Plateanmeldelse:Lana Del Rey – «Honeymoon» 

Fjorten nyanser av Rey. 

Lana Del Rey 

For en personlighet som til de grader ikke bare har forstått, men annektert Hollywoods stereotypier, er det besnærende hvordan Lana Del Rey nå er på vei til å bli en stereotypi selv. 

Hennes tredje album (eller fjerde, eller femte, alt etter hvordan du regner) er mindre av det mystiske, umoralske mørket som preget fjorårets «Ultraviolence» og mer av de seige orkestreringene og dunkle refrengene som gjorde «Born To Die» (2012) til en millionselger. 

Ingen overraskelse egentlig. 
«Ultraviolence» forduftet veldig kjapt fra VG-lista sammenlignet med gjennombruddsplaten, og Norge var ikke det eneste markedet hvor platen gikk trådt. 

Så langt synes ikke det stilmessige tilbaketoget å gjøre noen forskjell kommersielt. 
Singelen «High By The Beach» har ikke hatt noe videre gjennomslag utover at Billboard jublende rapporterte den rett inn på syvende plass, og senere korrigerte dette til, eh, rett inn på ... 51. plass. 

Etter «Born to Die» avviste først Elizabeth Woolridge Grant, som det fremdeles står på postkassen hennes, at hun skulle gi ut mer musikk. 
Hun hadde fortalt alt hun ønsket å formidle. 

Den evnen til selvrefleksjon burde 30-åringen plukke frem igjen. 

Universet hennes av låter, bilder og brutalt overfladisk estetikk er plassert et glamorisert sted mellom femti- og sekstitallet, i filmversjonen av California. 
Fremdeles stilig og lekkert. 
Men det er ikke lenger interessant å lytte til. 

Heller ensporet, monotont og kjedelig. 
Triksene brukes igjen og igjen. 

Låtformelen er noe sånt som: 
Syng mørkt på refrenget. 
Syng i falsett på bridgen til refrenget. 
Legg over til noe ekstra lengtende på refrenget. 
La alt duve så sakte at man ikke er sikker på om låten går fremover eller bakover. 
Nancy Sinatra smurt tynt utover det hele. 
Et sted er det noe som mer enn minner om riffet til «You Only Live Twice». 

Tekstene smykker seg med referanser fra David Bowie’s «Space Oddity» («Terrence Loves You»), via venninnen Azealia Banks på «Art Deco», et T.S. Eliot-dikt (!) og, på samme måte som på «Ultraviolence», en Nina Simone-cover («Don't Let Me Be Misunderstood»). 

«Salvatore» handler om iskrem, mandige skumlinger og limousiner i Italia. 
«24» er antall timer i døgnet man må jobbe for kjærligheten. 
«Religion» om hvordan en kar er Lanas religion. 
(Har ingenting med Vålerenga-låten å gjøre.) 

Konseptuelt er det like fullt mer enn knakende i forføyningene, men produsert slik at man nesten ikke merker det – før alt dette dras ut over 14 låter og nærmere 66 minutter. 

Det eneste gode argumentet for lengden må være at lytteren skal bli så nummen og hypnotisert at når man kommer ut i andre enden er man fullstendig hjernevasket av repetisjonen og klar for å tro på hva som helst. 
Som at dette er hennes beste album. 
Det er det på ingen måte. 

Intetsigende, vedvarende bakgrunnsstemning er det derimot, på alle måter. 

Om man skulle klare å masseprodusere musikk som tapet vil «Honeymoon» bli trukket frem som fremoverlent pionerarbeid. 

BESTE LÅT: 
«God Knows I Tried» 
