Vakkert om krigens dårskap
Pasifistisk kammerdrama som med finstilt humor avslører krigens og fiendebildenes meningsløshet. 

At «Mandariner» foregår i Abkhasia under frigjøringskampen i 1992, er både viktig og helt ubetydelig. 

Filmen er en spesifikk kommentar til forholdene i Øst-Europa etter Sovjetunionens fall. 
Er man opptatt av situasjonen i dette urolige verdenshjørnet, blir den ekstra interessant. 
Vet man lite på forhånd, lærer man noe nytt. 
Men først og fremst er dette en universell beretning om krig, fiendebilder og humanitet, og som sådan kunne den utspilt seg overalt der mennesker er i konflikt med hverandre. 

Det universelle understrekes av stedet handlingen utspiller seg på. 
En liten grend der bare to innbyggere er igjen, Ivo og Margus. 
Selv om landskap og bygninger er steds­spesifikke, ligger det noe tidløst og allment over plassen, over husene, hagegjerdet og porten, den sølete veien og den bugnende mandarinlunden som like gjerne kunne vært vestlandske epletrær, sitron— eller oliventrær i Palestina, vinranker i Sør-Afrika, eller maisstengler i Sør-Amerika. 

Her dreier det seg om en heller uoversiktlig etnisk og nasjonalistisk konflikt der muslimske abkhasere krever selvstendighet fra Georgia.Som en etterdønning fra sovjetimperiet har området også en estisk minoritet. 
Som representanter for denne minoriteten stiller Ivo og Margus seg utenfor konflikten; så langt det er mulig. 
De har disse modne mandarinene å ta seg av før de gjør som egnens øvrige estere, og reiser til Estland. 
Eller før krigen innhenter dem. 
Margus høster, Ivo snekrer kasser. 
Det handler ikke om pengene, det handler om å ikke la en god avling gå til spille. 

Så, på Ivos dørstokk omtrent, skjer et sammenstøt mellom rivaliserende soldater. 
To overlever. 
Ahmed, en tsjetsjensk leiesoldat som kjemper på abkhasisk side, og georgieren Niko. 

Ivo tar dem inn i huset, pleier dem, og får dem til å sverge at de ikke skal ta livet av hverandre innenfor hans fire vegger. 

Med den lille grenden og Ivos hus som ramme tar «Mandariner» form av et kammerdrama, der Lembit Ulfsak leder et ensemblespill i toppklasse. 
Som grand old man innen estisk skuespillerkunst har Ulfsak nærmere hundre nasjonale og internasjonale film— og TV-produksjoner på CV-en. 
Hans Ivo er til stede i så godt som alle scener; en mager, uforstyrrelig figur med en aura av autoritet blandet med vennlig ydmykhet og vond erfaring. 

Elmo Nüganen, som spiller Margus, har gjort seg mest bemerket som teaterregissør og kunstnerisk leder for Tallinn City Theatre, en stilling han har hatt siden 1992. 
Det er laget større, mer sønder­rivende filmer om fiendebilders dårskap og krigers meningsløshet. 
Men smått kan også være meget godt. 
Regissør og manusforfatter Zaza Urushadzes fininnstilte og fruktbare miks av sarkastisk humor og stillferdig, vemodig poesi gir en medrivende film som både rører og opprører. 
