Anmeldelse:«Pixels» 

Adam Sandler overskygges av Pac-Man og andre dataanimerte figurer i actionkomedien «Pixels». 

FILM: 
Adam Sandler er filmverdenens svar på Fremskrittspartiet. 
Som Frp er han utstudert ujålete i stilen, og hans popularitet koker i stor grad ned til en oppfatning om at han tør å si og gjøre ting andre filmkomikere ikke våger. 
Og i likhet med Frp er han så tett forbundet med rollen som underdog at retorikken hans får en helt annen klang når maktbalansen tipper i hans favør. 

Bitter 

Det er formodentlig dette siste som er årsaken til at Sandlers siste filmer har floppet i USA. 
Sandlers rollefigurer kjennetegnes av et undertrykt sinne som på sitt beste lader filmene hans med en dramatisk nerve de fleste komedier mangler. 
Men i takt med at han har befestet seg som en av Hollywoods største komikere, er det mer nærliggende å tolke rollefigurenes aggresjon som et utslag av en usunn bitterhet enn som rettskafne spark oppover. 

I «Pixels» spiller Sandler en dempet variant av sin standardfigur: 
Sam Brenner er riktignok en ulykkelig skilt slubbert som mistrives i jobben sin, men denne gangen begrenser den sandlerske aggresjonen seg til en lett indignasjon over at den vakre oberstløytnant Violet van Patten ikke faller pladask for ham første gang de møtes. 
Og etter hvert som romvesener angriper jorda fordi de tolket en NASA-video om dataspill fra det tidlige 80-tall som en krigserklæring, oppstår det raskt søt musikk mellom de to. 

Hevn 

Som tenåring var Sam en av landets fremste dataspilleksperter, og når barndomsvennen Will (Kevin James) — som nå er USAs president — hyrer ham inn til å ta knekken på angriperne, får han endelig bruk for sine talenter. 
Disse kampscenene er det mest givende «Pixels» har å by på, for selv om historien både er forutsigbar og vanskelig å ta på alvor, er effektene og produksjonsdesignen imponerende. 

«Pixels» er en klam og krampaktig folkelig nerdefantasi, som potensielt kunne vært reddet fra sin egen middelmådighet ved at Sandlers innestengte aggresjon fikk fritt spillerom. 
Det gjør den imidlertid ikke, og dermed sitter man igjen med nok et halvhjertet forsøk på å tjene penger på en stadig mer hul og kalkulert 80-tallsnostalgi. 
