En død kvinnes tale
Det er lyst og mørkt. 
Grusomt og vakkert. 
Og Sara Stridsberg er rett og slett vanvittig god. 

Det handler om en prostituert narkoman, Kristina, og det bestialske drapet av henne. 
I Sara Stridbergs roman er det drapsofferet som forteller. 
Hun beskriver da hun ble plukket opp av en horekunde. 
Om kjøreturen. 
Om da hun skjønte at hun kom til å bli drept. 
Og om da hun ikke motsatte seg selve drapet. 
Drapsøyeblikket lar ikke Sara Stridsberg oss lesere bli ferdig med, for drapshandlingen og dødsøyeblikket er nemlig rammen i denne romanen. 
Vi vender stadig tilbake til det, fra ulike tidspunkter, fra ulike vinkler, i korte og intense kapitler. 

Kristina kaller morderen for «jegeren». 
Etter døden blir kvinnen værende på jorda som en slags usynlig engel, og hun blir en etterpåklok betrakter til livet som går videre etter at hun er borte. 
Jeg-stemmen tilhører altså en avdød kvinne. 
Dette høres kanskje litt sprøtt ut, men Stridsberg får dette til å fungere på både en troverdig og drømmeaktig måte. 

Hun beskriver også hvordan og hvorfor livet til Kristina ble som det ble. 
Vi forstår at arvesynden henger over familien, og hvordan en dårlig barndom kan gå i arv, og hvor viktig det er med personer rundt deg som kan vise kjærlighet og rettlede deg i livet. 
Som hun skriver: 

"Det lå en forbannelse over familien vår, mørket kom med de store vannfallene og det forurensede elvevannet og det rant videre gjennom generasjonene". 

I denne romanen er ikke drapet det verste. 
Det som virkelig gjør inntrykk, er når Stridsberg beskriver hvordan rus kan føles viktigere enn å ta seg av sitt lille barn. 
Som gravid innser Kristina at hun ikke vil bli en god nok mor for sin datter, og godtar at barnevernet henter det nyfødte barnet på fødestuen. 
Scenen er svært rørende og vond. 
Vi skjønner at for Kristina er dette den ultimate kjærlighetserklæringen, bare slik kan hun redde og beskytte barnet sitt. 
Deretter tar Kristina en dose heroin i låret, med melken rennende ut av brystet. 

Med slike kontraster klarer Stridsberg å briljere med språket - fra det eksistensielle og nydelige til det groteske på grensen til det kvalme - og gjerne begge deler i samme avsnitt. 
Det er lyst og mørkt. 
Grusomt og vakkert. 
Og Sara Stridsberg er rett og slett vanvittig god. 
