Uimotståelig visepop
Bli med inn i Silja Sols snedige, særegne univers. 
Og bli værende en stund, er du snill. 

Bergensartisten uten respekt for sjangergrenser er tilbake med album nummer to. 
Det høres ikke ut som om det har vært et særlig vanskelig andrealbum å levere. 
Dette er lekent og lett, uanstrengt og velprodusert. 
Mest av alt er det uimotståelig sjarmerende og samtidig sårbart. 
For Sols univers rommer en ettertenksom dybde. 
"Kan issje noen se meg då, ta å hør på meg, hør ka eg har å si", ber hun innstendig på "Aleine", en låt som smyger seg under huden på deg. 
Og du lytter. 
Du lytter til advarsler om farlige jenter, du lytter til det solfylte refrenget på singelen "Wåhåå", du lytter til blader som rasler i regnet, "blabbedi-blobbedi". 
Den sistnevnte frasen sniker seg inn cirka et halvt minutt ute i låten "Trærene", og denne lille spoken-word aktige snutten er et av platens høydepunkter i mine ører. 

Evnen til å innta så mange ulike posisjoner i tekstene fascinerer. 
Kanskje aller mest i låten "Pusen", hvor låten formidles gjennom en katt (!). 
Låtene lander stort sett på tominuttersmerket, der små stykker av tekst formidles på bred bergensdialekt. 
Det er unektelig noe eggumsk over musikeren Sol. 
I 2014 ble hun også nominert til Spellemann i viseklassen, en nominasjon hun allerede nå gjør seg fortjent til for neste års Spellemann. 
Eventuelt i klassen for pop. 
Eller indie. 

Blant 12 låter er der noen som ikke når helt til topps, og mot slutten er der noen låter som bare er helt ok. 
I likhet med forgjengeren får nok "Væremeh" tung rotasjon på platespilleren i år, men dette er ikke Silja Sols aller beste album. 
Det tror jeg ennå hører framtiden til. 
Som jeg gleder meg! 

Beste spor: 
"Trærene", "Wåhåå", "Aleine". 
