Anmeldelse:«Avskjedsfesten» 

«Avskjedsfesten» stiller interessante spørsmål om aktiv dødshjelp, men avfeier dem med vitser og sangnumre. 

FILM: 
På grunn av det jødiske folks historie og landets sikkerhetspolitiske situasjon, er aktiv dødshjelp et mer sammensatt og betent spørsmål i Israel enn de fleste andre land. 
I dramaet «Avskjedsfesten» bruker Sharon Maymon og Tal Granit humor som en avledningsmanøver hver gang alvoret tar overhånd. 

Liv og død 
Filmen utspiller seg på et standsmessig aldershjem i Jerusalem, hvor vi møter ekteparet Yehezkel og Levana og deres nærmeste omgangskrets.Yehezkel og Levana er gamle, men de har fortsatt mange gode år igjen, og i aldershjemmets komfortable leiligheter går livet sin vante gang helt til deres venn Max en dag ber om hjelp til å få dø. 
Sykehusets regelverk pålegger nemlig legene å fortsette behandlingen så lenge det er mulig — selv når dette ikke innebærer annet enn å forlenge pasientenes lidelser. 

Det er i lys av dette at ekteparet sammen med Max? kone og to andre bekjente bestemmer seg for å konstruere en maskin som lar den kronisk syke gjøre slutt på sine lidelser på en verdig måte. 
Men så snart Max er begravet, begynner ryktene å svirre om den forbudte maskinen, og etter hvert blir de barmhjertige samaritanene konfrontert med fundamentale spørsmål om liv og død. 

Unnvikende «Avskjedsfesten» er en klassisk jødisk fortelling som blander allmennmenneskelige problemstillinger med livets store spørsmål, en solid dose humor og til og med et aldri så lite musikalnummer. 
Personregien og de stiliserte bildene sender tankene hen til Bent Hamer, men Maymon og Granit lar aldri filmspråket diktere historiefortellingen slik Hamer gjør i sine beste filmer. 

Det er i det hele tatt noe gjennomgående forbeholdent over «Avskjedsfesten», for også i balansen mellom humor og alvor finner regissørene en lun middelvei som i praksis innebærer at filmen møter alle de interessante problemstillingene den tar opp med et avmektig trekk på skuldrene. 
«Avskjedsfesten» er en vellaget og tidvis fornøyelig film, men følelsen av at den har gapt over mer enn den kan svelge, slipper aldri taket. 
