Vellykket Tosca - tid for operafeber
Operaen Tosca hadde premiere i Kilden lørdag kveld og ble fortjent tiljublet av et stort og fornøyd publikum. 

Et par uker med opera-feber tenker jeg det blir i Kristiansand nå. 
Temperaturen var svært høy da teppet gikk ned etter siste akt av Tosca på premieren lørdag kveld. 
Det kokte i salen av begeistring og glede, på tross av at det som hadde foregått på scenen jo er ytterst tragisk. 
Og vanvittig vakkert. 

Tosca er uomtvistelig en av de vakreste og mest populære operaer som fins. 
Denne utgaven er blitt en helstøpt, vakker, innbydende, bevegende og gripende forestilling som evner å gi publikum det god opera kan gi: 
Førsteklasses underholdning, ja, men også dette sterke som rører og berører og setter spor, skaper erkjennelse. 
Her kjemper onde krefter mot gode krefter og kjærligheten seirer mens resultatet er død. 
Denne oppsetningen bringer både politikk og kjærlighet, maktbrynde og overgrep inn i vår egen tid på en måte som tydeliggjør det 120 år gamle verkets gyldighet. 

Fædrelandsvennen har redegjort for handlingen i Tosca før premieren, så jeg dveler ikke ved den. 
I Kilden foregår det hele i en utsøkt vakker og enkel scenografi. 
Kirken i første akt er som et moderne kapell, Palazzo Farnese i andre akt er stilrent og tidløst, og retterstedet Castel Sant’Angelo i tredje akt er monumentalt. 
Farger, former og lys, alt som skaper scenebildet, er sterkt medvirkende til at dette blir en stor operaopplevelse. 
Og KSO som operaorkester fyller graven med alt som er av velklang hos Puccini. 

Aller mest bidrar sangerne. 
Nina Gravrok er stor som Tosca, selv liggende på gulvet gjør hun Vissi d’arte med denne underlige og fine kombinasjonen av inderlighet og bravur som løfter opera-arier rett inn i sjelen til tilhøreren. 
Motspilleren Kosma Ranuer som ondskapen selv, Scarpia, er voldsom og stor i stemme og framtoning, rå kan man godt si uten å ta munnen for full. 
Christian Ruslin er flott førsteelsker og like så sterk som torturoffer. 
Forestillingens eneste humoristiske innslag, kirketjeneren, gjøres med overbevisning av Jørgen Backer. 
Kort sagt hører vi, i de nevnte og de som ikke er nevnt, solister av beste slag. 
Dessuten er koret, både de unge og de voksne, imponerende i klang og fylde. 

Her er gjort noen regimessige grep som løfter og skaper intensitet. 
Det første jeg tenker på er den berømte Tårnarien, der Cavaradossi synger sin kjærlighet til Tosca, her gjort slik at han dikterer den som et brev til gjetergutten som innleder tredje akt med sin vakre sang. 
Gutten er uskyldens kontrast til det blodige som har skjedd og som skal skje. 
Samspillet mellom gutten og den sårede og dødsdømte Cavaradossi er kanskje det aller sterkeste øyeblikk i denne forestillingen. 
Likeså er Scarpias voldelige natur og sadomasochistiske tilbøyelighet fremhevet langt ut over det som var mulig på en scene for hundre år siden, og det styrker vemmelsen både hos tilskueren og hos Tosca. 

Så har regien også gjort et par grep som jeg stusser ved. 
Tosca dreper Scarpia, ikke med kniv, som i originalen, men ved både å slå ham i hodet med en vase og deretter kvele ham med beltet. 
Når hun da senere synger til sin elskede at hun har drept Scarpia med kniv, så blir det for meg litt rart. 
Og helt til slutt dør Tosca altså ikke ved å hoppe ut fra Castel Sant’Angelo, hun blir skutt av en soldat. 
I mitt hode er det forskjell på å bli drept og å gjøre det selv. 
Tosca innser at ingen utvei fins, og hopper i døden. 
Og: 
Det virker veldig spesielt at et digert soldatkor synger Te Deum! 
Men vel, det understreker råskapen og det hyklerske i påstanden «Gott mit uns» eller «In God we trust». 
