Stilig pop som styrer unna klisjeene
Hun har tatt et langt steg inn i popen på plate nummer to. 

Hilde Selvikvåg: 
"Fanga heile verden" (Musikkoperatørene) 

Hilde Selvikvåg hadde neppe ventet at debutalbumet "Slepp meg fri" (2015) ble nominert til Spellemannsprisen, og hun har siden vært en hyppig spilt artist på radio. 

Hun har tatt seg god tid med oppfølgeren, og det har hun tjent på. 
På plate nummer to framstår Selvikvåg som en helstøpt vokalist, og best av alt: 
Hun har beholdt den brede jærdialekten fra Lye. 

De fleste av de ni kuttene på plate nummer to har vært gitt ut som singler, men de fungerer vel så godt side om side på et album. 
Produsenter er denne gang de lokale ringrevene Børge Fjordheim og Gulleiv Wee, mens flere av tekstene er skrevet sammen med Karianne Arntzen. 
Dette har vært gode folk å ha med seg. 

Det er partier med polert pop her, men ikke mer enn nødvendig. 
Detaljene og temposkiftene er flotte. 
Dessuten har hun en stemme som kan ta kampen opp mot det meste. 
Dermed mestrer hun balansegangen mellom radiovennlig pop og lyttevennlige partier, et kunststykke som slett ikke er lett. 
En uvanlig dimensjon er at sangene også egner seg som korsang. 

Ordene flyter lett og uanstrengt om kjærlighet, usikkerhet og pågangsmot. 
Det handler mer om følelser enn om historiefortelling, men hun styrer unna klisjeene. 
Et kunststykke, det også. 

Selvikvåg har foretatt et stilskifte jeg normalt er skeptisk til, men i hennes tilfelle lykkes det fullt ut. 

Beste spor: 
"Fanga heile verden", "Erlend", "Ha deg i min hage", "Strike". 
