Konsertanmeldelse:Mark Knopfler 

Visst er det deilig når Knopfler brister! 
Synd at han så sjelden tillater seg å gjøre det. 

KONSERT: 
Mark Knopfler 

STED: 
DNB Arena, Stavanger 

PUBLIKUM: 
Ca. 5000 (fullt) 

AKTUELT ALBUM: 
«Tracker» 

Mark Knopfler har ikke investert stort i scenografi eller produksjon. 

Lys-«showet» er så godt som ikke-eksisterende. 
Ingen videoskjermer og dilldall. 
Knopfler og hans syv medsammensvorne har sikkert gode jeans og chinos, og over middels komfortable sko. 
Det visuelle inntrykket er uansett Dressmann-via-Fretex. 

Men gitarer har’n kjøpt seg for millionene! 
Han bytter stort sett mellom hver låt, noen ganger midt i. 
Han har Telecaster, Les Paul, noe jeg antar er en Jazzmaster, den «national steel»-gitaren fra omslaget til «Brothers In Arms» og – selvsagt – rød Stratocaster. 
Med flere. 

Han er punktlig, og i gang bare to minutter etter annonsert konserttid. 
De tre første sangene gir oss en grei pekepinn på spekteret han liker å operere innenfor nå om dagen. 
Det er ikke stort. 

«Broken Bones» kunne knapt ha vært mer J.J. Cale. 
En oppvisning for det rytmiske spillet hans, sløvt funky, liksom selvgående. 
Knopfler gliser godmodig. 

«Corned Beef City» er rockabillyshuffle, en sånn type lite ambisiøs «pubrock» som det føles feil å høre i en betongarena. 
«Privateering» er keltisk folkrock med ståbass og akustisk gitar. 
Lyden er svak i midten av salen – kantslagene på skarptrommen gjaller i kortveggen bak. 
Bedre ute i kantene. 

«Skydiver» er starten på en traust avdeling (den lille trommesoloen hjalp ikke). 
Knopflers stemme, konverserende på plate, blir ofte til mumling på scenen. 
De påfølgende sangene reddes nesten uten unntak av gitarspillet hans, og noen ganger ikke en gang det: 
«Song For Sonny Liston», for eksempel, er søvndyssende for alle som ikke måtte være av den oppfatning at enhver tone han spiller er den pureste honning fra himmelriket. 

Les også: 
Knopfler skuer tilbake (krever innlogging) 

Kanonene da? 
«Romeo And Juliet» ble skrevet med en lidenskap han trolig ikke lenger besitter, eller kanskje en gang gjenkjenner som seg selv. 
Han fraserer slapt, som om låten kjeder ham. 
Soloen, derimot, er brukbart ildfull. 
«Sultans Of Swing» lider under noe av det samme. 
Folk står da også som saltstøtter i salen (tar ikke «selfies» en gang!). 

Den vagt Paul Simon-på-safari aktige «Postcards From Paraguay» bidrar med en smule energi, og den tøffende togrytmen i «Marbletown» får en nokså sterk gitarfinale som leder inn i «Telegraph Road». 
Den er, med sine ti minutter, lett redigert, og Knopfler unngår de mest ilende intense sololøpene øverst på gitarhalsen, trass i at han planker ganske mye ellers. 

«So Far Away», ikke en kanon, sløyer seg slakt frem mot avslutningen med «Piper To The End». 
Scenen blir rigget ned på rekordtid (det enkleste er ofte det enkleste). 
Knopfler er sannsynligvis allerede på vei til Bergen, Oslo og Trondheim, der han spiller – forhåpentlig noe mer på hugget – på henholdsvis tirsdag, onsdag og fredag. 
