«The Little Death:»Fetisjer på ville veier 

Den australske sexkomedien The Little Death har gode poeng – og en skjærende undertone. 

Masochisme, dacryphilia, somnophilia: 
Det finnes snart ikke en eneste seksuell preferanse uten et fancy navn. 

Men hvordan arter det seg egentlig i hverdagen, når moderne kjærestepar skal praktisere sine lyster? 

Anchorman-skuespiller med debut 

Typisk nok er det en australsk filmskaper som ser det komiske potensialet i samtidens fiksering på fetisjer. 
Australske kulturarbeidere er raske til å tulle med fjonge begreper. 

The Little Death er spillefilmdebuten til den etablerte skuespilleren Josh Lawson, som sist var å se i The Anchorman 2 . 
Han spiller også en av hovedrollene her. 

«La petite mort» eller orgasme 

The Little Death åpner for sikkerhets skyld med en fransk metafor: 
«La petite mort» står det på tekstplakaten. 
Deretter oversettes begrepet til engelsk («The Little Death») og forklares med det folkelige uttrykket «orgasme». 

Hele filmen er bygget opp rundt slike oppslagsord, som både får en leksikonforklaring og illustreres ved hjelp av praksisen hos fem forskjellige par som gradvis flettes inn i hverandre. 

Handlingen er lagt til et velstående nabolag i utkanten av Sydney. 

Fantaserer om voldtekt 

«Bare kom opp hit og gi meg et skikkelig knull» sier Mavie til mannen på gulvet som driver og slikker på tærne hennes. 

Senere samme kveld drister hun seg til å fortelle om sine egne seksuelle fantasier, som er av masochistisk karakter: 
Hun vil gjerne bli voldtatt. 

Det faller ikke i smak hos fotfetisjisten Paul. 

Det blir kleint 

Samtalen mellom Mavie (Bojana Novakovic) og Paul (Josh Lawson) blir så klein at man vrir seg i kinostolen, og dét er nettopp poenget med mange av de sketsjlignende scenene i denne filmen: 

Idet man skal forklare sine fetisjer for partneren, vil de fort virke støtende eller latterlige. 

Samtidig er nettopp voldtektsmotivet for tungt og dramatisk for denne florlette komedien. 

Hver eneste scene med Mavie og Paul har en skjærende undertone og gir en følelse av at Lawson tramper anelsesløst rundt i minelagt terreng. 

Slapstick 

I den andre enden blir noen av «eksempelstudiene» i dummeste laget. 

Det ligner mest på dårlig slapstick når en middelaldrende ektemann doper ned konen sin hver kveld og stadig mister henne på gulvet når han skal bære henne til sengs, der han på grunn av sin somnophilia vil elske med henne mens hun sover.Da treffer Lawson bedre med paret som blir anbefalt av terapeuten å prøve rollespill. 
Mannen lever seg sånn inn i rollene at han mister sin egen identitet. 

Disse scenene har gode komiske poeng, og fungerer samtidig som en bittersøt kommentar til skuespilleryrket. 

Det er også stort potensial i paret som møtes via en telefontjeneste for døve. 
Her er pinlighetene iblandet både ynde og genuin nysgjerrighet. 

Mye som skurrer 

Som spillefilm er de mye som skurrer i The Little Death, men den rommer det som kunne vært to-tre fine kortfilmer. 
