Bokanmeldelse:Kjersti Annesdatter Skomsvold: 
«Barnet» 

Kjersti Annesdatter Skomsvold har skrevet en vakker liten roman om temaer som hun snur og vender på, igjen og igjen, i overraskende vendinger og frapperende formuleringer. 

«Barnet» er en roman som styrker seg ved nærlesning og vil berike leseren. 
Det handler om barnet og alt som virvles rundt i en kvinne, i en manns og i en families liv, sett gjennom øynene til fortelleren «jeg» - moren. 
Moren vil fortelle barnet om alt som skjedde i morens og farens liv, som førte fram til unnfangelsen og fødselen av barnet. 
Hun – moren – forteller sitt nyfødte barn om hvordan foreldrene til barnet ble sammen, det er «som du skjønner ingen solskinnshistorie», ja kanskje ikke en historie som hun ville fortalt barnet en gang, heller «det motsatte av hva jeg ville fortalte det». 
Men det er i bunn og grunn en kjærlighetshistorie, men kjærlighet er vanskelig, for det er så mye omkring kjærligheten. 

Kjæresten og far til barnet, Bo, bærer på sår, angst og uro. 
Moren bærer på sår, angst og uro. 
Det tar flere år før de våger å bli sammen. 
De får ett barn, så kommer et nytt barn, og det er med det nye barnet romanen starter opp, med all angsten før fødselen, smertebølgen gjennom kroppen. 
Så går det bra, smertene er borte på et blunk, og morens glede over lukten av den nyfødte skildres så leseren lukter og har bildet foran seg også. 
Fra et liv der moren bare skrev og arbeidet, og knapt hadde tid til å handle mat, virvles hun inn i småbarnslivet – gjenkjennelig kaotisk og varmt og nært skildret. 
Moren leter hele tiden etter ord, skriver ord på notatlapper, på maskinen, hun går ute om natten og noterer ord i hukommelsen, som hun vil si til barnet i morgen. 

Det er lett å se at romanen «Barnet» har blitt til gjennom hardt arbeid fra den begavede forfatteren Skomsvolds side. 
Teksten er lett å lese, men språket er meislet ut, med metaforer, i en kaskade av små tette bilder, i øyeblikk, i blant med vidunderlige lange setninger med snert – som når morens mor skildres ved at hun kan ta eskimorulle begge veier ute på det åpne havet. 
Hun har et imponerende grep om litterær komposisjon, og man leser seg inn i alskens redsel, noia, angst, usikkerhet, forelskelse og mot til å satse, gjennom tette passasjer og vekslinger raffinert utformet og levende skildret. 
Bo og moren har gjort mange reiser sammen i verden, i byer og kunstutstillinger – i små skarpe riss settes situasjonene – de to er syke, nære, fjerne, de famler og leter. 

Skomsvold reformulerer, kaster inn blikk fra forskjellige ståsteder. 
Hun kan, sier hun et sted henvendt til barnet, ikke fortelle så mye om det å være sammen, for oppfatningen hennes av dette forandrer seg hver dag, hele tiden og er farget av et håp om at det skal gå bra for dem. 
Her er inspirasjon av klassikerne, Per Olof Enquist er med, og en hund gis navnet Beckett, og «Beckett» er det første ordet barnet sier. 
Men først og fremst er dette Kjersti Annesdatter Skomsvold, som har skrevet en roman til å bli livsklok av, som vil kunne gi leseren stadig nye opplevelser ved gjenlesning. 

Anmeldt av: 
Guri Hjeltnes 
