En av de mest sorgvakre oppbruddssangene som er skrevet
Avstand kan ødelegge. 
Det vet hun alt om. 

Marissa Nadler: 
"For my crimes" (Bella Union/Border) 

Gene Clark døde 24. mai 1991, 46 år gammel. 
Da var Marissa Nadler bare ti år gammel, men som voksen lytter hun til sangene han spilte inn. 
Det vil si, ikke nå lenger. 

Ikke hvis vi skal tro teksten i "I can't listen to Gene Clark anymore", en av de mest sorgvakre oppbruddssangene som er skrevet. 
Hun kan ikke lenger lytte til Gene Clark når kjæresten er borte. 
Det er sanger som gjør for vondt å høre på. 

Cause 
I remember 

the songs you sang 

To me when it was you 

I was falling for 

Paradoksalt nok kunne selve sangen godt vært sunget av nevnte Clark, en av grunnleggerne av The Byrds. 

Det også andre ekko fra fortiden her. 
The Everly Brothers kunne tatt for seg "You're only harmless when you sleep", uten at tittelen ville vært typisk dem. 
Den har Nadler-stempelet. 
Hun har røtter som stikker dypt, men sitter ikke fast i tradisjonene. 

Hun spinner de 11 sangene rundt erkjennelsen av at kjærlighet kanskje ikke er nok til å overvinne avstand og ulike behov. 
Dette plager henne, men hun dveler ved tanken omtrent som når du plukker av skorpen på et sår. 

Samlivsproblemene meldte seg da hun forlot sitt hjemlige Boston i 2016 for å turnere etter albumet "Strangers". 
Hun skrev en mengde sanger under reisene, men vraket de aller fleste til fordel for nye skrevet like før innspilling. 

I've done terrible things, synger hun i åpningskuttet "For my crimes". 
Samtidig som hun føres ned gangen for de dødsdømte, ber hun om ikke å bli husket for sine forbrytelser. 

When they take me 

Down the corridor 

They secure my wrist with ties 

I'll be tracing the outline 

Of your body next to mine 

Problemet med kjærlighet over lang avstand melder seg i "Are you really going to move to the South". 

I "Lover release me" ber hun om å bli satt fri. 
Leonard Cohen er ikke så forferdelig langt unna, selv om Roy Orbison ligger nærmere. 
Nadler er en mezzosopran og har en mørk og fyldig stemme med stort spenn. 

Avstanden fortsetter å slite på forholdet i "Blue vapor": 
All the times that you called me up, wishing you would be mine in the morning. 

Nadler har ønsket å gi platen en feminin energi, men har alliert seg med to menn for styre lyden; Lawrence Rothman og Justin Raisen i et studio i Laurel Canyon. 
Rothman har imidlertid definert seg som flytende mellom kjønnene, mens Raisen har jobbet med kvinnelige musikere som Kim Gordon og Angel Olsen. 
Sistnevnte korer på platen, sammen med Sharon Van Etten og Kristin Kontrol (Dum Dum Girls). 

Patty Schemel fra Hole spiller trommer, og Mary Lattimore er harpist. 
Janel Leppin tar seg av strykerne, som sammen med Nadlers egen kassegitar bærer det meste. 
Den eneste mannen som slipper til på et instrument, er saksofonist Dana Colley som var med i Morphine. 

Sangene har alle den samme, melankolske stemningen, selv den regleaktige avslutningen "Said goodbye to that car": 

1-1-9-6-5-7 

and the engine blew 

1-1-9-6-5-7 

and I thought of you 

En plate like trist og vemodig som den er vakker og medrivende. 

Beste spor: 
"For my crimes", "I can't listen to Gene Clark anymore", "Lover release me", "All our catastrophes". 
