Et av tidenes beste holocaustdramaer
«Sauls sønn» byr på nye perspektiver på jødeutryddelsen. 

FILM: 
Når nazistenes konsentrasjonsleire skildres på film er det som regel badet i skyggen av et skjebnetungt alvor, kastet av etterpåklokskapens sorgfulle lys. 
Og med dette historiske perspektivet som utgangspunkt oppstår det ofte en distanse mellom leirenes perverse og grusomme funksjon og den sobre og tidvis nærmest abstrakte forståelsen av menneskehetens forbrytelser mot seg selv. 
Laszlo Nemes? forbløffende spillefilmdebut «Sauls sønn» er imidlertid noe ganske annet, for her skildres Auschwitz-Birkenau som en kaotisk labyrint av fysiske, psykologiske og moralske overgrep som publikum verken får tid til å kontekstualisere eller fordøye. 

Klaustrofobisk 
Filmen åpner med et utydelig bilde av mennesker på en grønn eng, og fra det øyeblikk hovedpersonen Saul Ausländer (Géza Röhrig) kommer gående inn i bilderammen og fokus, forlater ansiktet hans kun lerretet ved en håndfull anledninger. 
Nemes gir oss aldri noen oversiktsbilder over den beryktede tilintetgjørelsesleiren, men overlater snarere jobben med å tegne opp konturene til publikum via rykkvise, utydelige glimt som kan skimtes i bakgrunnen når Ausländer hvileløst forflytter seg rundt som en del av sonderkommandoene som bisto nazistene med likvideringen av jøder. 

På denne måten blir Auschwitz til en nærmest fysisk erfaring for publikum, som gjennom én time og tre kvarter henger tett på Ausländers uttrykksløse ansikt mens han går fra å stjele verdigjenstander fra sine medfanger til å holde igjen dørene til fellesdusjene når de gasses i hjel. 
I likhet med mange av sine kolleger har den ungarske jøden sett og opplevd så mange uhyrlige ting at han ikke lenger reagerer på det som skjer rundt ham, men i det han er i ferd med å vaske ut et av gasskamrene, kvepper han til når han blir oppmerksom på en ung gutt som har overlevd giftgassen. 

Kaotisk Ausländer er overbevist om at den overlevende er hans bortkomne sønn, og etter at en av soldatene har fullført jobben, blir han besatt av tanken på å gi gutten en tradisjonell jødisk begravelse. 
Dette er naturligvis ingen enkel oppgave i en leir hvor fangene er under kontinuerlig overvåkning, men med hjelp fra en ungarsk lege greier Ausländer til slutt å sikre seg liket. 
Og mens kollegene forbereder seg på et væpnet opprør mot tyskerne, starter han den febrilske jakten på en rabbiner som kan forrette begravelsen. 

«Sauls sønn» har preg av en klassisk jødisk fabel, og selv om hovedpersonens selvpålagte oppgave innledningsvis framstår som absurd, gir den også mening som et siste desperat forsøk på å videreføre de mange tusen år gamle tradisjonene som blir forsøkt utryddet overalt rundt ham.Oppdraget er også viktig som en narrativ motor, for selv om det omstendighetene tatt i betraktning er få grunner til å håpe på at hovedpersonen skal overleve, knytter det seg etter hvert betydelig spenning til hvorvidt han får gjennomført begravelsen. 

Ukonvensjonell «Sauls sønn» er naturligvis en ubehagelig film, men den er også langt mer enn bare en påminnelse om nazistenes forbrytelser mot menneskeheten. 
For med sitt utradisjonelle formspråk lar den publikum oppleve denne industrielle ondskapen på nært hold, og løsrevet fra det historiske og statistiske perspektivet får man en nærkontakt med denne ondskapens banalitet som er vanskelig å riste av seg i etterkant. 
