Støyende mestermøte
«Få meg til verden i tide» er et mesterlig musikkmøte som endelig er tilgjengelig på plate. 

«Få meg til verden i tide» er en plate utenom det vanlige. 
Den vokste ut av en hyttetur til Haukeli, med sekken full av synther, noe som også kan sies å være uvanlig for det støyende rockebandet The Megaphonic Thrift. 
På hytten skulle spellemannprisvinnerne lage bestillingsverket til fjorårets utgave av Den Elleville Festen. 

Fremføringen av verket skulle egentlig resultere i en liveplate. 
Men noe skjedde under innspillingen. 
Opptaksmaskinen gikk i svart, og de sto der uten noe som helst. 

«Hva nå?» undret bandet. 

Begeistringen for «Få meg til verden i tide» var imidlertid overveldende - fremføringen fikk blant annet en sekser her i Bergens Tidende - så bandet hadde ikke noe valg. 
De måtte i studio for å spille inn. 
Det står for øvrig et «+» etter bandnavnet The Megaphonic Thrift på denne utgivelsen. 
Njål Paulsberg, kjent fra bergensbandet Put Your Hands Up For Neo-Tokyo, har også vært med helt fra hytteturen som startet det hele. 

På et senere tidspunkt ble dessuten Emil Nikolaisen fra legendariske Serena-Maneesh hentet inn for å skape motsetninger - bandet var altfor enige, det ble rett og slett for enkelt. 

Personlig omtaler de Paulsberg og Nikolaisen som «den smågale, intuitive Mozart og den ryddige, nøyaktige Steve Reich». 
Og kjenner man til Paulsbergs ekstravagante, tunge synthlandskaper og Nikolaisens intense, nesten maniske støysesjoner i Serena-Maneesh, er det lett å høre deres bidrag til lydbildet. 

Men det er massevis av The Megaphonic Thrift å finne her - det er TMT med en underliggende glede som man ellers ikke har kunnet se i det ellers relativt bleke universet de har skapt tidligere. 

En del av æren for det går til Paulsberg, hvis krispe, retrofuturistiske synth leder an veien fra «Intro», som for øvrig lett kunne vært på lydsporet til en gammel sci-fi-film, til siste takt. 
På «Hendene» er det så gjeldende at det føles som om han alltid har vært en del av bandet, det er en uvurderlig komponent og gjør låten til en av albumets sterkeste. 

«Pilene» blir kanskje den mest representative låten for bandets «nye lyd». 
Den ligger i krysningspunktet mellom støy, elektronika og pop, og er unektelig vakker med Frøkedal på hjemsøkende vokal. 

Men den støyende «shoegazen» slipper de aldri helt tak i. 
Den får man i størst grad gjensyn med på «De gale», som automatisk høres like legendarisk ut som de beste låtene på sjangerpionérer My Bloody Valentines «Loveless». 

Albumets kanskje mest interessante øyeblikk kommer på monumentale «Den evige heten», hvor så å si alle bandmedlemmene får briljere; låten klokker inn på 11:33 minutter, og er full av intrikate detaljer som en slags belønning til lytteren. 
Det er tre låter i én. 

Første akt bygger sakte opp intensiteten mot det store klimakset, som ender i en total synthforløsning à la «Tilbake til fremtiden» og en gitarsolo som mildt sagt tangerer Guns n’Roses. 

«Få meg til verden i tide» er endelig tilgjengelig til alles lytterglede, og er et verk som viser den uventede magien som kan oppstå i møtet mellom musikere fra ganske ulike hold. 

Platen slippes 11. november 
