Plateanmeldelse:Blur – «The Magic Whip» 

Her får Oasis noe å tenke på. 

«The Magic Whip» 

«Comebackplaten» var i flere tiår en av populærmusikkens mest fryktede øvelser. 
Slik er det ikke lenger. 

Bare de siste tre årene har antatt fortapte storheter som D'Angelo, Dexys, Sleater Kinney, David Bowie og Aphex Twin gitt ut nye, utmerkede verk, et tosifret antall år etter at de sist ga lyd fra seg. 

Om du lurer på om trenden er kommet til Norge er det bare å lese denne anmeldelsen. 

De britiske nittitallsheltene har imidlertid ikke vært like overbevisende til nå. 
Returplatene fra Suede og My Bloody Valentine var hyggelige, fort glemte gjenhør. 

Blur korrigerer dette bildet. 
«The Magic Whip» er et rart skue; lite prangende, men samtidig full av den grå tristessen, de kantete new wave-riffene og de bittersøte popmelodiene bandet eksellerte med i hine hårde. 

Og den låter som fullblods Blur, ikke som enda et Damon Albarn-prosjekt. 
Vokalisten greier her å nagle sørgmodigheten han famlet med på sitt oppskrytte soloalbum av fjoråret, og vær du trygg på at han og gitargeni Graham Coxon befester sin posisjon som et av rockens mest velfungerende dysfunksjonelle tohodede troll. 

«The Magic Whip» har bandkjemien, estetikken, låtene og inspirasjonen. 
Bare bitvis nostalgisk, og soleklart bedre enn både «13» (1999) og «Think Tank» (2002). 

Om de får nye fans? 
Neppe mange. 
Men en god comebackplate handler uansett mest om å gi de som har ventet noe både de og et legendarisk navn fortjener. 

BESTE LÅT: 
«Go Out» 
