To einstøinger ferierer sammen
Wales møter San Francisco og smelter sammen til ett sted. 

Et soloprosjekt, ikke et samarbeid. 
Det har en munn, et sett med lunger, et tankesett og fire bein. 
Slik beskrives møtet mellom Cate Le Bon og Tim Presley. 

Drinks kaller de seg, og platen har fått navnet "Hermits on holiday". 
Eremitter på ferie. 
Einstøinger som møtes og ender opp som én. 

Einstøing-betegnelsen kan trygt brukes om Cate Le Bon, med tre folk-aktige soloalbum bak seg. 
Men samtidig har hun samarbeidet mye med andre, ikke minst Manic Street Preacher. 
Hun er fra Penboyr i Wales og har siden forflyttet seg til Los Angeles. 

Tim Presley er på sin side opprinnelig en band-mann. 
Han er fra San Francisco og begynte med hardcore pønk i The Nerve Agents, før det ble psykedelisk rock i Darker My Love. 
Så ble det pønk igjen som medlem av The Fall, et band han siden har fulgt som gjesteartist. 

I 2010 begynte han å gi ut musikk alene under navnet White Fence og rakk på kort tid å gi ut seks studioalbum, to konsertplater og et samarbeidsprosjekt med garasjerockeren Ty Segall. 

Nå er det altså Cate Le Bon han gir ut plate med. 
Det startet med at hun spilte gitar i turné-utgaven av White Fence. 
De fant tonen, og resultatet er her. 

De åpner med "Laying down rock", der den elektriske gitaren møter en akustisk. 
Tim Presley synger naivt som en ung Jonathan Richman fra Modern Lovers-tiden. 
Kompet er droneaktig enkelt, men det funker. 
En sang å bli glad i. 

De er hissigere i "Focus on the street", mer pønkete. 
Gitaren pisker trommene, som driver låten framover. 
Presley resiterer mer enn han synger. 
En blanding av Fall og Wire. 

"Cannon mouth" er noe helt annet, med boblende, forvrengt lyd og vokal fra begge. 
Mer fascinerende enn fint. 

"She walks so fast" åpner med en klagende gitar og et repeterende bassrift. 
Etter et minutt lurer du på om låten i det hele tatt kommer til å starte, og etter et nytt minutt er du fortsatt ikke sikker. 
Til slutt kommer Presley inn med noe som ligner en vokallinje fra Black Sabbath, før det stanser opp igjen. 
Stopp og start hele veien, men funker på samme måte slik det en gang gjorde for Captain Beefhart. 

Tittelkuttet "Hermits on holiday" byr på samme blanding av det enkle og det utforskende, det monotone og det melodiøse, med Le Bon som vokalist. 

Hun fortsetter på mørke "Split the beans", 6 minutter og 45 sekunder inkludert et instrumentalt avbrekk. 

"Tim, do I like that dog" varer omtrent like lenge og består av jammende instrumenter og Le Bon som repeterer tittelen. 
I don't know, svarer Presley. 
Det har sin sjarm, men er ikke nødvendigvis det kuttet du bør starte med. 

"Cheerio" er lysere og langt kortere, mer som et mellomspill før avslutningen med "Time between" melder sin ankomst med trommer og mørk bass. 
Presley er tilbake som vokalist, i en låt som marsjerer sakte av gårde. 

Dette er en plate du bør lytte til noen ganger før du gjør deg opp en mening. 
Forhåndsanmeldelsene har vært delt mellom hyllest og slakt. 
Uansett er den noe for seg selv. 

Beste spor: 
"Laying down rock", "She walks so fast", "Hermits on holiday". 
