi det ikke virker som at noe skal undersøkes. 
Ingenting står heller på spill, for Medeas liv er over allerede. 
I starten er det et interessant temposkifte, men utover i monologen blir det skrekkelig kjedelig. 

I salen sovner en videregåendeelev. 
To rader med middelaldrende kvinner går inn i en meditativ fellesdupp. 
En mann tar sin frakk og går med bestemte skritt mot foajébaren. 
Teatersjefen tviholder på armbåndsuret. 
Jeg håper hun hørte godt etter: 
Det var lyden av kollektiv kjedsomhet. 
