Bandet gir oss troen på den følsomme gitarmusikken
Bergensbandet Chain Wallet elsker det alternative 80-tallet. 
Men de høres samtidig moderne ut. 

Chain Wallets selvtitulerte debutalbum fra 2016 var en av de mest slående og stilsikre bergensplatene det året. 
Bandets lengtende, klangfulle indierock, eller kanskje vi skal kalle det indiepop, ga oss fornyet tro på den smarte og følsomme gitarmusikken. 
Men så er det gjerne slik med debutplater at de er skrevet over mange år der bandet og musikken har fått tiden de trengte til å bli modne. 
«Det vanskelige andrealbumet» kalles nettopp det fordi det som oftest skal presses ut fortest mulig for å kapitalisere på forgjengerens suksess. 
Og da går det som oftest litt i stå – men ikke for Chain Wallet. 

Chain Wallet er sterkt inspirert av gamle helter, spesielt fra 80-tallet, men de er aldri en blåkopi. 
«No Ritual» plukker opp tråden fra debutalbumet og tar oss tilbake til sitt slørete og melankolske uttrykk. 
Et uttrykk bandet har fra blant andre The Cure og Cocteau Twins, men som de så sydde om etter sine egne mål. 

Resultatet er en slags vindskeiv, sørgmodig indierock, som også på et vis høres moderne ut. 
Hør bare på den suggererende «Final Testament», det drømmeaktige tittelsporet og den akk så berusende «World I Used To Call Mine». 
Dette er låter som vitner om en helt spesiell popforståelse, men mer imponerende er det at albumet er fritt for fyllstoff. 

«No Ritual» er en trygg utgivelse. 
Den tar ingen store sjanser, men foredler uttrykket fra debuten. 
Men tematisk sett handler den også om stillheten etter stormen, om følelsen av å ha vært gjennom noe nesten selvutslettende, noe som har endret både en selv og alt rundt en. 
Og da er det kanskje mest naturlig å søke mot gamle, trygge holdepunkter, også de musikalske. 
