Ekstremt vitalt
Postpunk-yndlingene knuser til på det etterlengtede andrealbumet. 

«Adore life» ga ikke umiddelbar tilfredsstillelse. 
Ved første gjennomlytting var jeg ikke overbevist om at villkvinnene hadde klart å gjenta suksessen fra 2013 og debuten «Silence yourself». 
Oppfølgeren er mindre rå i kantene, men viser seg å holde samme solide kvalitet. 
Minst.«Adore life» er mer sofistikert, uten å havne i smarting-fella. 
Vokalist Jehnny Beth vrenger sjelen og river deg i skjortekragen, og er et magisk manisk midtpunkt. 
Hun er emosjonell, flørtende, avvisende og intens. 

Albumet åpner med førstesingelen «The answer», hvor gitarist Gemma Thomson gir en ren oppvisning i rock. 
Rock! 
Heldigvis er postpunk-inspirasjonene mer framtredende, bare hør på basslinjen framført av Ayse Hassan på «I need something new». 
Albumet låter som et svett mareritt en kald novembernatt, kokain, kjærlighet og kaos. 
Miks inn en dæsj PJ Harvey, en dose punk og et par eksistensielle spørsmål. 

Det repetitive er albumets store styrke, på «Evil», «Surrender» og nevnte «I need something new». 
Det gjelder også andresingelen «Adore», albumets høydepunkt. 
Det er en eksepsjonell låt, som tar helt pusten fra meg og føles ut som om den varer dobbelt så lenge som sine allerede lange fem minutter. 

Bandet Savages er blitt et ennå mer helstøpt maskineri siden sist, samtidig gjør produksjonen ære på hvert enkelt instrument. 
Trommis Fay Wilton får utløp for et par indre demoner på den løpske «T.I.W.Y.G», før den avsluttende «Mechanics» fader fint ut. 
Ikke alle låtene føles like inspirerte, som «When in love» og «Slowing down the world». 
I skrivende stund er «Adore Life» en plate som vokser seg større og bedre for hver gjennomlytting. 
Farlig nær toppnotering, dette. 

Beste spor: 
"Adore", "I need something new", "Evil". 
