Kjernekraft og kjærlighet
Marianne Nielsen stråler i en rar, men god forestilling om både store og små katastrofer. 

Med sin regidebut har skuespiller Marie Blokhus instruert Iren Reppen, Marianne Nielsen og Jon Ketil Johnsen stramt og detaljrikt. 
Resultatet er finmasket skuespill. 
Forestillingen «Våre barn» er både annerledes, intens og overraskende. 

«Våre barn» utspiller seg på et umoderne kjøkken. 
Det er sparsommelig med matvarer og karakterene drømmer om å sette tennene i en biff eller få steke sin egen kylling igjen. 
Her bor Hazel (Marie Nielsen) og Robin (Jon Ketil Johnsen), to pensjonerte fysikere. 
De drikker ikke vann fra springen og det er tydelig at de lever i en slags krisesituasjon. 
Når Rose (Iren Reppen) kommer uanmeldt på besøk, forskyves deres vante rutiner, og minner og dårlig samvittighet kommer sakte, men sikkert opp til overflaten. 
Hva er egentlig relasjonen mellom de tre? 

Mer prekær er situasjonen i verden. 
En naturkatastrofe har ført til en ulykke på det lokale kraftverket og nå er strålefaren total. 
Hvordan skal man leve i dette, og hvem har egentlig skylden? 

Hazel og Robin vet ikke helt hvorfor den uventende gjesten Rose har kommet, men på veien dit er vi vitne til et tett kammerspill der et trekantdrama ligger og ulmer. 
Det er både glede og sjalusi, historier og minner. 
Men ikke bare er dette en teatertekst om livsvalg og familieliv, det skjuler seg også noen eksistensielle spørsmål her som nettopp tittelen «Våre barn» indikerer. 

For hva skylder vi vår barn? 
Og hva er det vi etterlater dem? 

«Våre barn» kan rett og slett sies å være vellykket klimateater, om det skal være en sjanger vi trenger på sikt. 
Fullstendig uten pedagogiske og velmenende pekefingre, heldigvis. 
Og handlingen som kanskje bare for noen år siden ville virket absurd, fremstår etter varmerekorder og tsunamier i julen som fullstendig realistisk. 

Teksten, som er skrevet av britiske Lucy Kirkwood, har noen engelske referanser og navn, men likevel kjennes det som dette kunne vært utspilt omtrent hvor som helst. 
Og teksten er både morsom og urovekkende på samme tid. 
Likevel er forestillingen såpass morsom som den er, hovedsakelig på grunn av skuespillerne. 
Her er det ikke alltid hva de sier som er gjenstand for humor, men måten de sier det på. 
Spesielt Marianne Nielsen har en desperat utstråling, men samtidig med komisk teft. 
Men det er ikke til forkleinelse for verken Iren Reppen eller Jon Ketil Johnsen. 
Alle tre har en snert og en dynamikk som fungerer særdeles godt. 

Mot slutten hadde det noen steder kledd å insinuere mer og ikke malt underteksten ut med så bred pensel. 
Man må ikke nødvendigvis se blod for å forstå at situasjonen er alvorlig. 
Forestillingen er på sitt beste når den antyder og ikke insisterer. 
