Filmanmeldelse:«Magic Mike XXL» 

Et utdrikningslag av en film. 

«Magic Mike XXL» 

USA. 
Tillatt for alle. 
Regi: Gregory Jacobs. 
Med: 
Channing Tatum, Matt Bomer, Amber Heard. 

Undertegnede så ikke «Magic Mike» i 2012. 
Det var ikke bare fordi jeg synes at mannekroppen er oppskrytt (det har bare falt seg sånn). 
Men også fordi jeg synes at Hollywood-arbeidshesten Steven Soderbergh aldri har laget en ordentlig god film. 
Soderbergh har overlatt registolen til sin høyre hånd Gregory Jacobs i denne oppfølgeren, men tar selv ansvaret for filmfotografiet. 

Uansett. 
Vår helt, «Magic» Mike (Tatum), kjeder seg litt i verkstedet han har åpnet, og dama har forlatt ham. 
Da muligheten åpner seg for å ta en siste runde i manesjen med de gamle «brødrene» hans i truppen Kings Of Tampa, er han forbausende lett å be. 

«Gutta» legger av sted i en bobil. 
Målet er Myrtle Beach, den amerikanske østkystens fremste fyllik-slagmark, og et årlig arrangement for mannlige strippere – unnskyld, «male entertainers» – der. 

Underveis har de mye «gøy». 
De spiser ecstasy til frokost, og besøker et bordell i Savannah. 
De havner på en fest med middelaldrende kvinner, og gjør med dem det strippermenn må. 

«Magic Mike XXL» er i det store og det hele en streit, simpel «road movie», med produksjonsverdiene til en TV-serie. 
Tatum er en ganske sjarmerende skuespiller – og så absolutt en god danser. 
Men filmen lider etter alt å dømme av tapet av forgjengerens Matthew McConaughey, og dialogen er pinefull: 
Disse karene snakker som det de er – «mimbos»: «male bimbos». 
Ikke så interessante å høre på i lengden. 

Sexen? 
Det er ingen sex (filmen har da heller ingen aldersgrense). 
Bare en serie boyband-inspirerte stripperutiner tilegnet desillusjonerte sørstatskvinner på sin første skilsmisse, som er mindre interesserte i sex enn av å bli «dyrket» som «gudinner» i noen stakkede sekunder. 

Opptredenene er lett nedverdigende for både de på scenen og de i salen. 
Hadde dette vært en film om kvinnelige strippere, som ble dusjet i dollarsedler av et middelaldrende mannlig publikum, hadde kronikksidene i avisene glødet sommeren gjennom. 

Her, med menn i hovedrollene som «horer», er alt bare gøy. 
(Regnet av dollarsedler er for øvrig langt tettere enn noe undertegnede noen gang har sett på sine sporadiske sosialantropologiske studiereiser). 

Mange vil finne «Magic Mike XXL» lett deprimerende. 
Jeg gjorde det. 
Men som «camp» og harry, «kitschy» og latterlig utdrikningslagsadspredelse for kvinner i 30- og 40-årene, kunne den sikkert vært kjedeligere. 
Den er dem vel unt. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
