Storslått og dramatisk fra beduinenes land
Makan. 
Her kommer en filmatisk perle, spilt inn med amatører i Jordans ørken, og i et bildespråk som sitrer av spenning. 

Det starter så uskyldig med to beduinbrødre som heiser vann opp av brønnen slik at kamelene får drikke. 
Så øver den voksne Hussein på å skyte på blink med geværet og lar også den 10 år gamle lillebroren Theeb få prøve seg. 

Man kunne tro at dette bare er en idyllisk skildring av hvordan et ørkenfolk lever og overlever i Midtøsten. 
Men den britisk-jordanske regissøren Naji Abu Nowar har en imponerende evne til å la de hverdagslige scenene vokse til skremmende dramatikk. 
Mens beduinene om kvelden spiller spill i sanden under teltduken, hører Hussein plutselig noen komme utenfor. 
Hvem er det? 
Hva vil de to gjestene, den ene britisk, den andre araber? 
Og hva har nå denne briten med seg i bagasjen? 

Frampek mot dramatikk 

Regissøren er gjerrig med å gi oss informasjon. 
Han viser i stedet hvordan klassisk gjestfrihet forlanger at beduinene varter opp de nyankomne. 
Snart får lille Theeb plukke ut geiten som skal spises, og se hvordan storebror kutter dyrets hals med en svær, skarp kniv. 

Brønnscenen, øvelsesskytingen og slaktescenen viser seg gradvis å være frampek mot overrumplende og uhyggelige ting som rammer brødrene etter at de går med på å guide de ukjente gjestene til brønner innover i ørkenlandet. 
Jeg røper ikke for mye ved å antyde at hendelsene finner sted i 1915 da britene sloss mot det osmanske riket om å ha kontroll over Hijaz, en del av dagens Saudi-Arabia. 
En jernbanestrekning er bygd – etter at de stridende parter har kappes om å anlegge en slik transportåre – og beduinenes kultur er truet av så mange slags aktører og skurker. 

Hvordan Theeb overlever 

Det hele minner om Lawrence of Arabia, mannen som samlet arabere til kamp mot det osmanske riket. 
Men i stedet setter Naji Abu Nowars 10-åringen Theeb mer og mer i sentrum og undersøker hvordan gutten klarer å overleve i ørkenen da alt kommer ut av kontroll. 
Det skjer på en komplett usentimental måte som virker desto sterkere i all sin nøkternhet. 

Lydarbeidet er regelrett imponerende, musikken til Jerry Lane kommer listende med ubehag på de rette stedene, filmingen er praktfull og spillet til amatørene utmerket. 

Løp og se. 
Slike perler forsvinner fort fra repertoaret hvis dere ikke går på kino raskt. 
