Mannen med de store fortellingene
Leif Ove Andsnes tar mesterlig tak i fire svært krevende verk. 

I begynnelsen er alt enkelt og liketil: 
Klaveret spiller en kort introduksjon, et sangbart tema, noen variasjoner. 
Så et nytt tema, andre variasjoner, andre utbroderinger. 

Og så, plutselig, er allting ikke fullt så enkelt lenger: 
De to temaene fletter seg inn i hverandre, de kommer i konflikt, de beveger seg gjennom stadig nye tonearter, de opptrer i stadig nye forkledninger. 

Og til sist endrer musikken helt karakter: 
«Presto con fuoco» sier notene – her skal det spilles «veldig fort og ildfullt»: 
Musikken raser fremover i brennende, halsbrekkende løp, lyden blir kraftigere og kraftigere inntil vi er fremme ved aller siste takt og den aller siste ettertrykkelige akkorden. 

Det er Chopins Ballade Nr. 1 vi hører. 
Og det er Leif Ove Andsnes som sitter ved klaveret. 

Det er en stund siden han sist spilte inn Chopins klavermusikk på plate. 
Den gang, i 1992, gjaldt det klaversonatene pluss noen masurkaer og etyder. 

Nå, et kvart århundre senere, vender han tilbake til Chopin, og denne gang tar han tak i de fire Balladene ­– fire av de tyngste, mest krevende verk i hele klaverlitteraturen. 

Det var Chopin selv som skapte sjangeren «ballade». 
Navnet henspiller på de gamle middelalderlige folkesangene. 

Det er også sanger i Chopins ballader, og de forteller også historier. 
Men de gjør det uten ord, bruker bare klaverets egne musikalske midler til å skape forløp og fremdrift. 

Det er ikke nødvendigvis slik at vi kan høre eller forestille oss personer og konkrete dramatiske handlinger i disse verkene. 
Fortellingen ligger i musikken selv, i det tematiske og melodiske materialet som spennes opp i store kontraster og konflikter og som først kommer frem til en løsning i aller siste takt. 

Andsnes har et kvart århundres musikalske erfaringer med seg når han nå vender tilbake til Chopin. 

Han spiller de fire balladene virtuost, med en teknisk briljans som får de kompliserte fortellingene til å stråle og funkle. 

Og han spenner opp et enormt følelsesregister – fra de sarteste, mest sorgfulle rørelsene til de største, mest stormende og kraftfulle uttrykkene. 

Det er samtidig en særegen skarphet og klarhet i tolkningene hans. 
Andsnes legger materialet frem, «con fuoco», ildfullt, han følger og gjør rede for de store utviklingsforløpene. 

Men viser samtidig frem fortellingenes indre mekanikk. 
Det er som om han på en og samme tid både er inne i det store følelsesuttrykket og samtidig står nøkternt utenfor og demonstrerer den underliggende musikalske logikken. 

Som for eksempel det stedet i Ballade Nr. 2 der han introduserer andretemaet og musikken plutselig tar en overraskende harmonisk vending og i tillegg skal spilles «Presto con fuoco». 

Andsnes håndterer overgangen teknisk perfekt og viser så frem i det etterfølgende forløpet hva som var den musikalske meningen med dette abrupte girskiftet. 

På denne platen brenner Chopins fire ballader klart og strålende. 
Og de er samtidig – på forunderlig vis – gjennomlyst slik at vi nesten kan høre deres indre struktur. 

Inn imellom de fire balladene spiller Andsnes tre andre verk av Chopin, tre av de korte nokturnene – for, som han sier, å gi lytteren tid til å puste ut før det går løs med nye, dramatiske fortellinger. 
