Verden går fremover, tross alt
Professor Steven Pinker leverer et flott forsvar for opplysningstidens idealer. 

Ved hjelp av kunnskap og fakta går den akademiske superstjernen Steven Pinker polemisk til verks mot kulturpessimistene, stort sett med overbevisende resultat. 

De som husker det kontroversielle tv-programmet «Hjernevask» med Harald Eia, vil ikke bli overrasket over at nettopp Eia har skrevet innledningen til den norske oversettelsen av «Opplysning nå!». 

Steven Pinker er spesialisert innenfor fagfeltet evolusjonspsykologi, og har vært kritisk til ideen om at kjønnsforskjeller kun handler om miljø, og ikke arv. 

I «Opplysning nå» handler det ikke om kjønn, men om å forsvare opplysningstidens idealer mot angrep fra både høyre og venstre i det politiske landskapet. 

Steven Pinker er en åndsfrende av svenske Hans Rosling, og for så vidt også av vår egen Jostein Gripsrud. 

Alle tre reagerer på populistiske strømninger i tiden, og slår et slag for kritisk og vitenskapelig tenkning basert på kunnskap og fakta. 

Pinker og Gripsrud advarer mot å bruke én enkelt årsak til å forklare sammensatte samfunnsspørsmål. 

En-årsaksforklaringer forenkler og villeder og kan lede til syndebukks-mentalitet både på den politiske høyre- og venstresiden. 

Kvinner, formynderstaten eller etniske minoriteter pleier å få skylden på høyresiden. 

Venstresidens syndebukker er multinasjonale selskaper, USA eller markedskreftene. 
Noen ganger forenes syndebukkene i en større konspirasjonsteori, slik Gripsrud får frem i «Norsk hamskifte?» 

Pinker bruker kvantitativ metode for å belegge påstanden om at verden går fremover, og lykkes godt med å begrunne hvorfor modernitet, demokrati og fremskritt henger sammen. 

For, som Pinker skriver: 
«Hans Rosling mente vaskemaskinen fortjener å bli kalt den industrielle revolusjons største oppfinnelse, for å ha befridd oss fra vaskedagen». 

I forsvaret for opplysningstiden posisjonerer Pinker seg ellers som en noe ukuelig optimist, som en motpol til det han mener er en innflytelsesrik flokk med kulturpessimister. 

Disse holder til i humaniora, og tankegodset fra disse virkelighetsfjerne grinebiterne finner man mye av i et fag som litteraturvitenskap. 

Pinker blir selv noe en-årsaksforklarende når han gjør Adorno, Foucault, Lacan, Heidegger og andre tungvektere til syndebukker. 

De polemiske innslagene vil nok terge på seg tilhengerne av de ovennevnte grinebiterne. 

Takler man slike friske fraspark i ny og ne, så gir «Opplysning nå!» et godt og grundig forsvar for at demokrati er roten til det meste som er godt. 
