Bergens rockveteran med episk kjærlighetsbrev til popmusikken
Nydelig nostalgitripp med årgangssoul, countrypop og syrerock. 

ALBUM: 
Dette er et kjærlighetsbrev til musikken, en pakke Lovehearts med sukkertøy påskrevet ting som «Austin», «Nashville», «L.A,», «Goffin/King» og «girl groups», en samling nostalgiske popemoticons om du vil. 

Men kanskje mest av alt er dette Hans Petter «HP» Gundersens store meditasjon over kraften og slitestyrken i årgangssoul, countrymusikk, psykedelisk rock og blues, folkpop. 

HP Gundersen er en institusjon, med et langt og rikt virke i utkanten av norsk pop- og rockmainstream, men samtidig en elskelig musikkelsker med stort nettverk og en viktig mentorrolle for den unge Sondre Lerche. 

Her gjenskaper Gundersen vellyden han elsker fra det sene 60-tall og tidlige 70-tall med karismatisk detaljrikdom, sjangerelastisk sunget av Maesa Pullmann og søsteren Rosa på et par låter, og med kremfolk fra Real Ones, steelgitaristen Marty Rifkin og organisten John Thomas i bandet. 

Vibrerende, amerikansk hybridmusikk og nesten skummelt presise sjangerøvelser om hverandre — jeg måtte sjekke låtskriverkrediteringen på hulkecountrylåten «Those Memories» for å forsikre meg om at den ikke var skrevet av Roy Acuff eller Felice & Boudleaux Bryant. 

Det er et kløktig konstruert album hva gjelder økonomisering med virkemidler, rikt men aldri overlesset, de fleste låtene er formattert ned til et kort radio- og jukeboxvennlig format, det blir vignetter over en svunnen epoke. 

Åpningssporet «Okay» er en sveipende popballade med countryteint. 
«The Weight Of The Moon» er solkysset, luntende popklassisisme. 
«Can't Wait No More» er nydelig Muscle Shoals-countrysoul. 
«Fairweather Friend» er countryrock fra dalførene i Los Angeles, noe Linda Ronstadt kunne sunget den gang da. 
«You Ain't Got Nothing» og «Is It Me?» kunne vært Brill Building-pop, men er samtidig varsomt skyggelagt med Rifkins pedal steel. 
Et par lengre utskeielser mot slutten: 
«You Soothe Me» er seig, syrete, bluesbasert tungrock. 
«Tried To Lose You» er psykedelisk americana, en Lear Jet-rundtur mellom San Francisco, Los Angeles, Austin og Memphis. 
«The Jig» er en godbit spart helt til slutt, svulmende countrypop med rike mengder Rifkin-steel og noen sekunder med heseblesende Clarence White/countryrock-Byrds-finale som et hemmelig bonusspor. 

HP 
Gundersen har kanskje laget mer spennende musikk under The Last Hurrah! 
!-navnet tidligere (den umiddelbare klassikeren «Spiritual Non-Believers» fra 2011), men «Mudflowers»' kjærlige, varme omgang med pophistorien er likevel høyst interessant, det kan høres som Gundersens memoarer over et langt, lyttende og spillende liv, og et varmt musikologisk-ideologisk forsvar for popverdier som tilhører en annen tid. 
