Anmeldelse:I Vassendgutanes verden rimer pils på MILF 

Gruppas sjuende studioalbum er både flaut og trist. 

ALBUM: 
Vassendgutane er et fenomen og har skapt en karriere rundt sanger som «Ungkar med dobbeltseng», allsangvennlige «Granada» og klassikeren «Silikon i tatti». 

Konsert-dvd 
De er helter på bygda. 

I Oslo er entusiasmen så som så, men de har spilt for et fullsatt Rockefeller. 
Konserten ble til og med filmet og gitt ut på dvd. 

Så får det heller være at mange av publikummerne var tilreisende fans. 
Antall «rare» cowboyhatter i salen gir som regel en pekepinn på det. 

Fordomsfull nå? 
Ok, da. 

«Festcountry» Vassendgutane har funnet sin form, foredlet gjennom flere år på veien. 
De spiller musikk som kan karakteriseres som «festcountry» - på nynorsk og dialekt. 

Andre vil kanskje kalle det «harrymusikk», og det tror jeg denne gjengen lever godt med. 

De er blant de få artistene i Norge som fortsatt selger mye plater, tilsammen over 350.000 så langt. 
Det forrige albumet, «Hesteslepp» (2013), nådde nesten 20.000 eksemplarer på bare tre dager. 
«XO» (2008) solgte 80.000. 
De trekker flere publikummere på countryfestivalene enn internasjonale stjerner. 

Les om «filosofien» og historien bak bandet her. 

Øl, pils og nachspill 
Men stor poesi er dette ikke, for å si det sånn. 

Musikalsk kan de minne om Hellbillies, og de deler nok til dels publikum også. 
På tekstsiden når de ikke hallingdølene til knærne. 
Hadde det enda vært morsomt, og ikke bare platt. 

Må folkelig virkelig være så enkelt og til og med fordummende? 

Ordene glir liksom ut i ingenting. 
Du venter på noe mer, men det kommer ikke. 
Et unntak er Sindre Aams «Ronny Ponny», som både rimer greit og har en slags punchline. 
Ellers synges det stort sett om typer som er mislykka, og det blir bare trist. 

Så ille er det vel ikke stelt på landet? 

Fordomsfullt 
Det handler i korte trekk om fest og ellers temaer som polsk arbeidsinnvandring («Kurwa kurwa» har en fordomsfull tekst som bygger opp under stereotypier), folk på trygd, «russerkoner» (eller russerduer, som det heter her...), naking (nakenbilder tatt bakfra, fortrinnsvis i fjellet), MILF-er og selvfølgelig øl. 

Tre av titlene har enten øl eller pils i seg, én sang handler om å drikke seg fra gård og grunn og «Nachspel» skummer også godt. 

«Kebabmusikk» 
Det er den som inneholder følgende tekst: 
«Ja, lov meg å ikkje spel sånn kebabmusikk, sånn som Snoop Dogg, Madcon og Vaular». 

Den bikker klart over i Plumbo-segmentet, og er i beste fall ufin (for ordens skyld: kebab er opprinnelig en tyrkisk matrett). 

Harrybandet hylles for øvrig i tekstlinja som leder opp til dette: 
«Plumbo laga fest, ja det skal dei ha». 

Men om tekstene er tildels flaue, er de tross alt bedre enn russelåtene som herjer visse deler av landet akkurat nå. 

Det er da noe. 

For enkelt Etter mange år på veien er gjengen på sju godt drilla og samkjørt som musikere, sjøl om tre faktisk er bytta ut de siste åra - blant annet for å spare penger. 

Gode gjestemusikere har de derimot kostet på seg her. 

Av og til er det ganske fengende også. 
Det er altså ikke noe å si på håndverket, men det blir bare for enkelt. 
Melodiene er ikke spennende nok, produksjonen er forutsigbar og låtene likner for mye på hverandre. 
Stemmene er det som vel kalles uslepne. 

Produsent er som på de andre seks studialbumene Svein Erik Åmås. 
Fornyelse har kanskje ikke vært et tema, nei. 

Pubertalt 
Men sjøl om Åmdalen/Ørsta-bandet ikke forventes å bli stuereine, og ønsker å være trofaste mot fansen, hadde det jo vært fint om de etter 15 år kom seg ut av puberteten og over i voksenlivet. 
