Sjarmerende selvtillit
På tampen av mai kommer nok et popalbum skreddersydd for sommeren. 

Ekteparet bak Summer Camp er ute med sitt tredje album og er råere i stilen enn på forrige plate. 

Dette skyldes trolig at vokalist Elizabeth Sankey og multi-instrumentalist Jeremy Warmsley denne gangen har produsert albumet selv. 
Det er et godt grep, og det skurrer på den riktige måten. 
For dette kunne ha blitt så fryktelig platt med mer polering. 

Hipsterfaktoren er skyhøy, men det er sjarmerende framfor å være irriterende. 
London-duoen er tydelig begeistret for amerikansk popkultur. 
Merkelappen «cinematic pop» kler dem. 
De har også erfaring med å lage filmmusikk, og på Spotify har de delt en spilleliste med sine favorittlåter fra 90-tallets horrorfilmer. 
Den avslører god smak og at Summer Camp selv stjeler inspirasjon som to ravner på jakt etter popgull. 

Summer Camp finner ikke opp kruttet, verken i tekst eller tone. 
«Beautiful» høres ut som noe Depeche Mode kunne la laget –elektropop med mørke undertoner, en drivende basslinje og skurrende gitarer. 
«Run away» låter som en naiv Feist, og både «So happy, so sad» og «Catch me» kunne ha sklidd rett inn på den nye platen til Best Coast. 

Etter et par gjennomlyttinger legger man merke til de gjennomgående lekre detaljene: den lekne gitaren i bakgrunnen på «Just fine», den New Order-aktige bassen i «Catch me», temposkiftene i «So wrong», 80-talls-pianoet i «We are the moon». 

«Bad Love» bærer preg av et band med lave skuldre og god selvtillit. 
Resultatet er et morsomt album med knallgode låter. 
Jeg koste meg fra åpning til den herlig heseblesende avslutningen. 
Jeg tviler på om dette blir stående som en milepæl i musikkhistorien, men sommerunderholdningen er sikret. 

Beste spor: 
«Feel right», «So wrong», «Bad love». 
