Eirik Søfteland:«Fly Me To The Moon» av Frank Sinatra 

Snålt å se noen konsentrere seg om å virke nonchalant. 
Søftelands versjon av en elsket standard blir aldri mer enn corny karaoke. 
Scat-partiet er også komisk, men faktisk å foretrekke fremfor den «konvensjonelle» sanginnstasen. 
De sporadiske sure tonene er ikke problemet. 
Her er det mer snakk om feil mann til sjangeren. 
Han «kommer seg gjennom», som det heter i de reduserte forventningers tidsalder. 
Men han engasjerer ei. 
