Solan og Ludvig i rakettfart mot nye høyder
Ny film trofast mot Kjell Aukrusts univers. 

FILM: 
Visst har lille Norge ambisjoner om å erobre verden. 
Påskuddet er å finne noe å leve av etter oljen. 
Men sett Reodor Felgen på saken, og snart kan det norske flagget plantes på månen! 

Dette er plottet i den tredje filmen i serien om Solan og Ludvig i regi av Rasmus A. Sivertsen og produsert av Maipo Film og Qvisten Animasjon. 
«Månelyst i Flåklypa» er et dundrende klimaks etter «Solan og Ludvig - Jul i Flåklypa» (2013) og «Solan og Ludvig - Herfra til Flåklypa» (2015). 
Dundrende, ja, for her er det fartøy som nesten overgår selveste Il Tempo Gigante som skal avfyres. 
En månerakett ved navn La Pollo 1, som ikke ligger mye tilbake for tidligere Apollo-raketter som er skutt ut i evigheten. 

Rosemalt 

Romfartøyet er så spekket med finurlige detaljer - fra rosemalt himmelseng til Tandberg-radioer, gyrostabilisatorer og griperedskaper med gryteklut-votter – at man nesten ønsker seg sakte film for å få med seg alt. 
Men sakte går det langt fra, når oppskytingen fra Cape Flåklypa skal skje. 
Det har seg slik at en FN-resolusjon om at månen er allemannseie blir satt ut av funksjon i en tremåneders periode. 
Dermed er det fritt fram for alle nasjoner med imperialistiske ambisjoner å erobre månen. 
Det er klart for et kappløp i beste Aukrust-ånd. 

«Månen norsk? 
Holder det ikke at den er månsk?» spør Ludvig (Trond Høvik). 
Solan (Kari-Ann Grønsund) har planer om å være den første skjæra på månen, mens det engstelige pinnsvinet mener at månen helst skal forbli naturens nattlampe. 
Den geskjeftige sykkelreparatør Reodor Felgen (Per Skjølsvik) har allerede prototypen til måneraketten klar. 
Sterkt tilskyndet av enkefru Stengelføhn-Glad (Hege Schøyen) og statsbyråkraten Vigfus Skonken (Ingar Helge Gimle), snekres og sveises og kortsluttes det i verkstedet, mens utviklingen direkterapporteres på TV av redaktør Frimand Pløsen (Kåre Conradi) til en rivaliserende nyhetsoppleser (Christine Hope) med stram overleppe. 

På FM-båndet 

Kjell Aukrusts sjarmerende persongalleri har sine kjente særegenheter, og her har manusforfatter Karsten Fullu tilført dem tidsmessige trekk og aktuelle replikker. 
En flørtende og sjampisnytende Stengelføhn-Glad gjør med sine fornemme talefeil oppmerksom på at hun enkefru, men ikke fanatisk. 
Rakett-til-bakke-kontakten skal skje via FM-båndet, for det er jo ledig nå. 
Og redaktør Pløsen er en overbevisende blanding av panegyrisk nasjonalist og tabloid blodhund i sine direktesendte rapporter. 

«Flåklypa, me har et problem!» lyder det fra raketten på vei mot det ytre rom. 
Bakkemannskapet i Houston hadde riktignok andre ting å stri enn Reodor Felgen i Cape Flåklypa, men de to astronautene Solan Gundersen og Vigfus Skonken får etter hvert selskap av to blindpassasjerer, Ludvig og Emanuel Desperado (Steinar Sagen). 
Før dramatikken øker til klimaks i romfartøyet, lar regissøren oss nyte spektakulære bilder av verdensrommet nesten på linje med mesterverk som «2001 – En romodyssé», akkompagnert av storslagen symfonisk musikk. 

Forsøpling 

Filmen går heller ikke av veien for å advare mot forsøplingen av verdensrommet. 
Her fyker livsfarlige gjenstander, som russiske vodkaflasker og amerikanske hamburgerbokser, fritt omkring, sammen med herreløse satellitter og tungt verktøy som lett kan sette et hjemmesnekret romskip ut av spill. 

I tillegg til å servere action og dramatikk i på linje hollywoodske romfartsfilmer, leverer «Månelyst i Flåklypa» den lune humoren og de folkekjære karakterene fra Aukrust-universet. 
At de norske storhetsambisjonene buklander, gir filmen en ekstra snert. 
