Filmanmeldelse:«The Big Short» 

Energisk, opprørt og uhyre underholdende om da bankboblen sprakk. 

«The Big Short» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Adam McKay. 

Med: Christian Bale, Ryan Gosling, Steve Carell, Brad Pitt. 

Hvordan forklare noe så døllt og komplisert som finanskrisen anno 2007 til et publikum som har betalt for å underholdes og vil ha valuta for pengene? 

«The Big Short»-regissør Adam McKay har svar: 
Man lar Margot Robbie, i et boblebad, holde et kort, oppklarende foredrag. 

Det som skjedde på Wall Street i 2007 og 2008 kunne få hvem som helst til å føle seg dum. 
Det var også meningen: 
Smartingene bak de stadig mer komplekse «gjeldspakkene» som viste sitt verdiløse ansikt da det omsider smalt, visste hva de holdt på med. 
Å gjøre «produktene» mest mulig uforståelige var selve planen. 

Å la en naken Robbie forklare kjedelige ting mens hun nipper til et glass champagne, er én av mange strategier McKay benytter seg av for å lage film av dette stoffet. 

«The Big Short» er full av slike grep. 
Skuespillere som bryter gjennom «den fjerde veggen» og snakker direkte til oss i publikum. 
Innklipp fra nyhetssendinger, reklamesnutter og hip hop-musikkvideoer. 
Hyppig bruk av stillbilder. 

Selena Gomez dukker også opp, popkids. 
For å redegjøre om atferdsøkonomi, i tospann med professor Richard Thaler. 

Filmen kunne lett ha knelt under vekten av disse fiffige påfunnene. 
Men så skjer ikke. 

McKays manus baserer seg på Michael Lewis' bok med samme navn fra 2010. 
Lewis er regjerende verdensmester i å skrive om økonomi for oss som egentlig er bedre i gresk, uten å kunne ett ord gresk. 

Historien fortelles fra synsvinklene til fire av finansakrobatene som så hvilken vei vinden blåste før de fleste andre. 
Ryan Gosling er den ærgjerrige kjekkasen Jared Vennett. 
Christian Bale den nær autistiske doktoren Michael Burry. 
Steve Carell gestalter den rasende, rettskafne Mark Baum. 
Brad Pitt spiller den økologisk orienterte hippiekapitalisten Ben Rickert. 
(Noen av navnene er fiktive, men alle er basert på virkelige mennesker). 

Alle gir sitt aller beste til McKays kløktige film. 
Det skader på ingen måte at «The Big Short» dessuten er fylt til randen av særs minneverdige bifigurer. 

McKay gidder ikke engang prøve å skjule sin rettferdige harme. 
Åtte millioner mennesker mistet jobbene sine som følge av disse menneskenes heisatur, hevder han avslutningsvis. 
Og nå er de i gang igjen. 

Ikke bare er «The Big Short» en av de sinteste amerikanske filmene på denne siden av «Network» (1976). 
Den er jammen like briljant underholdende også. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
