Denne krimmen ble lansert som det nye store.Slett ikke! 

KRIM: 
Noen forfattere synes å tro av krimromanen deres får enorm kraft hvis bare historien inneholder enda flere bestialske drap, enda flere grufulle skjebner. 
Å, så feil de tar. 

Mads Peder Nordbo: Kald angst. 
Oversatt av Erik Krogstad. 
352 sider. 
Gyldendal. 

Dette er merkelig. 
Den ene danske krimromanen etter den andre lanseres som det nye store, og jeg liker nesten ingenting. 
Kanskje er det meg, eller kanskje er det for mange som jakter på den lukrative krimtronen og bruker alle de enkleste pr-triks i boken. 
Mads Peder Nordbo har uansett levert sin andre bok om grufulle drap og overgrep på Grønland - jeg mislikte den første, og denne er bare bittelitt bedre. 

Denne gang er bakteppet et hemmelig forsøk på å utvikle en pille som fjerner kuldefølelsen - en medisin som åpenbart vil ha både militær og økonomisk verdi i polare områder. 
Men forsøket slår feil. 
Bivirkningene er selvsagt svære og ukontrollerbare, og dermed sendes leseren inn i et Mission Impossible/James Bond-aktig actionunivers. 
Men samtidig vil forfatteren, med journalistisk bakgrunn, gjerne beholde både et lag av grønlandsk sosialrealisme og et maktkritisk blikk. 

Ambisjonene er det altså ingenting å si på. 
Men ingrediensene slåss om oppmerksomheten, og det blir altfor mange lange og detaljerte beskrivelser av hemmelige ganger der skruppelløse (og misbrukte) lever skjulte liv fulle av overgrep og neverdigelse, drap og bestialitet. 
Det virker som om Nordbo ikke helt klarer å bestemme seg om han vil levere røverhistorien - eller om han egentlig forsøker å være en slags litterær samvittighet på Grønlands vegne. 

Dessuten sliter han tungt med å dra forrige bok, «Jenta uten hud», inn i denne. 
«Kald angst» kalles en frittstående oppfølger, og forfatteren anstrenger seg så hardt for å gi nye lesere innblikk i hovedpersonenes dramatiske forhistorier at det blir full brems for framdriften. 

Derfor: 
Skal dere lese om krim om Grønland, bør dere heller finne fram Peter Høegs «Frøken Smillas fornemmelse for sne» fra 1993. 
Og hvis dramatikk er nok, også uten en forbrytelse som skal etterforskes, kan dere kaste dere over Kim Leines fantastiske «Profetene i Evighetsfjorden» (Nordisk Råds litteraturpris, 2013). 
Eller Sirdals egen prisvinner: 
Tore Kvævens «Når landet mørknar» (Brageprisen, 2018). 
