Filmanmeldelse «BlacKkKlansman»:Blodig alvorlig farse 

Et fyrverkeri av en film. 

DRAMA/KOMEDIE 

«BlacKkKlansman» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Spike Lee. 

Med: John David Washington, Adam Driver, Topher Grace, Laura Harrier. 

Tidlig 1970-tall. 
Unge, svarte Ron Stallworth (Washington) får jobb i politiet i Colorado Springs. 
Etter en deprimerende tid som løpegutt i arkivet, blir han satt til å finne på noe i etterretningsavdelingen. 

En dag kommer han over en annonse i avisen: 
Den lokale avdelingen av Klu Klux Klan – de liker best å kalle seg bare «Organisasjonen» nå – søker nye rekrutter. 
Skulle han prøve å infiltrere dem på noe vis, kanskje? 
Stallworth legger an den hvite, litt trangrumpete stemmen sin og slår nummeret. 
Han er inne! 

Problemer oppstår selvsagt idet lokallaget vil møte ham. 
Løsningen blir at politiet sender Stallworths kollega Flip Zimmerman (Driver) i stedet. 
Han er ikke svart. 
Men han er jødisk. 
«Jeg har faktisk aldri tenkt noe særlig på det før nå», sier han melankolsk. 
«Nå tenker jeg på det hele tiden». 

Det er absurd høyt spill. 
Men det går seg til, i hvert fall sånn innledningsvis. 
Zimmerman får vite at lokallaget planlegger en terroraksjon mot den svarte studentunionen. 
For å gjøre situasjonen enda mer prekær, er Stallworth i ferd med å forelske seg i dennes vakre leder, Patrice (Harrier). 

Planen er dum, men potensielt katastrofal. 
Således summerer den egentlig opp hele poenget i hele denne sprell levende filmen: 
KKK er en organisasjon av konspirasjonsteoretikere og nolduser. 
Men at de er idioter, gjør dem ikke ufarlige. 
Snarere tvert imot. 

Det er en stund siden Spike Lee evnet å injisere seg inn i samtiden like elegant som han gjør med «BlacKkKlansman» (som utrolig nok er basert på virkelige hendelser). 
Brenselet hans er selvsagt den nakne, stygge rasismens comeback i den amerikanske «mainstreamen». 

Lee levner liten tvil om at han anser Donald Trump for å være fullbyrdelsen av den heslige drømmen til David Duke; Louisiana-politikeren og klanmedlemmet som her er spilt av Topher Grace. 

Regissøren blir ofte beskylt for å være didaktisk og propagandistisk. 
Lee utviser ikke alltid et like subtilt håndlag. 
Når klanmedlemmene og Duke hoier «America first» og «let America achieve it’s greatness again», er de de som vil mene at han blir vel bokstavelig. 

For min egen del reagerer jeg ikke på det. 
Ikke denne gangen. 
Lee skal få lov til å mate poenget sine inn med skje, all den tid han har et godt poeng. 

Når han lar opprivende opptak fra fjorårets «Unite the Right»-rally i Charlottesville, Virginia avslutte filmen, komplett med en president som uttaler at «det var gode folk på begge sider», føles det ikke som en pekefinger i trynet, men som den eneste naturlige måten å runde av på (sekvensen etterfølger en av hans patenterte «dolly-effekter»): 
Med et rettskaffent slag i magen. 

Sekvenser som dette passer utmerket godt inn i Lees tvers gjennom urene, men alltid filmatiske stil. 
«BlacKkKlansman» bobler av visuelle ideer og innfall, ikke minst sinnrike referanser til filmhistorien. 
Filmen innledes med en sekvens fra «Tatt av vinden» (1939), og fungerer som en sint parafrase over D.W. Griffiths teknisk revolusjonerende, men notorisk rasistiske storverk fra 1915, «Birth Of A Nation». 

I én bravurasekvens kryssklipper Lee scener fra en latterlig klansseremoni, der gjestene spiser popcorn og ser nettopp «Birth Of A Nation», med en tale i det svarte studentforbundet, der et tidsvitne (selveste Harry Belafonte), forteller om grusomheter som utspilte i filmens kjølvann, og åpenbart var inspirert av den. 

Det er flere slike store visuelle øyeblikk: 
En lang tale i studentunionen, karismatisk levert av Corey Hawkins og akkompagnert av maleriske portretter av svarte ansikter. 
Klubbsekvensen like etterpå, der slitet i livet forløses på dansegulvet, akkompagnert av Cornelius Brothers & Sister Rose’ «Too Late To Turn Back Now». 
Bildet før rulletekstene, der et amerikansk flagg tappes for farger og ender opp som sorthvitt. 
For eksempel. 

Nå hadde jeg nesten glemt å understreke at «BlacKkKlansman» er en komedie. 
En besk og blodig alvorlig farse. 
Jeg har heller ikke hatt tid til å bemerke at skuespillet er tvers gjennom utmerket. 

Adam Driver, en skuespiller undertegnede så langt ikke har hatt all verdens tid til overs for, er helt suveren her. 
John David Washington – sønnen til Denzel (som jo spilte Malcolm X i Lees film med samme navn fra 1992) – har sin fars ro, hans «cool», og en tørt humoristisk stil. 

«BlacKkKlansmann» utspiller seg for 40 år siden, men handler på alle måter – dessverre – om 2018. 
Lee er en amerikansk skatt, og dette er den mest pregnante filmen hans. 
