I krig og kjærlighet er alt tillatt
Brad Pitt og Marion Cotillard går i krigen for en film som ikke er verdt å kjempe for. 

«Allierte» er så gammeldags at det knapt er til å tro. 
Så vil noen elske den for akkurat det, og for dens utilslørte forsøk på å være en klassisk, romantisk spionthriller i tradisjonen etter «Casablanca». 
Eller snarere: med «Casablanca» smurt utover hele seg. 

Den begynner attpåtil der, i byen Casablanca, i 1942, samme år som Michael Curtiz’ Oscar-vinner kom. 
Og den slutter – dette er ingen spoiler – foran et fly i tåke og regn. 

Men altså. 
Denne gangen er det ikke Humphrey Bogarts Rick Blaine som ankommer den marokkanske byen, det er Brad Pitts Max Vatan, canadisk etterretningsoffiser ute på oppdrag. 
Det skal utføres sammen med den franske motstandskvinnen Marianne Beauséjour (Marion Cotillard). 
For å lure fienden må de utgi seg for å være ektefeller. 

Voilà! 
Søt musikk oppstår! 

Så de reiser til London. 
Gifter seg og føder barn mens bombene regner, og de som ikke detter av lasset i den fødselsscenen, utendørs, mens tyske bombefly og britisk luftvernild flerrer himmelen, har en tålegrense for overkill som jeg bare må beundre. 

Det interessante er hvordan «Allierte» snubler der andre filmer lykkes i å skape autentisitet og riktig tidskoloritt. 
Filmen insisterer så hardt at det føles utstudert og falskt, enten det handler om Cotillards ellers lekre, plettfritt elegante kostymer, eller en elskovsscene i en bil i ørkenen, der piskende sandstorm lyder som et ekko fra eldre tiders erotisk-metaforiske bølgeskum og vaiende greiner. 

I andre halvdel, fra London, blir filmen litt mer interessant idet den tar en ny, dog kanskje ikke uventet dreining. 
Men også her prøves det så hardt at resultatet litt for ofte minner om britiske «’Allo ’Allo», en TV-serie som neppe har vært vist i USA. 
Da ville Robert Zemeckis visst hva han ikke skulle gjøre. 

Skjønt hvem vet? 
Som regissør er Zemeckis like mangfoldig som kvalitetsmessig ustabil. 
Mest kjent for Oscar-vinneren «Forrest Gump» og «Tilbake til fremtiden»-filmene, har han også laget forglemmeligheter innen ulike sjangre. 

Da overrasker det mer at manus er skrevet av Steven Knight, som selv skrev og regisserte «Locke», en av de beste filmene i 2014, og dessuten leverte manus til David Cronenbergs uforglemmelige «Eastern Promises». 
Hvilket gjør det nærliggende å tro at manus kan ha kvaliteter Zemeckis ikke greier å hente ut i sin grunne, overromantiske tilnærming til et stoff som burde ha to i seg til å bli strålende film. 
Umiddelbart tenker jeg på tyske Christian Petzolds «Phoenix», som innenfor en helt annen historie tar opp tilsvarende tematikk rundt krig og kjærlighet, maskespill, svik og tvil. 

Også Petzolds film forholdt seg til tradisjoner, litt Hitchcock og en anelse Brecht. 
Men der «Phoenix» peker ut over sin egen fortelling, lukkes «Allierte» inne i et gammelmodig filmspråk som ikke bare gjør den alderdommelig som film, men som lukker selve fortellingen inne i et avgrenset og derfor uinteressant univers. 

I dette universet blir Pitt og Cotillard mer blikkfang enn mennesker av kjøtt og blod. 
Skjønt ingen skal anklage dem for ikke å forsøke. 
Jeg tviler verken på kjærligheten mellom Max og Marianne, eller smerten som oppstår. 
Så når filmen får ett hjerte mer enn den fortjener, er det takket være dem. 

En fiffighet skal filmen ha kred for. 
I et avgjørende øyeblikk ligger Max på sengen og leser Graham Greenes «The Brighton Rock», et sikkert ikke tilfeldig bokvalg med tematisk gjenklang i filmens handling. 
Greene var selv spion. 
Han unnslapp krigen, men ikke konsekvensene av den. 
Romanens underliggende tema er vanskelige moralske valg. 

Og så er norske Christian Rubeck så vidt å se, i selskapelig passiar med Marianne. 
