Leif G.W. Persson kommer ned på beina der andre krimforfattere ville ha brukket nakken
Helstøpt krim fra svensk mester. 

11. mai mottar det svenske sikkerhetspolitiet et hett tips fra sine kollegaer i Storbritannia. 
Selveste MI6. 
I hui og hast blir Lisa Mattei, operativ sjef for etaten, flydd over til London sammen med sine nærmeste medarbeidere. 
Der venter en sjarmerende James Bond-kloning dem med en redegjørelse svartere enn natten. 

I Sverige forbereder en somalisk storfamilie et bombeattentat på selveste nasjonaldagen, 6. Juni. 
På et arrangement der både kongefamilien og regjeringen skal være til stede. 
Samt ytterligere prominente fra fjern og nær. 

Utover det faktum at storfamiliens eldste sønn er en dreven bombemaker, etter all sannsynlighet innblandet i et allerede utført bombeattentat i London, vet man imidlertid fint lite. 
Det haster noe aldeles forferdelig med det aller meste. 

Gammel ringrev 

Bare et øyeblikk. 
Her er det noe som ikke stemmer, ikke sant? 
Innvandrere som skyldige i nordiske kriminalromaner representerer et tabu som så å si aldri brytes. 
De kan dukke opp i biroller som tause tomskalle-torpedoer fra Balkan eller Øst-Europa. 
Men at en hel muslimsk familie fra Somalia skal kunne foreta seg noe verre enn å feilparkere en sparkesykkel, er omtrent like sannsynlig som at den skyldige i den nye boka til Gunnar Stålesen viser seg å være Nasse Nøff. 

Det store spørsmålet blir altså hvordan Leif G.W. Persson skal spille ut sine kort uten å utløse antirasistiske protestaksjoner i alle de nordiske landene samtidig, kanskje med unntak av Danmark. 

Min munn er naturligvis lukket med syv segl. 
Men den gamle ringreven Persson går selvsagt ikke i åpenbare feller. 

Skandinavias beste 

La meg være helt åpen om min tro. 
Jeg tror at Leif G.W.Persson er Skandinavias aller beste krimforfatter. 
Når det gjelder politikrim er det ikke noen som når ham midt på leggen en gang. 
Det er flere grunner til det. 
Det er ingen som vet så mye om politiets arbeid og oppbygning som ham. 
Han har med åra bygget opp et stort og mangfoldig persongalleri som leseren kan følge fra bok til bok. 
Dessuten er Persson til tider ustyrtelig morsom, og befriende frekk, når han deler ut sine ørefiker både til venstre og høyre, høy og lav. 

Det går for seint, mener enkelte. 
I de mest kompliserte intrigene hans blir det for mange tråder. 
Sant nok, i og for seg. 
G.W. Persson leverer ikke fortellinger med støttehjul. 
Det er rett og slett ikke meningen at man skal snakke i mobiltelefonen mens man leser dem. 
Stilt overfor de mest avanserte intrigene, kan det til og med lønne seg å holde seg noenlunde edru. 

Ja. 
Lønne seg. 
Det er ikke bortkastet tid å lese Perssons bøker. 
Det er neimen ikke all krim man kan si det om. 

Økende tempo 

«Bombemakeren og kvinnen hans» er en dagsaktuell og forykende spenningsroman. 
Riktig nok kan det bli litt vel nusselig med Lisa Mattei som hovedperson, eller bedre sagt: 
Med Lisa Matteis livssituasjon. 
Drømmemannen hjemme på kjøkkenet, og Lisas kroniske dårlige samvittighet overfor den veslevoksne datteren som hun ikke føler at hun… 

Nåja. 
Jeg liker henne bedre på jobben. 
Lisa var den nå avdøde Lars Martin Johanssons øyestein. 
Selve den store mytiske politimannen i Perssons univers. 
Da har hun litt å fare med. 
Og når man under etterforskningen og innsirklingen av bombemakeren og hans medsammensvorne, får mistanke om at man har en muldvarp i egne rekker, får hun mer enn nok å gå på. 
Herfra og ut stiger både fortellertempoet og spenningskurven bratt. 

Gammel kjenning 

Og når forfatteren helt mot slutten trekker en gammel kjenning opp av hatten, og lar ham spille en bitte liten gjesterolle, vil det helt sikkert irritere enkelte, men more enda flere. 
Det er slett ikke nødvendig, det er utelukkende gjort på gøy og overskudd, men fram stiger selveste Ewert Bäckström, kun iført røkejakke, og med spesialsalamien klar. 
Han får en side før Persson sender ham hjem. 

På mange måter en den samme Ewert Bäckström et godt eksempel på hvorfor GW Persson kommer ned på beina der andre ville ha brukket nakken. 
En som klarer å konstruere en politimann som både er totalt sexistisk, rasistisk, homofob, og fordomsfull på absolutt alle plan – og får leseren til å elske ham med et grøss, er simpelthen en forfatter med noe ekstra i posen. 

Kunne ha skjedd 

Spøk og gøy til side. 
Selve temaet i «Bombemakeren og hans kvinne» er selvsagt alt annet enn lystig. 
Det er nemlig også et av denne forfatterens avgjørende fortrinn. 
Han skriver hele tiden tett opp mot virkeligheten. 
Bøkene hans er kjemisk renset for seriemordere i nordiske småbyer og annet vissvass. 

Fortellingene er alltid bygget opp rundt noe som kunne ha skjedd. 
I enkelte tilfeller noe som kanskje har skjedd. 

Med fare for å virke misjonerende: 
Til deg som ikke har lest Leif GW Perssons bøker i det hele tatt, eller bare har plukket en og annen opp gjennom årene: 
Les hele forfatterskapet hans i riktig rekkefølge, slik jeg selv gjorde denne vinteren. 
Det er noen tusen siders fantastisk underholdning, som man faktisk kan bli litt klokere av. 
