Plateanmeldelse:Muse – «Drones» 

Dommedag for drittunger. 

At du er paranoid betyr ikke at du ikke er uinteressant. 

Nå som dystopien er den ungdomsrettede populærkulturens standardmodus, er det grunn til å spørre seg om hvor mye hold det egentlig er i den britiske trioen Muse’ insisterende fremtidsangst. 

«Drones», et sjokkerende barnslig album, gir et nedslående svar: 
Så godt som null. 

La vokalisten, låtskriveren, gitaristen, pianisten og «hjernen» Matt Bellamy forklare: 

«Verden er styrt av droner som bruker droner til å gjøre oss alle til droner. 
[Albumet] forteller historien om et menneske som mister håp og blir indoktrinert av systemet til å bli en menneskelig drone, men som til slutt gjør opprør mot kreftene som undertrykker». 

Som vi skjønner: 
«Drones» er mer en rett-til-VOD B-film enn «The Wall» (1979). 
Bellamy har visstnok en drøm om at platen skal bli en musikal. 
Det er bare å håpe at så ikke skjer. 

Den «dramatiske konflikten» er ingenting annet enn en serie infantile protester : 
«Vi kontrollerer deg, mu ha ha [ond latter]!». 
«Nei, det gjør dere ikke det! 
Jeg er fri!». 
«Jo, det gjør vi så visst så!». 
«Nei, for atte!». 

Og så videre. 
En ekstremt tynn suppe, ikke minst med tanke på at Bellamy er 36, og burde vokst fra å leke krig på løkka. 
Kun idioter søker politiske «løsninger» på «fremtidens utfordringer» hos et rockband. 
Men et visst refleksjonsnivå hadde gjort seg. 

Bellamy kommuniserer sin ikke-historie i form av håpløse tekstblødmer som «but my heart is strong, because I know where I belong» (i den schmaltzy Disney-balladen «Aftermath»). 
«Opprøret», slik som det er, formidles via simple slagord á la «I am free […] you can’t brainwash me». 

Hadde de hatt noe guts ville de ha laget et album om Edward Snowden eller noe. 
«Drones» er ren barnetime. 

Musikalsk viderefører den Robert John «Mutt» Lange-produserte platen miksen av Queen-korharmonier (med vekt på Roger Taylor-falsett), frenetisk prog, pianoballaderi og snublende glamrock som er blitt bandets greie. 
Sistnevnte ingrediens er ikke så langt unna «tidlig Katy Perry» som bandet kanskje ville ønske. 

«The Globalist» er platens mest eksessive. 
Den begynner som en spaghettiwesternlydspor dandert med lugn David Gilmour-gitar, for så å eksploderte i albumets mest brutale gitarriff og til slutt lande i et Queen-aktig balladelandskap. 
Det er massive mengder Queen på «Drones». 
Men lite av dét orkesterets melodiske øre. 

Bellamy synger alt med sin beste sub-Thom Yorke stemme. 
Opuset avsluttes med stykke kormusikk («killed by drones, killed by drones!»). 
Latterlig. 

Selv plateomslaget er en overtydelig inn-med-teskje-skuffelse. 

Det har vært lett å heie på Muse. 
Et engelsk band som legger vekt på å kunne noe, nemlig spille, og slår et slag for albumet som en kunstnerisk helhet. 
Men på dette tidspunktet, på deres syvende album, hadde det sannelig vært grunn til å forvente mer av dem. 

BESTE LÅT: 
«The Globalist» 
