Anmeldelse:«Hanns og Rudolf» er en sterk historie om Auschwitz-kommandanten som ble fanget 

Intens nazi-jakt. 

I 2006 døde den britiske forfatteren Thomas Hardings grandonkel, Hanns Alexander, som før andre verdenskrig kom til England som flyktning fra Berlin. 

Under begravelsen fikk Harding via en gravtale noen opplysninger som var helt nye for ham. 

Nazijeger 

Nazijeger 

Höss var ingen hvem som helst. 
Under store deler av krigen var han kommandant i utryddelsesleiren Auschwitz, den mest effektive av alle tyskernes dødsmaskiner. 
I Polen ble han dømt til døden og henrettet i Auschwitz. 
Man fastslo at Höss hadde ansvaret for drap på rundt to millioner jøder og andre fanger. 

Forskjellig skjebne 

Forskjellig skjebne 

Harding har valgt en kjent litterær teknikk. 
Annethvert kapittel handler om Hanns, annet hvert om Rudolf - inntil de møtes mot slutten av historien. 
Hanns Alexander og hans tvillingbror Paul vokser opp i et velstående legehjem. 
Faren var dekorert for sin deltakelse på tysk side under første verdenskrig. 

Vi ser bilder av familien samlet i farens luksuriøse Mercedes, men etter hvert bryter tilværelsen sammen. 
Hitler kommer til makten, jødeforfølgelsene blir mer og mer truende. 
Det ender med at familien Alexander mister alt og flytter til London, der Hanns verver seg når krigen bryter løs. 

Soldat og morder 

fryktet og foraktet 

Soldat og morder 

Når Tyskland blir omringet våren 1945, forsøker han å flykte, men blir til slutt innhentet i byen Gottrupel - takket være Hanns Alexander. 

Menneskelige detaljer 

Menneskelige detaljer 

Et viktig kildeskrift er Höss? erindringer, som han skrev mens han ventet på bøddelen. 
Hans siste brev til kone og fem barn er sterk lesning. 

Men hvor mye gjorde han for å formilde sin innsats? 
Det er vanskelig å si. 
Uansett tilsto han drap på to millioner mennesker, og han skrev: 

«Jeg måtte virke kald og hjerteløs mens jeg betraktet ting som ville skjære enhver med menneskelige følelser i hjertet. 
Jeg kunne ikke engang vende meg bort når følelser som var så altfor menneskelige, ble vekket i meg. 
Ubeveget måtte jeg se at mødre gikk i gasskamrene med sine leende eller gråtende barn.» 

Jens Bjørneboe 

Han kunne utvise virkelig grusomhet og så komme hjem til barn og middag som om ikke noe spesielt eller urovekkende hadde skjedd. 

Jens Bjørneboe 

Vi er med andre ord ikke så langt unna «det ondes problem», slik Jens Bjørneboe skildret det allerede i sin første roman, «Før hanen galer» (1952). 
På mange måter er denne konflikten kjernen i dette dobbeltportrettet, et indre drama som bidrar til å gi stoffet historisk relevans. 
