Sirkelen er sluttet
Stemmen er like kraftig, sangene like tidløse. 

Countryvalsen "Whispering sea" er den første sangen Loretta Lynn skrev. 
Det forteller hun i introen. 
Så følger sangen selv, skrevet av en ung jente mens hun var på fisketur. 
Framført av det nå 83 år gamle countryikonet.Jenta fra Butcher Hollor i Kentucky var ikke mer enn 15 år da hun i 1948 giftet seg med 21 år gamle Oliver "Doolittle" Lynn. 
Hun fødte sitt fjerde av seks barn da hun var 20 år, og hun var gift med Doolittle helt til han døde i 1996. 
Ekteskapet var av det turbulente slaget. 
Mannen var alkoholisert og utro, men også den som alltid støttet henne. 
Det var han som kjøpte en gitar til henne. 
Han som insisterte på at hun skulle forfølge drømmen. 
Og som hun skrev i en selvbiografi; han slo meg aldri én gang uten at jeg slo ham to ganger tilbake. 

Befatning med ømtålige emner som utroskap, prevensjon og krig førte til at flere av sangene ble bannlyst på amerikansk radio. 
Samtidig har hun hentet hjem omtrent alle de countrypriser og æresbevisninger som er å få. 
Inkludert Presidential Medal of Freedom, tildelt av Barack Obama for tre år siden. 

Det er gått 12 år siden forrige plate, den Jack White-produserte "Van Lear rose". 
Nå slutter hun sirkelen med et album bestående av sanger hun lærte som liten, gamle ting hun har skrevet selv, standardlåter og nye ting. 
Produsenter er datteren Patsy Lynn Russell og John Carter Cash, sønnen som Johnny Cash og June Carter fikk sammen. 

Mens det tok henne to dager å sette sammen sangene til sitt første album i 1963, har opptakene nå pågått i årevis. 
Resultatet er klassisk country fra ende til annen. 

"Whispering sea" ble brukt som b-side på debutsingelen "Honkey tonk girl" i 1960, mens "Secret love" er en sang fra 1953 hentet fra filmmusikalen "Calamity Jane " med Doris Day. 
Lynn gir sangen et melankolsk slør. 

"Who's gonna miss me" har hun skrevet sammen med Lola Jean Dillon. 
En sang om at livet nærmer seg slutten, framført befriende friskt. 

Who's gonna wanna follow in my footsteps maybe 

Who's gonna miss me when I'm gone 

Lynn ser framover, men også langt bakover. 
"Black Jack David" er en skotsk vise med 2-300 år gammel historie. 

"Everybody wants to go to Heaven" stammer fra "Hymn", en plate hun ga ut i 1965. 
Her i en drivende versjon, mens innlevelsen spares til "Always on my mind" fra 1972. 
Den har Elvis, Willie Nelson og Pet Shop Boys hatt hit med, uten at det hindrer Lynn i å lage en flott versjon. 

"Wine into water" er en sang om alkohol og anger, et emne Lynn kjenner fra ekteskapet. 
Den stammer fra T. Graham Brown i 1998, men Lynns versjon er bedre. 
I det hele tatt har hun en unik evne til å synge fra hjertet. 

"In the pines" er en amerikansk folkesang fra 1800-tallet, trolig med røtter i Appalachene og her framført på tilsvarende vis. 
"Band of gold" ble spilt inn av Don Cherry i 1955, mens "Fist city" er hennes egen fra 1968. 
En krystallklar advarsel til Doolittle om å holde seg unna andre kvinner, hvis han ikke vil ha bank." 
I will never marry" er i likhet med "In the pines" en av de første sangene jentungen Loretta lærte av sin mor. 
Så gjør hun et hopp til en fersk sang skrevet sammen med Todd Snider, koret av Elvis Costello. 

Hun runder av med "Lay me down", en duett med 82 år gamle Willie Nelson. 
En sang om å finne fred ved reisens ende. 

Det er likevel ingen tegn til at Loretta Lynn vil stilne med det første. 
Hun anslår at det ble spilt inn 90 sanger, noe som vil fylle nye album. 
I tillegg er hun lysten på en ny plate sammen med Jack White. 

Beste spor: 
"Whispering sea", "Who's gonna miss me", "I never will marry", "Lay me down". 
