Bokanmeldelse:Birger Emanuelsen: 
«Anna og kjærligheten» 

Boktittelen kan virke som en ukebladklisjé. 
Men Birger Emanuelsens nye utgivelse er noe ganske annet enn «husmorporno» i romanformat. 

Emanuelsen er ingen skuggredd forfatter. 
Han har gjort noen dristige valg med denne fortellingen. 
Sentrale deler av handlingen er lagt til et kvinnedominert institusjonsmiljø, og hovedpersonen er en middelaldrende kvinnelig arbeider, en såkalt hverdagssliter. 

Fallhøyden er stor, men Emanuelsen viser fra begynnelsen av at han er mann for oppgaven. 
Ganske snart suges leseren inn i fortellingen, ikke minst på grunn av forfatterens fine og følsomme prosa. 

Anna Bergseng har i en mannsalder jobbet som jordmor på en føde- og barselavdeling. 
Tradisjonelle sykepleier-idealer har vært viktig for henne. 
Også i forhold til selvbilde og selvtillit. 

Nå er hun seksti pluss og snart pensjonist, men vil fortsatt gjøre en god jobb, holde tritt med utviklingen, være trygg klippe og faglig veteran. 
Så skjer det ydmykende: 

Under en kveldsvakt mister hun kontrollen. 
En mann kommer styrtende inn, en vordende far Anna kjente da han var liten. 
Gjenkjennelsen er sjokkartet, av gode grunner. 
Annas egen sønn døde som spedbarn. 
Under den etterfølgende krisen og det følelsesmessige vakumet ble hun trukket til mannens familie og mannens mor. 

Og hva kan skje mellom mødre som kommer hverandre nær? 
Nå skaper hennes lille kollaps store problemer. 
Den fødende moren får midlertidige lammelser. 
Media kaster seg på; blir det tilssynssak? 
Avdelingen sliter allerede med bemanningsreduksjoner og omorganisering. 
Anna trykkes ned i skyld og skam. 
Bør hun ikke like godt førtidspensjonere seg? 

Om forfatteren: 

Emanuelsen tegner et nært og ytterst troverdig bilde av en middelaldrende hverdagssliter i en kritisk livssituasjon. 
Fortellingen veksler mellom to tidsplan: 
Annas nåtid og en fortid som kommer nærmere og nærmere. 

Fordekt generasjonsproblematikk og personlige spenningsforhold på avdelingen er tatt på kornet. 
Det samme gjelder kulturen med sladder og baksnakkelser på pauserommet. 
Men det mest imponerende er prosaspråket. 
Emanuelsen skriver knakende godt: 

Gjennomskinnelig enkelt, men stemningsfullt og konkret. 
Han fanger detaljer og gjengir hendelser som viser at han forstår og kjenner sine personer fra innsiden. 
Det er en prosa som åpner for gjenkjennelse og medfølelse mer enn avsløring og utlevering. 
Fremst rager skildringen av hovedpersonen Anna. 
Hun har i mange år holdt ut sin ensomme tilværelse med å føre samtaler med den avdøde ektemannens fotografi, og hun har beholdt gifteringen på. 
Når hun mister den, skjer det på en betydningsfull, nesten studieartet måte som også virker dybdepsykologisk troverdig. 

Emanuelsen har skrevet en sterk roman om noe som angår alle: 
Fortid og frigjørelse. 
Som innramming bruker han tekstutdrag fra en bok om jordmorkunsten. 
For dette handler jo om forløsning. 
Helt konkret, - og i overført betydning. 

Soundcloud: Anne B. Ragde om den fjerde Berlinerpoplene-boken 
