Obosolist av internasjonalt format
Store kontraster er nærmest en underdrivelse når man skal karakteriserer denne ukas konsert med Kristiansand Symfoniorkester - suverent ledet av Nathalie Stutzmann. 

Torsdagskonserten med KSO denne uka ble avsluttet med musikk av Richard Wagner i full utblåsning, eller full mundur, eller hva man nå skal si om denne musikken, så svulstig, svulmende, eggende, følelsesladet, eksplosiv, massiv, teatralsk, ja nærmest umåtelig. 
Forspillet til Tristan og Isolde etterfulgt av Liebestod fra samme opera, og så til avrunding ouverturen til Mestersangerne i Nürnberg. 
Det er makeløst, henrivende, betagende og forførende. 
Og det virker som om sjefdirigent Nathalie Stutzmann er så utrolig mye mer hjemme i denne musikken enn i Haydns, som innledet konserten. 
Dessuten, slik akustikken er «innstilt» nå i salen, rigger Wagners musikk mye bedre enn wienerklassisismen som kan være i overkant klangfull, nesten få noe uklart over seg i salens store akustikk. 

Symfoni nr. 94 i G-dur, den såkalte Paukeslagsymfonien (1791), eller Overraskelsessymfonien som det heter på noen språk, innledet. 
Det underlige er jo at «alle» kjenner andresatsen, færre kjenner førstesatsen. 
Men hele symfonien bærer en mesters preg, enten vi nå snakker om tematisk utvikling og oppfinnsomhet, eller dyktighet til å variere og skape morsomme kontraster. 
En mengde raffinerte små spøkefulle saker er med på å gjøre symfonien god for øret og morsom for hjertet, ikke bare paukeslaget i andre sats. 

Etter symfonien fikk vi Richard Strauss’ 
Obokonsert fra 1945, etter krigens slutt, regnet for noe av det vanskeligste og vakreste som fins av konserter med obo som soloinstrument. 
Og her gjorde den unge (31 år) Ramon Ortega Quero, kanadisk født spanjol, rent bord, for å si det med et bilde. 
Suverent spill både musikalsk og teknisk, gjorde denne i mine ører naturlyriske konserten til en vederkvegelse. 
Jeg tror ikke jeg har hørt maken til spill på obo. 

En strykesekstett av orkesterets egne musikere, med Nathalie Stutzmann intenst lyttende i en god lenestol på podiet, innledet andre avdeling med Forspill til operaen Capriccio av Richard Strauss. 
Utrolig vakkert, vart og sanselig var det. 
Og vekker tanken om at ja, la oss få flere slike sekstetter, oktetter, og kammermusikalske innslag. 
Musikerne i orkesteret vårt er jo så absolutt der. 
Og et streif av kammermusikkfestival sånn midt på vinteren vekker vårlige lengsler i et sultent publikum. 
