Ny film om den svenske hundreåringen:Det er ren tvangsforing 

«Hundreogettåringen som stakk fra regningen og forsvant» er et forsøk på å lage den første filmen en gang til. 

FILM: 
På en måte er det hele fullt forståelig. 
Den svenske hundreåringen Allan har vært en elsket skikkelse, både hos broderfolket og her til lands, gjennom Jonas Jonassons roman «Hundreåringen som klatret ut av vinduet og forsvant» og filmatiseringen av boka, med Robert Gustafsson i hovedrollen. 

Egenrådig og populær 

Kanskje har Allan vært så populær nettopp fordi han gjør så lite for å innynde seg. 
Han er den egenrådige, uimponerte og på sitt vis uskyldige skandinaven som ramler inn i en rekke verdensomkalfatrende begivenheter i sitt lange liv og reagerer på dem med samme uforstyrrelighet. 
Han er uten tvil et velegnet prisme for Jonassons maksimalistiske komedie, selv om sjarmen også i forrige runde virket litt vel påstått. 

I film nummer to er det bare påstanden igjen. 
«Hundreogettåringen som stakk fra regningen og forsvant» framstår som lite annet enn et forsøk på å lage den første filmen en gang til, fordi det er en skrudd logikk som tilsier at så lenge folk har likt noe, en fortelling eller et persongalleri, så må de tvangsforet med det til de skriker om nåde og klapper lommeboka igjen. 

Ståhei for ingenting 

Årets film har samme veksling som den forrige, mellom et nåtidsplan og et fortidsplan. 
Nåtidsplanet handler om den gamle Allan, småkjeltringene han omgir seg med og de halvhjertede forsøkene på å rydde opp i den brokete fortida. 

Fortidsplanet er tegnefilmaktig karikerte gjengivelser av en historisk hendelse der han spilte en uplanlagt rolle, er et sammensurium som inkluderer Nixon, Brezjnev, og en stormaktskonflikt knyttet til oppskriften på en sovjetisk brus som var ment å kunne utkonkurrere Coca-Cola. 
Det hele føles aldri som annet enn stor ståhei for ingenting, og det en ståhei som er merkelig umorsom. 
Det er som om filmskaperne, som inkluderer romanforfatter Jonasson som manusforfatter, tror det er nok å plassere de skranglete hovedpersonene i kaotiske situasjoner og la dem være seg selv. 
Det er det på ingen måte. 
