Brev fra en barselpappa
På sitt beste ligner Knausgård en poetisk mammablogger. 

«Det gjør vondt å leve i blant, men det er alltid noe å leve for. 
Kan du huske på det, tror du?» 

Disse ordene skriver Karl Ove Knausgård helt mot slutten i den nye romanen «Om våren» som er en bok henvendt til hans tre måneder gamle datter. 
Hun, helt i starten av livet, han en middelaldrende mann på 46 med regninger, tidsfrister, tre andre barn og en kone som tidvis er lammet av depresjon. 

Kanskje kan vi kalle den en manual for livet, en håndbok for det uhåndterlige, eller en veiviser inn i den mørke krattskogen hvor livene våre utfolder seg. 
Utdraget ovenfor kan tjene som en oppsummering av forfatterens prosjekt med denne utgivelsen. 
Han skildrer det også slik: 
«Jeg vet ikke hvordan livet ditt vil bli, jeg vet ikke hvordan det vil gå med oss, men jeg vet hvordan livet ditt er, og hvordan vi har det nå, og siden du ikke kommer til å huske noe av det, skal jeg fortelle deg om en dag i livet vårt, den første våren du var med på. 

Knausgård-essay i spennet mellom patos og selvforakt. 

Romanen er strukturert rundt et fiktivt aprildøgn og en reise faren tar datteren med på for å besøke moren på sykehuset. 
Leseren kjenner igjen tonen fra «Min kamp»-bøkene hvor hverdagslige betraktninger kombineres med filosofiske resonnement i et språk som stort sett holder høyt nivå. 

Hovedpersonen er én av oss, en som strever med å få dagene til å gå opp, som lurer på hvorfor vi er her: 
Hva er meningen med det hele? 
Familielivet gis stor plass, og fortelleren er over gjennomsnittlig hardtarbeidende på hjemmebane. 

Tidvis fremstår Knausgård nærmest som en hypersensitiv mammablogger der han skriver poetisk om hvordan oppvaskbørsten skinner i lyset og om hvorfor han absolutt må ha skittentøykurver i plast. 
Men han løfter hendelsene og gir dem litterær verdi. 
Han skriver om hverdagen som en berg-og-dal-bane gjennom hverdagslige gjøremål, dialoger og eksistensielle betraktninger. 

Jeg får assosiasjoner til Virginia Woolfs mesterverk «Mrs. Dalloway» hvor Woolf speiler et menneskeliv nettopp gjennom å følge det en hel dag og gjennom å skildre hverdagens aller minste bestanddeler. 
Likevel bikker Knausgård mot det mer komiske når han skildrer egen avføring som glir gjennom det siste stykket av tarmen: 
«Det var noe førsivilisasjonsaktig over det, hadde jeg aldri tenkt, at vår egen avføring lukter mildt og godt, mens alle andres lukter forferdelig. 
Det kan også bli vel selvopptatt.» 

Samtidig er Knausgårds styrke at han holder høyt språklig nivå. 
Han er kanskje den beste i landet akkurat nå til å skildre presist hvor vakkert, hvor vanskelig og uutholdelig livet kan være. 
Flere av sekvensene er nydelige og blir nok ekstra rørende fordi de er henvendt til et lite barn, selve symbolet på eksistensen. 

Det hersker liten tvil om at Knausgård kan sitt skrivehåndverk. 
På den måten er «Om våren» en forutsigbar tekst. 
Og gjennom beskrivelsen av konens depresjon blir mørket en metafor leseren rekker å bli trøtt av. 
Hun beskrives som «på randen av en sjø av mørke», «fylt av mørke og håpløshet», «langsomt hadde mørket falt i henne», og så videre. 
Da mister bildet betydning. 

Også Knausgård trenger en redaktør som røsker i ham og utfordrer språket. 
Men ser man forbi disse svakhetene, er «Om våren» blitt en bok jeg vil anbefale til alle som stotrer av gårde gjennom livet. 
