Bedre enn The Beatles
Pedro Carmona-Alvarez’ innspilling av The Beatles’ hvite album fungerer enda bedre på scenen. 

Dronegitar, pumpende elektrorytmer og en iskald synth smeller mellom veggene. 
Med datafordreid stemme snerrer Pedro Carmona-Alvarez’ mot publikum: 
«Oh, flew in from Miami Beach B.O.A.C., didn’t get to bed last night». 
Det låter forfriskende stygt og skarpt. 
Deretter brer sørgmodige «While My Guitar Gently Weeps» sine vinger over lettere månebedottne publikummere, før den setter kurs mot stratosfæren. 

Jo, det er The Beatles, men samtidig ikke. 
Det er bedre. 

Egentlig er det en skrullete idé: 
Musiker og forfatter Carmona-Alvarez har tolket The Beatles’ «The White Album», fra begynnelse til slutt, på albumet «The Beatles Revisited». 
30 sprikende og høyst varierende låter, som vitner om et band i full oppløsning. 
Men med «The Beatles Revisited» viste Moonpedro & The Goldfish at det var fullt mulig, bare man spilte låtene på en helt ny måte. 
Denne viljen til å eksperimentere og utfordre er på mange måter helt i The Beatles’ rette ånd. 
Og i levende live er det enda bedre. 

– 
Vi har ennå ikke blitt saksøkt, så ikke si det til noen! sier Carmona-Alvarez og flirer, før en spretten, nesten lekende «Piggies» triller ut av forsterkerne. 

Det er så kjent, men samtidig fryktelig fremmed. 
Akkurat slik gode coverlåter skal være. 

Bandet er best når de endrer låtene til det nesten ugjenkjennelige. 
Mens originalversjonen av «Martha, My Dear» er en rimelig tam og forutsigbar liten trall, har den nye versjonen trukket i en kledelig rootsdrakt. 
«Mother Nature’s Son» låter derimot som noe R.E.M. kunne spilt i starten av sin karriere. 
Men ikke noe topper den seige, metalliske «Yer Blues», kanskje med unntak av den maniske, desperate diskolåten «Blackbird». 

Det interessante ved denne typen radbrekking av klassiske låter er at det kan løfte melodiene frem på en ny måte – man hører ting man kanskje ikke la merke til før, elementer kommer frem og får ny mening. 
Når Moonpedro & The Goldfish vrir på The Beatles til de høres ut som et nervøst indierockband, og det fremdeles låter bra, er det at man virkelig skjønner genialiteten i låtene. 

I mange tilfeller er faktisk disse versjonene bedre enn det mildt sagt sprikende originalmaterialet. 

Lille Victoria er så definitivt byens mest intime scene. 
Publikum står tett i tett, fra inngangsdøren og helt inn til bardisken. 
De nikker, vugger og tripper i takt, i hvert fall så mye som det lille lokalet tillater. 
Flere gjør store øyne når de gjenkjenner sine favoritter. 

Kveldens låtutvalg er smart: 
Det er god variasjon mellom kjente og mindre kjente låter. 
Noe for enhver smak, altså. 
Men mot slutten av konserten taper det seg betraktelig: 
«Good Night» er sidrumpet og sur, mens ekstranummeret «Birthday» er skuffende uinspirert. 
Men i mengden av fantastiske tolkninger er det fort gjort å tilgi. 

«The Beatles Revisited» fungerer overraskende godt i levende live, faktisk enda bedre enn på stereoanlegget. 
Opplevelsen av å føle at man hører noe kjent og kjært for første gang igjen, er best når den deles med andre. 
