Vilter og slagferdig skipsroman
Denne forfatteren viser at romaner kan ha skikkelig humor i seg. 

Det blir sagt at humor er mangelvare, kanskje spesielt i norske romaner. 

Hvis noen tror at bøker med humor er lettvinte, overflatiske saker, vil «Medusas flåte» av den østerrikske forfatteren Franzobel (pseudonym) være et bevis for det motsatte. 

I boken møter vi en velopplagt fortellerstemme av den allvitende sorten, som kan berette hvilke tanker og planer alle har i det brokete persongalleriet på fregatten «Medusa». 

Den til tider elleville fortellingen handler også om makt, politikk, og samfunn, og ikke minst om at menneskelig dårskap har en tendens til å trumfe sunn fornuft i nødens stund. 

Det hele begynner med at et skip utenfor Senegals kyst oppdager en gjeng skitne og avmagrede mennesker på en flåte. 

Året er 1816, og de skipbrudne viser seg å komme fra den havarerte franske fregatten «Medusa». 
Romanen forteller om de begivenheter som ledet til at menneskene har endt opp på flåten. 

Boken har ingen tradisjonell hovedperson, men skifter synsvinkel mellom et mylder av karakterer. 

Personen vi følger mest er unggutten Viktor. 
Han mønstrer på «Medusa» full av eventyrlyst og drømmerier. 
I møte med virkelighetens hardbarkede sjømenn blir han kjent med menneskehetens aller mørkeste sider. 

En annen minneverdig karakter blant skipets 400 mennesker er skipslegen Savigny. 
Han representerer opplysningstidens tro på fornuft og vitenskap. 
Men han erfarer at mennesker i nød står nærmere dyrene enn prinsipper og idealer. 

Til tider stjeler den noe pratsomme fortelleren oppmerksomheten fra sine karakterer, men stort sett klarer «Medusas flåte» å gi leseren følelsen av at ville krefter truer den siviliserte overflaten. 

For eksempel når skipet krysser ekvator, blir det holdt fest for Neptun. 
En av passasjerene, den afrikanske Marie-Zaïde, danser erotisk med passasjerene, til sist med forskeren Adolphe Kummer: 

«Seansen gjentok seg med Kummer, bortsett fra at den svarte kvinnen nå bøyde seg frem og slapp en promp, under latter fra publikum. 
«Fyttifjerten! 
Der fikk du noe å forske på!» 
Så ga hun seg til å sprette omkring som en galning. 
He! 
Hee! 
Hee! 
En nokså verdiløs erfaring for et medlem av Kapp Verdes filantropiske selskap, i hvert fall fra et vitenskapelig ståsted». 

Ute Neumann har gjort en strålende jobb med å oversette den humoristiske og dobbeltbunnede romanen til livlig norsk. 
