Filmanmeldelse «Hacksaw Ridge»:Baron Blod 

Regissør Mel Gibson (60) går for ny verdensrekord i «krig er helvete». 
Blodspruten har han kontroll på. 
Men resten av filmen hans lider under for mange sentimentale svakheter. 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Mel Gibson. 

Med: Andrew Garfield, Teresa Palmer, Vince Vaughn. 

En dag kommer en psykologiprofessor til å skrive en bok om Mel Gibsons kjærlighetsforhold til ekstrem vold på film. 
Hva skyldes den intense tiltrekningen? 
Er det redsel og avsky som får Gibson til å bearbeide disse feberfantasiene bak kameraet, med bibelen i den ene hånden og en spritflaske i den andre? 
Eller er det noe mindre komplisert? 

«Hacksaw Ridge» er Gibsons første siden den noe undervurderte (og ekstremt voldelige) «Apocalypto» fra 2006. 
Historien er enkel nok, og basert på en sann historie. 
Om Desmond Doss (Garfield), en syvendedagsadventist som gjerne ville yte sitt mot japanerne i andre verdenskrig. 
Men som krevde å få gjøre det som sanitetssoldat, uten rifle på ryggen, av samvittighetsårsaker. 

Denne overbevisningen gjorde ham ikke populær på brakka, stappet full av macho stereotyper, ei heller hos den sinte sersjanten Howell (spilt av Vince Vaughn i en slags parodi på en sint sersjant). 
Men Doss vant frem til slutt. 
Hvorpå «Hacksaw Ridge» utvikler seg til et nokså streit krigshelteepos. 
Om enn et helt usedvanlig voldelig ett. 

Andrew «Spider-Man» Garfield har et naivt uttrykk i ansiktet som passer en bondetamp fra Virginia, oppvokst med en far som ble alkoholisert (og voldelig!) som følge av den forrige store krigen. 
Filmens første time består, i likhet med dens siste kvarter, av tynne klisjeer. 
Doss’ kjærlighetsforhold til sykepleieren Dorothy (Palmer) føles naivt og melodramatisk. 
Historien er full av religiøs patos. 

Det er først når helvete bryter løs, over en fjellvegg i Okinawa i Japan, at Gibson gnistrer til liv. 
Det skjer i samme sekund som den første kulen treffer en amerikansk hjelm med et kvalmende «klang!». 
Det som følger er én time med kjøttføyke, en ballett av menneskelig lidelse, kun avbrutt av korte, paranoide pauser. 

Målet synes å være å overgå Steven Spielbergs «Redd menig Ryan» (1998) i realistisk krigskoreografi, og med det sette ny, forpliktende verdensrekord i «krig er helvete». 
Her lykkes Gibson et stykke på vei. 
Scenene er i sannhet gispende grufulle. 

Det er viktig og riktig å bli minnet på krigens forferdelighet. 
Men det hadde føltes mer meningsfullt å utsette seg for prøvelsen (for det er en prøvelse) dersom disse scenene hadde tilhørt en jevnt over bedre og mer intelligent film. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
