Helt i Egners ånd
«Dyrene i Hakkebakkeskogen» er en deilig nostalgireise og en respektfull fornyelse av en av tidenes mest populære norske barnebøker. 

Dyrene i Hakkebakkeskogen Animasjon / Barnefilm Med: 
Stig Henrik Hoff, Ivar Nørve, Jan Martin Johnsen, Jakob Schøyen Andersen, Andreas Alnes, Steinar Sagen, Espen Bråten Kristoffersen, Frank Kjosås, Wenche Myhre, Henriette Faye-Schjøll, Marit Andreassen, Marit Synnøve Berg, Halvor Tverdal, Nils Jørgen Kaalstad,Egil Hegerberg, Eira Elise Øveraas Regi: Rasmus A. Sivertsen Norge, 2016. 
Lengde: 
1 t. 15 min. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle 

Jeg må innrømme at jeg var litt skeptisk på forhånd. 
Skulle de prøve å jazze opp en av barndommens absolutte favorittbøker/lp-er til noe hyperaktuelt og nyskapende? 
Det viste seg heldigvis fort at bekymringen var fullstendig grunnløs. 
Rasmus A. Sivertsens animasjonsfilm om hvordan noen velmenende sjeler forsøkte å gjøre rovdyr til vegetarianere ved hjelp av et politisk vedtak, har klart å bevare all sjarmen fra boka og hørespillet, men har tatt både stemmeskuespill og bilder til et nytt og tidsriktig nivå. 
Wenche Myhre er perfekt som bestemor Skogmus, Egil Hegerberg er fantastisk som det snøftende, angripende pinnsvinet, og Nils Jørgen Kaalstad klarer å formidle Morten Skogmus’ høflige, avmålte holdning til snylteren Klatremus på en mye mer nyansert måte enn vi har sett tidligere. 

Filmen kan fint tolkes som en eneste sammenhengende hyllest til Thorbjørn Egners bok fra 1953. 
Illustrasjoner fra boka preger veggene hjemme hos Morten og i bakeriet, dyrene har på seg de antrekkene vi kjenner igjen fra Egners egne illustrasjoner, til og med detaljene i naturbildene er herlig gjenkjennelige. 
De kjente og kjære sangene har på sin side fått nytt og stilig komp av Katzenjammer, noe som kler dem utmerket. 
Man har også klart å legge inn noen fornøyelige elementer av slapstick-humor, men uten at det blir så altfor ellevilt. 

Ved første øyekast kan historien om dyrene i Hakkebakkeskogen sees som en sosialdemokratisk, politisk korrekt og moralistisk pekefinger. 
Men når man ser litt nærmere på de ulike figurene, blir det fort tydelig at de representerer ulike mennesketyper, folk som de aller fleste vil kjenne igjen, på godt og vondt. 
Dette elementet får Sivertsen godt fram, men uten å være overtydelig. 
Selv var jeg sikkert uvanlig godtroende som barn, og forsto først i voksen alder at det faktisk var Klatremus som stjal nøtter fra Ekorn-Jensen. 
Dette poenget blir dårligere skjulte i filmatiseringen, og understreker det forholdsvis spenstige grepet med å skape en hovedperson som egentlig er skikkelig usympatisk til tross for sin sjarm og omgjengelighet. 
Det var ikke spesielt vanlig i den datidige barnelitteraturen, men det er jammen ikke spesielt utbredt i dag heller. 
Det gir både barn og voksne litt å tygge på, og minner oss om at verden sjelden er bare svart og hvit og at mennesker sjelden er bare gode eller bare onde. 

Disse filmene har også premiere første juledag: 
