Heksebrygg og sørlandspietisme
Hat mot Gud, kristendom, kapitalisme, patriarkat og Google rauser ut fra hver side i denne boka og i bakgrunnen suser skogene i Froland. 

«Jeg hater Gud. 
Det er så primitivt og stusslig å si det, men jeg er en primitiv og stusslig person». 
Slik presenterer bokas «jeg» seg for leseren som er «du». 
«Vi» er treenigheten av fortelleren og venninnene Venke og Terese. 

Fortelleren hater Sørlandet for traumatiske skoleår på 90-tallet. 
Barndommen er som en søppelfylling der kristenfolket har «dumpet sine tanker og sine bønner om min helbredelse». 

Hun hater Google. 
I boka Raseri tok Cornelius Jakhelln sitt oppgjør med Sørlandet. 
Her kommer Jenny Hval med sitt. 

Fortelleren har reist til Japan, studert i New England, tatt mastergrad og blitt forfatter, skribent, filmmanusforfatter. 
Hun har spilt i band og holdt konserter. 
Hun bor nå med sine to medhekser i heksehulen på Oslo øst. 

Hun skriver manus til filmer. 
Hun vil bygge et «fellesskap av jenter som hater». 
Hun beskriver kjente verk fra filmhistorien, som Sweet Movie. 

Det flyter bæsj og blod og gørr og gugge i boka. 
Men Sørlandets hvite hus med sin kvelende pietisme og livsfornektende ensretting er hele veien bakteppe. 
Nå vil hun «tenne hatets okkulte bål». 
Og «Kapitalismens rot er bæsjen», så vet vi det. 

Boka er full av svartmetall. 
Varg Vikernes dukker opp og fortelleren lurer på hva i helvete de «tenkte på da de begynte å brenne ned flotte stavkirker i stedet for å ta for seg lokalene til Frikirken og Betania og Salem og Filadelfia (…) som limer sammen den sørlandske ånd og munn». 

Boka er som en performance, ikke fysisk, men i språk. 
Og det skal hun ha, forfatteren, hun er flink. 
Men fortellerens syns-synd-på-meg-selv holdning, selvopptatthet og forakt for det alminnelige, «meningsløse jobber på bilverksteder og i fabrikker på dagtid» får meg til å tenke på Hamsun, som også er til stede i bokas univers. 

Den forakten hører ikke til de sympatiske sider ved kunsten. 
I kampen mellom Gud og faen ser hun et fellesskap av svartmetall og Jesus Revolution der alle ser ned på «saueflokken som godtar det såkalte sekulære sosialdemokratiet. 
En jævla festbankett av sørlandske riddere». 

Ligger det en politisk analyse i dette? 
Den er ikke veldig tydelig. 
Det er mye kamp i boka. 
Men avklaret er den ikke. 
