Bond-parodi med støv
Mr. 
Bean skygger for agent English. 

FILM: 
Onde tunger sier at i disse Brexit-tider er Johnny English en agent som er mer representativ enn James Bond for de britiske tilstander. 
English er totalt blottet for enhver «Shaken, not stirred»-eleganse. 
Der Bond er en internasjonal levemann, er English en hjemmeavla kløne. 

Mr. 
Bean 

Det hjelper på inntrykket at han gestaltes av Rowan Atkinson så til de milde grader at man innimellom glemmer at det ikke er Mr. Bean vi har foran oss. 
Legg til noen fakter fra Peter Sellers’ inspektør Clouseau, og du har Johnny English, agent i MI7. 
Han oppsto for første gang i 2003, gjenoppsto i 2011 («Johnny English Reborn»), og kommer i tredje utgave nå med «Johnny English Strikes Again». 
Regissør denne gang er Davis Kerr. 
De opprinnelige manusforfatterne, også ansvarlig for Bond-manus, er stadig med. 

Pensjonert 

Agent English er som kjent ingen goldfinger; alt han tar i blir til gråstein. 
Han nekter å forholde seg til moderne dingser som smarttelefoner, el-biler og elektronisk spionasjeutstur. 
Gammeldagse pianostrenger, håndgranater og giftpenner er mer hans greie. 
Egentlig er han pensjonert fra MI7, men blir tilkalt fordi hele organisasjonen er hacket og alle agentene er satt ut av spill. 
Store deler av den britiske infrastrukturen bryter også sammen, like før statsministeren (Emma Thompson) skal være vertskap for et G12-møte. 
Hackeren er lokalisert til kysten av Sør-Frankrike. 

Brennbart 

Dit drar English og hans begeistrede sidekick Bough (Ben Miller) i rød sportsbil og slipper naturligvis opp for bensin i en rasende biljakt etter en smellvakker russisk agent (Olga Kurylenko) i el-bil, som i sin tur jobber for en søkkrik amerikansk datagründer med store ambisjoner. 
Underveis oppstår klassiske Mr. Bean-situasjoner med flamberte reker, brennbar konjakk, brannslokking med sjampanje osv. 

Visst er det morsomme slapsticks her og der, men altfor mye virker støvete og tilårskomment. 
Og Mr. Bean står i veien for Johnny English. 
