Anmeldelse:Er sjelen bare et ord, eller en håndfast realitet? 

Befriende med akademikere som velger å spre sin kunnskap på en såpass uanstrengt og stort sett lettfattelig måte. 

Har du en sjel? 
Eller bare tror du at du har en? 
Hva i huleste er en sjel? 
Er den en språklig oppfinnelse, eller er det mulig å finne den? 
Dør den når vi dør, eller er det den som sikrer oss et evig liv? 

Dr. philos og professor emeritus Ole Martin Høystad er en relativt sprenglærd mann, og han bruker sine kunnskaper til noe som minner om folkeopplysning. 

Hjertet som metafor 

I 2011 utga han boka «Hjertets kulturhistorie», som er kommet i en utvidet utgave. 
Den handler om hvordan hjertet har vært brukt som bilde på menneskelige følelser opp gjennom historien. 
Boka er blitt utgitt i 17 land og har høstet ovasjoner. 

Nå kommer det man kan kalle en oppfølger. 
«Sjelens betydning. 
En kulturhistorie» handler det om noe som er enda vanskeligere å lokalisere, nemlig sjelen. 
Sjelen er et filosofisk begrep, men har også en religiøs funksjon. 
Den er en psykologisk betegnelse på det ubevisste følelseslivet og en metafor på menneskets moralske kvaliteter, samvittighet og evne til empati. 

Sjelen i dagligtale 

Ikke minst går sjelen igjen i vår språkbruk. 
Høystad viser hvordan dagligtalen er full av uttrykk som rommer ordet sjel; en ren sjel, en ærlig sjel, en sart sjel, en sterk eller svak sjel. 
Vi er redde for å ta skade på vår sjel, vi snakker om å lodde sjelens dyp. 
Enkelte sjeler er lettpåvirkelige, vi kan bli syke på sjelen, men det vi trakter etter, er fred i sjelen. 

Hva ligger til grunn for denne ordbruken, som jo også gjenspeiler at sjelen er noe vi alle har et forhold til? 

Er sjelen bare et ord, en språklig oppfinnelse, eller er den en håndfast realitet? 
Det har jo eksistert forskere som har villet finne sjelens sete i menneskekroppen. 

Gresk filosofi 

Ole Martin Høystad tar leseren med på en guidet tur gjennom historien og viser hvordan sjelen har vært oppfattet. 
Han starter med Homer og vinker oss videre til Heraklit, Platon, Aristoteles og Plotin. 
Han tar oss med til middelalderen og kristendommens bruk av begrepet «den syndige sjelen», som skaper både håp om frelse og blodig angst for fortapelse og helvete. 

Det spennende med Høystads metode er hvordan han trekker inn kunnskaper fra mange felter i sin belysning av sitt tema. 
Han har vært professor i såkalt tverrfaglige studier. 
Kanskje kunne det like gjerne kalles idéhistorie. 
Særlig krysser filosofi og litteratur sine veier i Høystads ekspedisjon gjennom åndshistorien. 

Joyce og Kafka 

«Skjønnlitteraturen har alltid gått foran fagpsykologien i å utforske menneskesinnet og avsløre både dets skapende krefter og de skjulte og selvbedragerske motiver», skriver Høystad. 
Joyce og Kafka er viet egne kapitler. 
Høystad skriver spennende om forfattere i grenselandet mellom tenkning og skjønnlitteratur, som Augustin, Montaigne, Shakespeare, Rousseau, Goethe, Kierkegaard, Darwin, Freud og Wittgenstein. 

Boka får økt troverdighet ved at Høystad har kapitler om oppfatningen av sjelen innen buddhismen og islam. 
Det hele avsluttes med en vurdering av Adolf Eichmann. 
Fins det mennesker uten sjel? 
Høystad hevder at Eichmann ikke hadde «samvittighet like lite som han hadde en sjel». 
Han skriver at «den som ikke har omsorg for sin egen sjel, heller ikke kan ha omsorg for andre». 

Hva veier en sjel? 

Høystad framhever mennesker som følger «sin samvittighets stemme» og pleier sin integritet og sin frihet. 
Det betyr «at liv og lære henger i hop, at man ikke går på akkord med en universell verdi, at man forsøker å leve og handle i overensstemmelse med sin overbevisning og det man føler i sitt indre». 

Vi har kanskje ikke noe mer håndfast grep om sjelen etter å ha lest denne boka, og vi vet ikke hva Høystad tror på. 
Men det er befriende med akademikere som velger å spre sin kunnskap på en såpass uanstrengt og stort sett lettfattelig måte. 

La meg til slutt bidra med en poet Høystad ikke har tatt med, men som skrev et par fine dikt om sjelen. 
Her er Olav Nygards «Kva veg ei sjæl» (1914), som passer inn i det Høystad betegner som «den mytiske forestilling om at sjelene skal veies på en vekt»: 

Kva veg ei sjæl i verdsens store skaaler, 

kva er ei sjæl, det veike naadesting? 

Kva misser verda um ho ikkje toler 

det kvasse dagsens klogrip i sin bring? 

Ei sjæl er taake; hennar hjarteklage 

er ørskerøl fraa villstyrd baanemunn; 

ei atterløype fraa vaar draumehage 

som villa seg her inn på klårdagsgrunn. 
