Her har du mannen bak årets beste 40-årskrise
Eksistensialisme, sorg og savn på Sufjan Stevens' karrieretopp. 

ALBUM: 
Vi er inne i en tid da noen av de mest sentrale og hyllede i generasjonen av mannlige singer/songwriter-personligheter fra forrige tiår - Ryan Adams, Sam Beam (Iron & Wine), Conor Oberst (Bright Eyes) og Sufjan Stevens - enten har bikket eller nærmer seg 40-årene. 

Hvis vi låner det mest forslitte forankringspunktet for sammenlikninger i denne «sjangeren» (helt nødvendig med hermetegn), Bob Dylan, så var han, da han rundet 40, på tampen av sin en gang beryktede, men etter hvert grundig rehabiliterte kristenperiode, som i sin tur kommer etter hans nyskilt-på-hurraturné-extravaganza under navnet Rolling Thunder Revue. 
Bruce Springsteen var nettopp fylt 38 da han ga ut «Tunnel Of Love». 
Neil Young brukte 40-årskrisen som påskudd for å gi ut sin rekke av til dels utskjelte 80-tallsplater. 
Roll over, «Birken» og maraton, 40-årskrise kan være så mangt. 

Sufjan Stevens fyller 40 til sommeren, og han mistet sin mor (Carrie fra albumtittelen, Lowell er stefaren) for et par år siden, en mor som slet med alkohol- og pillemisbruk og som forlot familien mens Sufjan var veldig liten. 

Å si at vi kan fornemme følelsen av en eksistensialistisk krise i sangene som fyller opp «Carrie & Lowell» er en kraftig underdrivelse. 

De forsagte, spartansk arrangerte låtene (vi snakker «Seven Swans»-lavmælt her) dirrer, bevrer, skjelver og spraker av smertefulle refleksjoner, framtidsangst og generell undring over livets luner. 
Dette er mer emo enn det meste som går under sjangernavnet «emo», selv om det musikalske formspråket av og til har denne deilig forvirrende dualiteten der noen av de tristeste tekstlige vendingene akkompagneres av noen av de mest oppløftende melodiske tilløpene. 

Rent stilistisk har Sufjan Stevens lagt av seg mesteparten av den, for hans del, lett eksperimentelle elektroniske leflingen som preget snart fem år gamle «The Age of Adz», hans forrige regulære studioalbum. 
De litt stormannsgale popeksentrikerfaktene fra «Illinois» og den småironiske inderligheten fra hans enorme katalog av julerelatert musikk er også bortimot fraværende her. 

Vi er altså tilbake til «Sevens Swans»-estetikken, bare at den er smakfullt utvidet hva gjelder lydlige teksturer og grep. 
Sangene har transparente arrangementer lik veldig tynne gardiner som er trukket for, basisklimpring og hviskende vokal som gradvis tilføres tynne strøk av andre klanger og følelse mot slutten av sangene, som om de faller til ro og inn i en drømmeaktig instrumental melankoli: 
De Crosby-aktige lag-på-lag-koringene der steelgitartonene sniker seg innunder på tampen av åpningssporet «Death With Dignity», det lette poppreget på «Should Have Known Better» som avsluttes med et sakralt, dunkelt coda. 

Til å være så intenst og emosjonelt ladet, er dette likevel oppsiktsvekkende lett lytting. 
Sufjan Stevens' kanskje største artistiske styrke er nettopp denne evig karismatiske melodiføringen, lysstreifene i mørket, det lille smilet og den barnlige leken med rytme og melodi som løfter tristessene vekk fra det svarteste hullet. 
Og ikke minst den fabelaktige evnen til å lage ambisiøse, nesten orkestrale tablåer selv om grunnstillingen er spartansk og tilbakeholden. 

Det aller beste er kanskje at man ikke nødvendigvis ventet noe i nærheten av karrierebeste fra en artist på vei inn i 40-årene, det er da man kan bli satt og kjedelig eller krampaktig og irriterende eksperimentell. 
Sufjan Stevens samler seg i den forvirrede sorgen etter moren som var både fjern og nær på samme tid, og dyrker sin musikalske spisskompetanse på aller beste vis. 

«Carrie & Lowell» er rørende og til dels avhengighetsskapende, og trolig bankers på de fleste årsbesteliste om en åtte måneders tid. 
