Nye «True Detective» når ikke forløperen til liktærne
Sukk, må alle politikvinner være seksuelle rovdyr? 

Å herrejemini. 

Det var det som framsto som den generelle reaksjonen på fjorårets sesong én av HBO-serien «True Detective», den fantastisk spilte sørstatshorrorserien som ikke bare sementerte Matthew McConaugheys gryende ikonstatus, men også fikk fansen til å gå google-bananas over den obskure galskapsnovelleboka «The King in Yellow» fra 1895. 

«True Detective» sesong én var 2000-talls-tv på sitt aller, aller beste, men da det ble annonsert at det skulle komme en sesong to, var spørsmålene likevel mange. 
For: 

1) Matthew McConaughey og Woody Harrelson, hvis heftige karakterstudier og strålende samspill var selve drivkraften gjennom serien, annonserte tidlig at de var uaktuelle for sesong to. 
Hvordan skulle dette gå, da? 

2) 
Forfatter Nic Pizzolatto ble genierklært for sitt okkulte, sitrende og hjerteskjærende manus. 
Men var det egentlig han eller regissør Cory Joji Fukunaga, med sin svevende, subtile filmstil, som hadde hovedæren for at resultatet ble som det ble? 
Det får vi svar på nå, Fukunaga er heller ikke med på sesong to. 

3) 
Ville sesong to også ha okkulte undertoner? 
Og her kommer det en spoiler, så unngå for all del å lese akkurat dette punktet hvis du ikke har sett sesong en, kommer vi til å støte på, og forhåpentligvis putte bak lås og slå, resten av den kristensatanistiske pedofiliringen vi bare ante konturene av i sesong én? 

Industrielle Spørsmålene er med andre ord store og mange. 
Og for å ha sagt det med en gang: 
Ja, «True Detective» sesong to framstår som en selvstendig enhet, handlingsmessig fullstendig løsrevet fra sesong én. 
Og nei, de tre første episodene når ikke forløperen til liktærne en gang. 

Vi har forflytta oss fra den golde sørstatssumpen til Californias industrielle helveteshøl. 
I byen Vinci er tilsynelatende alle noen korrupte jævler, og det blir raskt klart at dette også gjelder vår mann, politimannen Ray Velcoro (Colin Farell). 

Han er i tillegg alkoholisert, narkofisert og sliter med forholdet til ekskona og sønnen Chad. 

Vi møter også den tidligere kriminelle forretningsmannen Frank Semyon (Vince Vaughn), den beinharde etterforskeren Ani Bezzerides (Rachel McAdams) og den kjekke, unge, men emosjonelt skakkjørte, motorsykkelpolitimannen Paul Woodrugh (Taylor Kitsch). 

Idet Woodrugh finner liket av Semyons seksuelt utagerende forretningspartner, er krimhistorien i gang. 

Men først må man komme seg gjennom første episode, en ganske traurig time der vi introduseres for persongalleriet i all dens klisjérikdom. 

Macho Fans av Pizzolattos debutroman «Galveston» vil kjenne igjen den hardkokte stilen. 
Her er alle alkoholiserte, alle er macho (selv kvinnene), alle kan godt ty til vold, alle har ett eller flere svin på skogen, en tragisk/dramatisk/kriminell fortid og ingen av dem bryr seg egentlig om de lever eller dør. 

Den vakre kvinnelige bartenderen som er småforelska i Velcoro har selvfølgelig et skjemmende knivarr over halve ansiktet. 

Der McConaughey og Harrelson ga sine karakterer lag på lag med uutforsket materiale, skjønner vi ganske greit hvem det er vi har å gjøre med i sesong to. 
I tillegg er dialogen tidvis ekstremt banal i all sin noir-het, reaksjonsmønstrene forutsigbare i sin uforutsigbarhet. 
Og det er omtrent her vi sårt begynner å savne Fukunagas subtile hånd på rattet. 

Heldigvis blir det bedre. 

I episode to og tre tetter handlingen seg til og det er lettere å overse teit dialog og skjemmende overspilling (MÅ alle borgermestre være noen narkoinnsausa grådigtasser? 
MÅ alle politisjefer være korrupte? 
MÅ alle politikvinner være seksuelle rovdyr? 
Sukk). 

Og ja, vi får både spenning og lefling med det okkulte. 

Om du liker sesong to handler kanskje om du kjøper den hardkokte stilen eller ikke. 

Og det er klart, skuffelsen over manglende «True Detective»-stemning hadde kanskje ikke vært så stor om ikke sesong én hadde vært så fantastisk. 

Men det hadde ikke interessen heller. 
