Bokanmeldelse:Kristopher Schau: 
«Oslo-Lillehammer-Hamburg. 
En samtale med Ingvar Ambjørnsen» 

Ved første øyekast virker kombinasjonen Kristopher Schau og Ingvar Ambjørnsen som en skikkelig bra match. 

På den ene siden: 
En fin skribent med mye selvironi. 
På den andre siden: 
Et snakkesalig intervjuobjekt som elsker å fortelle historier. 
Å koble sammen Kristopher Schau og Ingvar Ambjørnsen virker som en god idé fra forlaget som gjerne vil feire Ambjørnsens 60-årsdag med denne samtaleboken. 

Schau takket ja til oppgaven fordi det er snakk om nettopp Ambjørnsen: 
«Det er tross alt Ambjørnsen det er snakk om her; en av de få konstantene i livet mitt», skriver Kristopher Schau i boken. 

Likevel kan jeg ikke si at resultatet er helt vellykket. 
Det blir liksom med tilløpet. 
For mange åpenbare oppfølgingsspørsmål blir aldri stilt, og i stedet for å gå i dybden på de virkelig interessante temaene er det som om Schau foretrekker å bevege seg på overflaten. 

Den løse og litt springende formen som til å begynne med virker ganske sjarmerende, blir i lengden lite tilfredsstillende for en leser som gjerne ville visst mer om Ingvar Ambjørnsens egne tanker omkring det etterhånden svært omfattende forfatterskapet han har bak seg. 

Rammen for samtalene mellom Kristopher Schau og Ingvar Ambjørnsen er velprøvd innenfor den featureaktige intervjusjangeren: 
I første del av boken kjører de bil sammen, nærmere bestemt fra Oslo til Lillehammer. 
Det skaper en viss naturlig dynamikk og fremdrift i samtalen, men det er likevel ikke all verden som kommer ut av denne innledende og ganske korte bilturen. 

I den andre delen av boken oppsøker intervjueren Ambjørnsen i hans hjemlige omgivelser i Hamburg. 
Og det er som om disse kjente og trygge preget bidrar til å dempe temperaturen på samtalen de to imellom. 
Det hele kommer ned på et lavemosjonelt nivå, der Ingvar Ambjørnsen langt på vei styrer praten langs velkjente stier, mens Kristopher Schau virker fornøyd med å få bekreftet det bildet av Ambjørnsen som han allerede har laget seg. 

Samtalen går rett og slett litt for greit, nesten på autopilot. 
Og de åpenbare oppfølgingsspørsmålene blir aldri stilt. 

Det betyr ikke at dette er en fullstendig mislykket bok. 
De to berører interessante temaer som musikk kontra litteratur, den mystiske og uhåndgripelige inspirasjonen, hvordan man styrer og lever med nevroser, strukturelle forutsetninger for å kunne leve av et forfatterskap og selvsagt tematikken aldring, sykdom og dør. 
Men uten å ta seg tid til å utvikle noen av temaene i særlig grad. 

Kristopher Schau er på sitt beste en vittig skribent, som gjerne kommenterer seg selv sett utenfra med rikelige doser selvironi. 
Og Ingvar Ambjørnsen sparer ikke på anekdotene fra et langt og tidvis nokså frynsete liv. 

Men det forblir altså på overflaten, og det er nok ikke til denne boken man skal gå hvis man ønsker ny og interessant informasjon om forfatteren Ingvar Ambjørnsen. 

Gratulerer med dagen, forresten! 
