Konsertanmeldelse, Justin Timberlake:Åt skogen 

Flankert av et brautende backingband, gjør Justin Timberlake skam på sine ofte glimrende popsanger. 

En drøy time ut i sin bedrøvelige konsert på Telenor Arena, setter Justin Timberlake seg rundt leirbålet og tolker noen av artistene som må ha inspirert ham, gjort ham til den kolossen han er. 

Fleetwood Mac («Dreams») og The Beatles («Come Together») er ikke helt åpenbare, men hvem har ikke blitt berørt av den musikalske alkymien deres? 
I tillegg til et respektfullt nikk til Lauryn Hill («Ex-Factor»), gjøres det en cover av John Denvers novelty-slager. 

«Thank God I’m a country boy,» messes det, et mantra som også gjennomsyrer årets "Man of the Woods", hans store mikrobrygg- & tredagersskjegg-album. 
Gitt hvor det står til med verden, hvem har ikke lyst til å rømme til skogs? 
Antageligvis hadde vi alle hatt godt av det. 
Men veien til helvete er som kjent brolagt med gode intensjoner. 

«Filthy», åpningssporet på platen, innleder også konserten, men nå med rautende blåsere og gitarrunk som minner mest om en forvirret YouTube-cover av «Iron Man». 
«If you know what's good», synger han. 
Ja, så ... 
Er det kanskje ikke akkurat her og nå man vil være? 

Spøkelset av en gameshow-vignett henger konsekvent over det brautende backingbandet hans, en påminnelse om at det er ingen nødvendighet i at «organisk» er bedre enn "syntetisk". 
Det forklarer hvorfor en metallisk godbit som "Sexyback" i låter helt kaotisk i denne storbandskapningen. 
Hva feiler gitaristene? 
Og hvorfor lar JT dem ta så voldsomt mye plass? 

«My Love» er en av hans udiskutabelt beste sanger, men gjøres også skam på. 
Etter en intro der JT brifer med en sampler, raser bandet over ham som et uvær. 
Når de innledende sirkustriksene er over, fremføres en kurant versjon av låten, før den så maltrakteres av gitaristen. 
«Cry Me A River» og «Senorita» lider samme skjebne. 

Som de fleste tidvis briljante popsmeder, er det tidligere *NSYNC-fløtefjeset best når han ikke tar seg vann over hodet. 
Første halvdel av country-flørten "Drink You Away" er overraskende varm og sjelfull, og går på mange måter den blåøyde bluesen til Jack White i næringen. 
Det er riktignok innen også den blir til et svimlende virvar av blåsere, trommer og gitar. 

Etter et intermesso om Kjærligheten, følger Timberlake, nå iført flanell, opp med nedstrippede "Flannel". 
Så setter han seg ned rundt leirbålet sammen med sine medsammensvorne og klimprer, som nevnt, til gamle slagere. 
Påtatt som det enn er, så er det et av få øyeblikk av konserten som faktisk funker. 
De klarer nemlig å holde bakkekontakten. 

Og så er det tilbake til den grusomme galskapen, helt til veis ende. 
Den største skuffelsen ved konserten er ikke at det er så få høydepunkter, men at det låter så amatørmessig. 
En av verdens største popstjerner er på turné, og det fremstår i all hovedsak som en glorifisert skoleavslutning. 
