Et mørkt, men åpent sinn
Under fjorårets Americana Music Awards i Nashville gjorde Jason Isbell nærmest rent bord med prisen for årets album, årets sang og årets artist. 

16 år gammel opptrådte Jason Isbell på Grand Ole Opry sammen med kompisen Chris Tompkins. 
Tompkins gjorde det siden stort som låtskriver, mens Isbell sluttet seg til Drive-By Truckers i seks år. 
I 2007 forlot han bandet og solodebuterte med "Sirens of the ditch". 

Så fulgte "Jason Isbell and the 400 Unit" (2009), "Here we rest" (2011) og "Southeatern" (2013). 
Det var sistnevnte som utløste prisraset, inkludert låten "Cover me up". 

Nå er 36-åringen fra Green Hill i Alabama klar med oppfølgeren. 
Han åpner med countryplukking i "If it takes a lifetime", en John Prine-aktig vise om å kare seg gjennom livet: 

I've been working here 

Monday it'll a year 

And 
I can't recall a day 

when I didn't wanna disappear 

But 
I keep on showing up 

hell bent on growing up 

Så følger "24 frames", kanskje den som vil bringe ham en ny pris eller to. 
I hvert fall en iørefallende sang som flyter lett på oppdriften fra Laurel Canyon. 

"Flagship" bringer ham ned på bakken, en stillferdig ballade med akustisk gitar. 
"Hudson Commodore" har et refreng av beste Eagles-sort, mens "Speed trap town" kunne vært med på Springsteens "Nebraska"-album. 

Sørstatsrocken til Drive-By Truckers dukker opp mot slutten av albumet i "Palmetto Rose", men som soloartist favner Isbell vidt. 
Han sier at et sørstatsflagg gjør ham sint og trist; et uttrykk for trangsynte mennesker som nekter å vokse og forandre seg. 

Mørket fra "Southeastern" finnes fortsatt i musikken, men med noen striper av lys sivende inn. 
"To a band that I loved" er en vakker avslutning på et flott album. 

Beste spor: 
"If it takes a lifetime", "24 frames", "Something more than free", "Speed trap town", "Hudson Commodore". 
