Anmeldelse:Berit Nøkleby: 
«Hitlers Norge. 
Okkupasjonsmakten 1940-45» 

Et enormt kildegrunnlag ligger til grunn når okkupasjonshistoriker Berit Nøkleby samler sine store kunnskaper om tyskernes opphold i Norge i denne boken. 

Dessverre er resultatet blitt stakkato, oppramsende og merkelig lite analyserende. 

Hun har et livslangt forskerarbeid med dette området som hovedinteresse bak seg, men i stedet for å presentere sine egne vurderinger omkring dette interessante stoffet, nøyer Nøkleby seg for det meste med å referere fra sine kilder. 
Enkelte partier av boka minner faktisk mer om forelesningsnotater enn om prosa. 

Her har forlaget Cappelen Damm gjort en helt usedvanlig slapp redigeringsjobb. 
I stedet for å hjelpe forfatteren med å disponere og dramatisere stoffet sitt, har de åpenbart bare latt henne seile sin egen sjø. 

Den som leter, vil imidlertid også finne interessante ting i denne opphopningen av fakta og tall. 
Det er altså de tyske okkupasjonsstyrkene, både de militære og de sivile, som spiller en slags hovedrolle i fremstillingen. 

Om forfatteren: 

Og kildene er også for det meste, men ikke bare, tyske. 

Det fremgår av boken at naziregimet først for alvor begynte å interessere seg for Norge utover høsten 1939, og at invasjonen 9. april kom i stand på rimelig kort varsel. 
Etter at han hadde blitt innkalt til Hitler og gitt i oppdrag å lede invasjonen som gikk under kodenavnet Operation Weserübung, var visstnok det første Nicolaus von Falkenhorst gjorde å gå og kjøpe seg en Baedeker reiseguide til Norge. 
Så lite visste generalen om landet han var utpekt til å hærta. 

Litt annet anekdotisk stoff er det også blitt plass til, men i det store og hele er det altså snakk om en ren gjennomskriving av fakta og tilgjengelige kilder. 
Svært mye er også velkjent fra tidligere fremstillinger, for eksempel historien om tyskernes viktige ingeniørinnsats og byggingen av veier og jernbane, jødedeportasjonen, studentarrestasjonene og den norske sivile og militære motstandsbevegelsen. 

Berit Nøkleby skal likevel ha ros for at hun løfter frem den ganske ukjente historien om kvinnenes krigsinnsats – for den tyske okkupasjonsmakten vel å merke. 
Og boken tar seg uvegerlig opp mot slutten, med evakueringen av Finnmark og de økende represaliene som «høydepunkt». 

Men forløst som bok blir dette aldri. 
Snarere et alarmerende eksempel på dårlig redaktørarbeid. 
