Daffe demoner
Ungtalentet Aurora holder seg til den nye normalen. 

ALBUM: 
Det er få norske artister som får oppleve en internasjonal medvind som Aurora Aksnes har de siste månedene. 
Hun avsluttet 2015 med en viral Oasis-cover og begynte dette året med å bli hyllet i Rolling Stone. 
Det er ganske imponerende. 

Talentet til å koke fram en blåøyd og drømmende stemning sitter utvilsomt i 19-åringen fra Os. 
Hennes form slekter dog for nært til annen kontemporær arktisk tristessepop, som Emilie Nicolas og Highasakite, til å kunne betegnes som spesielt original. 

Hun viste riktig nok på fjorårets EP at låtene hennes er påfallende normale i skandinavisk kontekst, på tross av innpakningen som skriker «jeg er sær». 
Selvfølgelig er det tidvis sårt og grandiost, og det låter som abstrahert ensomhet og lilla uvær - men Aurora utforsker sjelden friskt territorie. 

Den sakrale eimen fra live-inkarnasjonen er svekket og tekstene dveler i et allerede godt belyst «mørke», men på «All My Demons Greeting Me as a Friend» er Aurora best når hun omfavner poplåten som bor i de tidvis fortryllende melodiene hennes. 
Som hun gjør i den hypnotiserende «Under The Water», den forbedrede versjonen av «Murder Song», men bare delvis i den noe anmasende «Conqueror». 

Det kommer spesielt til kort på de låtene man ikke har hatt mulighet til å høre før. 
Tekstene veksler mellom drømmende bilder og pompøs «scandlish» svada. 
«Winter Bird» er en svakere variant av M83 og Sundfør-samarbeidet fra «Oblivion», og det virker som at Aksnes selv sliter med å tro på teksten, spesielt i «I Went Too Far». 

Auroras debut lever ikke opp til profetien om egenart og demonene hun sikter til albumtittelen virker sjelden reelle. 
På tross av at coveret vil ha oss til å tro annet, er denne metamorfosen langt fra ferdig. 
