En litterær hyllest til opplysning og fremskritt
Mikael Niemi har skrevet en klassisk detektivroman med original, historisk vri. 

Det er 19 år siden debuten og suksessen med «Populærmusikk fra Vittula». 
I sin nye roman tematiserer Mikael Niemi den nye tidens inntog i nordområdene på 1800-tallet. 

Med en prost i rollen som Sherlock Holmes og et fattig hittebarn som Dr. Watson. 

Den svenske forfatteren har fått høye terningkast og mange lovord for sin tredje roman på norsk, «Koke bjørn». 

Boken byr på en original og oppfinnsom gjenbruk av den klassiske detektivromanen i Sherlock Holmes’ ånd. 
Vi befinner oss i Nord-Sverige på midten av 1800-tallet, i det samme Pajala-distriktet som i «Populærmusikk fra Vittula». 

Denne gang er det bygden Kengis som er åstedet for handlingen, og i sentrum for de morderiske begivenhetene befinner stedets prost seg, samt hittebarnet Jussi. 

Prosten fant ham i en grøft og tok ham til seg, og unggutten Jussi er jeg-forteller gjennom størsteparten av boken. 
Gjennom prosten gjør den nye tids inntog seg gjeldende i Kengis. 
Samfunnet er preget av ødeleggende brennevinsdrikking, spesielt hos samene. 

Kriminalmysteriet begynner idet en tjenestejente forsvinner og seinere blir funnet død i myren. 

Det kan være slagbjørn på ferde, noe øvrigheten, det vil si den toskete lensmannen og hans underdanige dreng, mener er tilfelle. 

Prosten og Jussi bedriver derimot egne undersøkelser på åstedet. 
Mistanken om at en morder går løs, sannsynliggjøres i beste Sherlock Holmes-stil. 

Flere jenter blir angrepet underveis i fortellingen, før morderen endelig blir tatt. 

Og Niemi lykkes utmerket med å la prosten finne spor som kaster mistanke over flere bipersoner, samtidig som boken holder åpent hvem morderen er. 

Til slutt faller alle brikkene på plass. 
Men før den tid har romanen mange løse tråder, som iblant truer med å gjøre historien en smule uoversiktlig. 

På slutten samles derimot trådene til en helstøpt kriminalfortelling, som også kan leses som en litterær hyllest til opplysning, frihet og fremskritt. 

Prosten er den nye tids talsmann, og fremstår i sinn og skinn som en ekte forkjemper for enhvers rett til å blomstre gjennom kunnskap og utdannelse. 

Læregutten Jussi forteller om magien som ligger i bøkenes verden. 

Til tider blir «Koke bjørn» noe overtydelig i kontrastene mellom de fordervede «gamle dager» og den nye tid. 
På den andre side fremstår maktkampen mellom lensmann og prost som en effektiv beskrivelse av hvor brutalt øvrigheten behandlet folk før prostens humanistiske inntog. 

I «Koke bjørn» omtales prosten aldri med egennavn. 
I etterordet skriver Niemi at skikkelsen bygger på Lars Levi Læstadius, vekkelsespredikanten som fikk enorm innflytelse blant folk på Nordkalotten på 1800-tallet. 
Han døde faktisk i Niemis hjembygd Pajala i 1861. 

For meg som har vokst opp nordpå, virker det noe urealistisk og rosenrødt å fremstille læstadianere som vennlig innstilte til fremskritt. 
I «Koke bjørn» likner det mer en politisk og opposisjonell bevegelse enn religiøs vekkelse. 

Innenfor fiksjonens rammer lykkes Niemi med å la bevegelsen representere muligheten for et annerledes samfunn, i kontrast til den brutale virkeligheten der vold alltid rammer de svakeste. 

«Koke bjørn» er en klassisk detektivroman og en litterær hyllest til opplysning og fremskritt, og til de vidunderlige verdener som åpner seg for dem som behersker lese- og skrivekunsten. 
