Joner går i skogen - og ser på vannet
FILMANMELDELSE: 
Kristoffer Joner er fin som plaget mann, men i skauen i Slovakia møter han den stille overmakten. 

«History of Love». 
Drama. 
Slovakia/Norge. 
Med: 
Kristoffer Joner, Doroteja Nadrah, Zita Fusco. 
Regi: Sonja Prosenc. 
1 t. 45 min. 

Kristoffer Joner har vært i Slovakia og Italia for å spille i en poetisk, subtil kunstfilm. 
Resultatet er et stort «njaaaa». 

Regissør Sonja Prosenc lar kamera dvele ved hovedrolleinnehaver Doroteja Nadrah, ved innsekter, skog og vann. 
Særlig skog og vann er det mye av. 
I en halvtimes tid totler Nadrah og Kristoffer Joner rundt i skogen mens de ser henholdsvis nummen og bekymra ut. 
Nå er Joneren forholdsvis god til å se bekymra ut, men verken han eller Doroteja Nadrah kan trylle. 
De får lite å spille på. 
Den ene lange scenen med vandring gjennom skog og ned i vann tar over for den forrige. 
Mye halvfin estetikk, nesten ingen dramatikk. 

Se traileren til «History of Love» her: 

Det antydes, det hoppes i tid og sted og filmen blander inn et par drømmeaktige sekvenser. 
Vi får bruddstykker av en fortelling om en mor som har omkommet i en bilulykke. 
Datteren Iva, faren og hennes søsken strever med å leve videre. 
Joner spiller en dirigent som har hatt et forhold til Ivas mor. 
De to får kontakt, går i skogen, ser på vannet, puster og ser ut i luften. 

Skjelvets antitese 

Gjennom et lappeteppe av scener følger vi dem, i hovedsak Iva, gjennom sorg og svik og forvirring. 
«History of Love» er en form for kunstfilm laget på europeisk vis. 
Her har Joner hoppet rett inn i antitesen til «Skjelvet». 
Ingen brøler i sinne. 
De hvisker litt poetisk til hverandre. man knuser ikke inventar i fortvilelse, man stirrer tomt ut i luften. 
Og puster. 
Lydbildet er symboltungt (Iva er hørselshemmet) og «subtilt» er absolutt et stikkord her. 

Det skjer minimalt, pulsen er lav, fortellingen litt uklar og de fleste mainstream-triksene er ubrukte. 
Filmens dialog hadde fått plass i en fyrstikkeske. 
Du må fram med tokningsapparatet og forsøke å lese inn det ene og det andre og det tredje i ulike scener. 
Og selv med hjernen i analysemodus kommer man ikke forbi at «History of Love» er traust, saktegående og mer enn en anelse kjedelig. 
Det er poetisk på et vis, estetisk og (hvis vi strekker oss litt) interessant rent filmteknisk. 
Historier kan fortelles på mange vis, og ikke alt er amerikansk action eller følger lineær dramaturgi. 
Sonja Prosenc har nok fått lage en ganske kompromissløs film, «sin film». 
Fint det, men å se den er ikke det helt store, dessverre. 

Kalkun-flørt i noen scener 

Vi blir ikke særlig godt kjent med noen av rollefigurene. 
Vi ser dem i vannet og i skauen, men de sier lite, de viser lite og de gjør lite. 
Antydningens kunst? 
Mulig det, men i så fall er vi et godt stykke inne i tåkeheimen. 
Det er sløsing av god Joner dette her. 
Noen scener er ufrivillig komiske, pretensiøse og flørter litt med kalkun-grensen. 

Det svinger seg opp mot slutten. 
To little, to late, men aligavel. 
«History of Love» blir en film for spesielt interesserte, de som liker poetisk fortelling på film, liker festivalfilmer og europeiske antydninger med pust og blikk. 
Greit nok det. 
