Konsertanmeldelse:Susanne Sundfør 

Synth-Sundfør, enda bedre enn før. 

Publikum: ca. 7000 

Tre ting å fundere på i løpet av en Susanne Sundfør-konsert: 
Kan en slik noensinne bli dårlig, som i svak? 
Kan et «stilbrudd» som det årets mørkklingende synthpopalbum «Ten Love Songs» gjør med karrieren hennes fungere sammen med låter fra de to forrige? 
Og hva er det egentlig med 29-åringen og tekster med pistol? 

Svaret på det andre spørsmålet er et mørkkledd «Ja». 
Sundfør og hennes live-sekstett kombinerer de logisk sammenhørende bitene fra de ulike utgivelsene i et låtpuslespill som framstår mer naturlig enn man skulle tro. 
Beklager derfor om det følgende oppleves som låtoppramsing, men sentrale poenger som kommer fram både mellom og inni linjene for den som følger med. 

For eksempel starten med «It’s All Gone Tomorrow» fra The Brothel (2010). 
Den er mer storslagen og mektigere uten strykerne fra plata. 
Glir umerkelig over i «Kamikaze», og videre i «Trust me» fra «Ten Love Songs» (2015) (sistnevnte gjort nesten alene, før den ender i «Rome» fra «The Silicone Veil» (2012). 

En ekstremt overbevisende åpning, som altså navigerer innom «hele» karrieren hennes. 

Ja, vi later som om førsteplata ikke eksisterer. 

Gjennomgående uten publikumskommunikasjon. 
Publikum ser uansett ut som de skal på fjelltur, siden Bergen er meteorologisk erklært oktoberværområde resten av helga. 
Og folk på fjellet liker ikke så mye utenomsnakk. 

Derfor blir det litt surr med «Hei Bergen, me e så gla for å vær her» i overgangen til «Slowly». 
Det løser seg når «Accelerate» kjører umerkelig over i «Fade Away». 

«Memorial», et timinuttersmonster på plate, live framført med Sundfør på akustisk gitar - og der det voldsomme seksminutterscrescendoet i stedet tas over av «Insects». 
Som igjen går over i instrumentale «As I Walked Out One Evening» (2012) før «The Brothel» (2010). 

Den briljerer til og med med et eget a cappella-avsnitt. 
(Til orientering for folk som driver med quiz: 
Det trengs tre vokalister for å matche én Susanne Sundfør). 

Eksellent nydelig, særlig måten den fortsetter i «White Foxes» (2012) - før en av årets utvilsomt beste låter, «Delirious». 

Og så helt til slutt, som postludium: 
«Your Prelude» (2012). 

Ta den ironijagende setlistefantast. 

En Sundførkonsert makter ikke å bli dårlig. 

Men den blir heller aldri virkelig genial. 

Og hva det er med disse pistolene, vel det tror jeg vi fint kan leve uten et godt svar på. 

TOR MARTIN BØE 
