Bokanmeldelse:Erik Eikehaug: 
«James Franco spytter når han snakker» 

Erik Eikehaug (34) er et fortellertalent helt utenom det vanlige - og briljerer i sin debutroman om vanskelighetene med å komme ut av skapet og erkjenne sin seksuelle legning. 

Litteraturåret 2017 har såvidt begynt, men det føles ikke spesielt dristig allerede nå å spå at «James Franco spytter når han snakker» kan bli en av årets viktigste norske romandebuter. 

Den innbyr til lesefest, den er gripende og underholdende, og den fanger en tidsånd, en søkende uro som tør være dypt gjenkjennelig, også for lesere født før 1980-generasjonen. 

Gjennom fire deler knyttet til henholdsvis høsten 1995, sommeren 2001, vinteren 2008 og våren 2014 følger vi hovedpersonen Kenneth fra en problemfylt oppvekst i Skien, via studier i kreativ skriving ved Colombia-universitetet i New York og til han returnerer til hjembyen i forbindelse med farens 60-årsdag. 

Det er en lang reise, i kunstnerisk og eksistensiell forstand. 

Kenneth vokser opp i en familie med klare dysfunksjonelle trekk, men også mye overlevelseskraft. 
Tannlegefaren er av den overstyrende typen som kontrollerer alle tannbørstene etter leggetid for å kjenne om de er våte. 
Moren er svak, kjærlighetsfull og snill, men sliter med å vise fysisk nærhet. 
Storesøsteren bryter tidlig ut og havner på kjøret. 

Om forfatteren: 

Jeg-personen Kenneth fascinerer fra første stund av. 
Han er på samme tid ubestemmelig sta og ekstremt følsom. 
«Kenneth er homo» leser han en dag på muren ved Skien Kino. 
En grafitti som blir stående i to uker før den fjernes. 
Ikke kommer han inn på Forfatterstudiet i Bø, heller. 

Romanens definitive høydepunkt er del III, beskrivelsen av livet i New York og den fryktinngytende skrivekretsen ved universitetet. 
Ambisjonene er skyhøye, kritikken knivskarp og pedagogikken temmelig røff, for ikke å si «unorsk». 

Her briljerer forfatteren med skarpe psykologiske portretter, treffende tidsmarkører og flere heftige skildringer som tar studentlivet og storbylivet på pulsen. 

Det er også her tittelpersonen, skuespilleren James Franco dukker opp, som deltaker i skrivegruppen, i en liten, men viktig rolle. 
Men det er Kenneth vi følger. 
Det er først og fremst hans liv som står på spill. 
Det er hans menneskelige og kunstneriske utviklingsprosess som tilspisses, etter hvert som pengene tar slutt. 

Tilbake i Skien og farens 60-årsdag, syv år senere, kommer Kenneth i følge med kjæresten Freddie, den fargede krølltoppen og poeten i kretsen. 
Nylig geniforklart av flere anmeldere for sin debutsamling. 
Og klar for opplesning på Kunstnernes Hus, der selveste Karl Ove kanskje vil dukke opp? 
Men hvilken Kenneth er det som vender tilbake? 
Hva har han oppnådd? 

Det er sjelden å lese en norsk debutroman med en så rik språklig palett. 
Eikehaug behersker både den brede fortellingen, de intensive øyeblikksbildene, de dvelende og drømmende passasjene og de psykologisk gjennomtrengende og avslørende beskrivelsene. 
Det er gjort med overskudd, fortellerglede og virtuositet. 

Teksten er underholdende og variert, men mister aldri hovedpersonen av syne. 
Kenneths kamp er lett gjenkjennelig og dypt allmenmenneskelig, uansett alder, legning eller kjønn. 

Likevel sniker det seg inn en følelse mot slutten om at romanen kanskje er i lengste laget. 
Kanskje kunne noen av festscenene, samtalescenene og opptrinnene som krydrer bokens fjerde og siste del blitt strammet inn eller fjernet helt. 
Det kan virke som noe av stoffet tværes ut og gjentas unødig. 

Men uansett: 
Boken er herved varmt anbefalt. 
Også for folk over femogtredve. 
