Død og drap i fin harmoni
I "Tusen og en natt" måtte Scheherazade fortelle for å overleve. 
Freakwater har tidd lenge nok. 

Janet Bean og Catherine Irwin dannet Freakwater i 1989, og på 90-tallet var det travelt i studio. 
Så ble det et hopp fram til 2005. 
Deretter ble det stille fra duoen. 
Bean konsentrerte seg om bandet Eleventh Dream Day, og Irwin ga ut soloplater. 

Nå er de tilbake med album nummer åtte. 
Etter en markering av 20-årsjubileet til platen "Feels like third time" (1993), merket de at gnisten fortsatt var der og begynte å skrive nye sanger. 
I studio i Kentucky fikk de med seg flere folk enn vanlig, inkludert Warren Ellis på fele og altfløyte, pluss Sarah Balliet på cello. 

Musikken beskriver de selv som Appalachian soul. 
Harmoniene er vakre, samtidig som det ligger noe vondt og ulmer i sangene. 

De åpner med en god, gammel morderballade de har kalt "What the people want", og dermed er teamet satt. 
Banjoer er ikke bare munter tjohei, jamnfør filmen "Picnic med døden" fra 1972. 
Warren Ellis var med på ett av kuttene på Nick Caves "Murder Ballads" (1996) og ble siden værende i bandet, og han vet hvordan slike ting skal fargelegges. 

Der "Falls of sleep" slutter med et desperat rop om mercy 'till the dawn , overtar "Take me with you" med myke harmonier som trekker tråden tilbake til salige The Carter Family. 
Så følger "Velveteen matador", ledsaget av en folkrockende gitar anno 1966. 
Deretter bæres "Skinny knee bone" fram av harmonier som vanskelig kan være skapt på denne jorden. 

De fire sangene utgjør albumets midtparti og er ikke bedre eller dårlige enn de fire som kommer før og de fire som kommer etter. 
Samtlige 12 kunne forsvart en plass i utvalget under. 
Deres beste plate på 20 år. 

Beste spor: 
"Bolshevik and Bollweevil", "Take me with you", "Skinny knee bone", "Number one with a bullet". 
