«Swiss Army Man» er en dypt original debut
En helt spesiell smart og rar film fra to som heter Daniel. 

Det ble rapportert om at et større antall personer skal ha forlatt salen da denne ganske uvanlige debutfilmen ble vist på Sundance-festivalen tidligere i år. 
Jeg var ikke til stede, men kan levende se det for meg. 

For dette er en film som i starten kan virke plump og barnslig. 
Ideen er ved første øyekast tynn, til og med dum. 
Innledningsvis signaliserer filmen en realismeoverskridelse som ikke alle orker å være med på. 
Men hvis man holder ut, vil man oppdage at dette er en forundringspakke. 
Forklaring på overskridelsene kommer mot slutten. 
Og den er god. 

Oser av skaperglede 

De to regissørene, Daniel Scheinert og Daniel Kwan har mye til felles med regissører som Michel Gondry, Spike Jonze og Wes Anderson, men samtidig er de sine helt egne. 
De traff hverandre på College og har laget musikkvideoer og kortfilmer frem til nå, hvor de åpenbart går rett i blomst. 
Filmen oser av skaperglede og positiv kompis-energi. 
Her har folk kost seg, både foran og bak kamera. 
Og det som virker grenseløst er i virkeligheten kontrollert og gjennomtenkt. 

Historien er superenkel. 
Hank (Paul Dano) er strandet på en øde øy og skal til å ta livet sitt. 
Så ser han at en annen person (Daniel Radcliffe) er skyllet opp på stranden. 

Selv om Radcliffe viser seg ikke å være helt levende, blir han Hanks redning. 
Sammen gjennomgår de en odyssé, både geografisk og mentalt. 
Og mot slutten skifter det hele fortegn og blir langt større, og dypere, enn vi har trodd. 

Fjernt fra Harry Potter-rollen 

Paul Dano har jeg vært svak for siden Little Miss Sunshine i 2006. 
Han er en av de beste skuespillerne i sin generasjon. 
Utseende hans er som en Dostojevskij-karakters – uendelig følsomt og fullt av nyanser. 
Han kan være helt rå og helt sårbar. 
Og Radcliffe kler denne skitne lik-rollen bedre enn den mer glatte han hadde i The F Word som gikk på kino i fjor. 
Den hjelper ham også i større grad og fjerne seg fra Harry Potter-stigmaet, som antagelig er massivt. 

Musikkbruken i filmen er en fryd. 
Den griper inn i Hanks nynning og i historien på en måte som først bidrar til forvirring og realismebrudd, men som etter hvert viser seg å ha vært et intelligent frempek. 

Alt i alt er dette en kreativ kakofoni, og en herlig vimsete og smart debut. 
