Let there be rock, Dave
Selv på en litt middels dag, leverer Foo Fighters rock så det holder. 

Amerikanske Foo Fighters er i bunn og grunn et enkelt band. 

46-åringen Dave Grohl og hans fem kompiser i bandet spiller rock. 
Gitarrock. 
Melodisk rock, med fengende og allsangvennlige refreng. 
Adskillig mer enn tre grep og fullt øs, selvfølgelig, men uansett. 
Basis rock’n’roll. 

Likevel er det mye å hente derfra. 
Midtveis i konserten foran nok en fullsatt arena, det har blitt mange av dem verden over i løpet av bandets nå tyve år på veien, spiller Foo Fighters et parti med coverlåter. 

The Faces, Queen og David Bowies «Under pressure», samt AC/DC’ klassiker «Let there be rock». 

Den primale drømmen 

Låten om rockens opprinnelse, om lyset, lyden, trommene, gitaren og 15 millioner fingre som prøver å lære seg grepene. 
Grohl sier dette var utgangspunktet for hans livslange elsk til rock. 
Og grunnen til at han fortsatt reiser verden rundt og spiller på. 

Han og bandet gjør det bedre, mer underholdende og energisk enn de aller fleste, fortsatt. 
Selv på en litt middels dag som denne onsdagen i Telenor Arena stengt tatt virket å være, så holder det. 
To og en halv time basis rock. 

Det er noe herlig primalt over det hele. 
Drømmen om at man en dag, «one of these days», skal kunne leve av det man elsker. 
Rocken. 
Er det rart 22.000 i salen skriker? 

Kluss i opplegget 

Foo Fighters velger på mange måter taktikken ut hundre, og så øke derfra. 
Lenge fungerer det helt optimalt. 

«Everlong», «Monkey wrench», «Learn to fly», «Something from nothing”, “The pretender”, “Arlandia”. 
De seks første låtene, noen gamle, én helt ny, sitter som et skudd. 
Herrene virker tent, lar melodiene rulle, refrengene skinne, og leverer gitarspill fra øverste hylle. 

Det lå an til top of the rocks. 

Men så ble det en del kluss i opplegget etter hvert. 
«Cold day in the sun» med trommis Taylor Hawkins på vokal faller daft til jorden, og i ellers ypperlige «Walk» blir øset bare øs, og aldri spennende. 
Det er en fare for slikt med tre gitarister i sving, så klart. 

Et par opplagte favorittlåter er også utelatt fra kveldens setliste, som kun teller 20 låter. 
På sine største kvelder spiller bandet både 25 og 26. 

Sikker "Best of me" 

Foo Fighters spiller aldri ekstranumre, men man forventer likevel stigning i programmet. 
Men nye «Outside» som en av de siste er uten sting, rolige «Big me» blir ikke mer enn en rørende hyllest til familien som er på besøk fra Amerika, og i «This is a call» er øset igjen for dominerende, vokalen forsvinner. 

Da står vi igjen med suverene «All my life» og alltid avsluttende «Best of me», som sitter som den perfekte slutt. 

Den har alt Foo Fighters handler om; melodien, gitartrøkket, og det uimotståelige refrenget. 
Låten handler om å stå imot alle som er ute etter å stoppe folk i jakten på egne drømmer, i dette tilfellet kan vi vel si rockens gleder. 

Selv på en noe middels dag, sitter budskapet klokkeklart. 
