For tamt og blodfattig
Hedda Gabler står i spagaten mellom skyld og skam, kjærlighet og galskap i en ordinær oppsetning av Ibsens elleville stykke. 

Selv med flere fine enkeltprestasjoner og noen riktig fornøyelige sekvenser, er ikke Hedda Gabler på Den Nationale Scene en forestilling som etterlater et dypt inntrykk. 

Tidvis er den faktisk overraskende anonym. 

Henrik Ibsens tekst fra 1890 om Hedda Gabler er fascinerende. 
Hun er en antihelt, en modig feiging, utspekulert og uforståelig. 
Men likevel så menneskelig. 

Det er en fortettet versjon som regissør Anne-Karen Hytten har satt sammen, i det som fremstilles som et ganske tidløst scenario. 

Fremdeles heller det mer mot gamle dager med gamle skinnbøker på scenen, en massiv og mørk vegg med dører, noen blomster, stoler og en sofa. 
Scenografien er enkel og scenebildet er tettet igjen med denne veggen langt fremme på scenen. 

Slik utnyttes den store salen minimalt, og vi blir sittende og tenke at dette kanskje hadde gjort seg på en mindre og tettere scene, der stemningen ville føltes mer trykket. 

Scenerommet er rent, og er en forenkling av Ibsens henvisninger, men likevel i samme stil og fremstiller altså den borgerlige villaen. 

Scenografien er ganske alminnelig (helt til den ikke er det lengre i en kort, men rystende og nydelig scene helt mot slutten). 
Språket og talen fremstår som moderne og faller lett og naturlig i munnen på skuespillerne. 

Fru Hedda Tesman (Stine Robin) og Jørgen Tesman (Kim J. Olsen) har kommet hjem fra studietur og bryllupsreise i ett. 

De snakker med Tesmans tante Juliane (Sissel Ingri Tank-Nielsen) og allerede innledningsvis gjør Hedda seg svært lite elskverdig mot den søte tanten med hatten. 

Sammen med Tesman, som har et naivt og alltid litt overrasket oppsyn, står hun for varmen i forestillingen. 

Hedda er frekk og likegyldig fra sekundet hun entrer scenen. 
Det som tidligere har gjort Hedda Gabler til en så fascinerende skikkelse er at hun har kunne være fandenivoldsk, men høflig på samme tid. 

Elskverdigheten og ufordrageligheten har vært to sider av samme sak. 
I Stine Robins skikkelse er også Hedda mange ting, men aldri samtidig. 

Innledningsvis spiller hun at hun kjeder seg så kraftig at det eneste som mangler er at hun gjesper høyt og strekker hendene over hodet. 

Det blir tidvis altfor tydelig og Heddas mangefasetterte personlighet kommer ikke alltid frem. 
Enten er hun sint, fortvilet, hysterisk eller utspekulert, men sjeldent samtidig. 

Det blir for tamt og blodfattig. 
For ikke å si overtydelig, som da hun river av seg ulljakken og vil forføre når hennes akilleshæl Eilert Løvborg (Kristoffer Sagmo Aalberg) entrer bygningen. 

De to spilte også elskere for noen år siden i Jon Fosse-stykket «Vinter», da deres gnistrende samspill var selve bærebjelken i forestillingen. 
Det kan det ikke sies å være denne gang. 
Selv om det også nå er mye fint i deres møter, med hjertet utenpå skjorten. 

Mest faen og futt er det i Hedda i hennes scener sammen med advokat Brack (Gerald Pettersen). 
Pettersen er fornøyelig som stykkets sladrehank og semi-beiler. 

Han og Robin har god timing og henter frem det beste i hverandre. 

Thea Elvsted (Kamilla Grønli Hartvig) og Hedda representerer på en måte to ulike sider. 
Den prektige og den ville, men begge to reduseres likevel til å være mennenes muser til det siste. 

Grønli Hartvig synes dessverre å ha en slags evig forbannelse av alltid å spille den prektige jenten med den overkontrollerte stemmen, uansett hva hun er med i på Den Nationale Scene. 
Får håpe det blir henne som får en skikkelse ala Gablers kaliber å bryne seg på neste gang. 

Og så går det sånn som det alltid må gå for Hedda Gabler. 
Forestillingens intensitet stiger mot slutten og overrasker altså noe, men likevel for sent. 

Hedda Gabler er en liten fandenivoldsk kødd, og forestillingen hadde kledd mer av hennes lynne og lidenskap. 
