Revyanmeldelse:«Herborg til Chat Noir» 

Det er både frekke klør og myke mjau i Kråkeviks inntog på Chat Noir. 

Helt siden hun braste inn på humorscenen en gang på 90-tallet har Herborg Kråkevik vært en av våre ledende artister. 

CHAT NOIR 

Hun er like hjemme som formidler av musikalsk melankoli som leken kabaret-artist, skuespiller. 
I tillegg er hun en kløpper i kunsten å parodiere et bredt antall kjentfolk og deres høyst ulike dialekter! 

Dette er også spennvidden i hennes forestilling på Chat Noir - med undertittelen «For å frelsa levande og døde». 
Med et utmerket band på fire personer, er hun alene på scenen i snaue halvannen timen. 
Og hun fyller den. 

Riktignok er det enkelte shownumre som drøyer litt ut, noen av tekstene kan virke litt velkjente, og starten er litt sprikende. 

Men ettersom Kråkevik viser oss et samtidsbilde fra sitt eget muntre og skakke fugleperspektiv, engasjerer hun sitt publikum med en særdeles fin miks av kloke, skarpe og frekke betraktninger. 

Mye handler om forhold mellom folk, ned til det daglige i heimen, til det nasjonalt politiske og til verden forøvrig. 
Det hele kulminerer med Kråkeviks nydelige fremføring av Dag Frølands «Tenn dine levende lys» - en vemodig sang om Europa som kanskje er mer aktuell i dag enn da han skrev den til sin revy «Levende lys» i 1981. 

Kråkevik var den siste som fikk Frølands ærespris, «Sølvhatten». 
En av de sceniske kvaliteter de to har felles, er evnen til å parodiere, ikke bare stemmemessig, men å sirkle inn opphavsmannen - eller kvinnens vesen. 
Kråkevik danser seg gjennom et fint beite som ber om å ble parodiert, folk som blant andre Ole Paus eller en Bjørn Eidsvåg som for tiden er på Jesus-jakt. 

At Sylvi Listhaug er et lett bytte i norsk show- og revy-liv er neppe overraskende. 
Men Kråkeviks ironi både tekstlig og stemmemessig ligger tett opp til de store parodi-numrene i norsk revyliv. 

Først gjør hun Listhaug som bestemor skogmus i Hakkebakkeskogen; som alle vet - en mus med moralistiske formaninger. 
Litt senere skaper hun en herlig infam dialog - nærmest en duell - mellom Listhaug og statsminister Solberg. 

Kråkevik byr også på duellen i et privatliv; utført som en ellevill slapstick-komedie om hva som skjer hvordan den «norske» og den «danske»Herborg hilser sin danske ektemann velkommen hjem fra jobb. 
Ikke underlig at begrepet fjellaper fremdeles er klistret til oss nordmenn. 

Med Kråkevik på scenen er det alltid kontraster. 
Som når hun fremfører en noen hundre år gammel bønn fra en nonne; et vakkert, innsiksfullt og underfundig ønske om å kanskje tenke litt mindre på seg selv, og litt mer på andre. 

Hennes fire musiserende medspillere er med på fremheve Herborg Kråkevik som en sjelden språklig og musikalsk blomst i vår fauna. 
