Dette ensemblet er virkelig i fyr og flamme
«Hvem er redd for Virginia Woolf?» gir en leksjon i nachspielets indre psykopatiske logikk. 
Det er herlig. 
Og helt forferdelig. 

En firerbande av de sjeldne løfter Edward Albees fuktige tekst opp til nye høyder. 

Og får deg til å vurdere aldri å røre alkohol igjen. 

Med filmversjonen fra 1966 gjorde Elizabeth Taylor og Richard Burton «Hvem er redd for Virginia Woolf?» til en klassiker og kritikerfavoritt. 

Teaterstykket fra 1962 av Edward Albee er en tett treakter som overrasket i samtiden med sin grenseoverskridende handling der fyll, utroskap, livsløgn, status og fyll, fyll og fyll står helt sentralt. 

Stykket fortsetter fremdeles å fascinere og settes jevnlig opp. 

Det er en tidsriktig versjon som presenteres for publikum i Teaterkjelleren. 
Vi trer inn i en romslig og åpen stue, en teakhimmel med lekkert møblement. 

Bokhyllene er fulle, og eierne enda fullere. 
En stor grønn hage skaper en dypde i scenerommet, som allerede er utstyrt med funksjonelle og stilige dører og trapper. 

Det er som om scenografien strekker seg litt oppover og ut i trappene der publikum sitter. 
Det kjennes som vi virkelig er invitert til dette kalaset. 
Vi hører gresshoppene i hagen, og alle de små detaljene for å gi natten en post-fest-følelse sitter. 

Og litt bak der står nettopp forestillingens episenter og katalysator; en vogn på hjul, full av sprit. 

Martha (Ragnhild Gudbrandsen) og George (Per Frisch) kommer hjem fra fest. 
Førstnevnte i en latterkrampe, sistnevnte mer trøtt enn oppstemt. 
Han blir med på en siste drink før loppekassen. 

Det har derimot Martha ingen planer om, fordi hun har invitert på nachspiel, og er i et særdeles lunefullt humør. 

De begynner raskt en verbal kamp og, på dette tidspunktet, ganske humørfulle runder med drittslenging. 

Men verre skal det bli. 
Når gjestene kommer, to de har akkurat møtt på fest, begynner virkelig de indre og ytre kampene. 

Honey (Reny Gaassand Folgerø) og Nick (Pål Rønning) er yngre og mer høflige med både vertskapet og hverandre. 

Men gjennom nesten tre timer skal vi være vitne til hva noen flasker med gin, whisky og konjakk kan gjøre med sjelen. 

«Hvem er redd for Virginia Woolf?» er på mange måter en underlig forestilling. 
Hva er motivasjonen? 
Hvorfor vil de gamle krangle mens dette nye paret ser på, hvorfor går aldri det unge paret? 

Forestillingen er litt «Rocky Horror Picture Show», der det tilsynelatende naive paret virkelig får oppleve hva som finnes der ute i verden. 
Den er også noen ganger litt «Grevinnen og hovmesteren». 

Svein Sturla Hungnes’ regi er full av humor og tilløp til slapsticks. 
Da spesielt i Gaassand Folgerø sitt tilfelle. 
Hun får skinne med sin fysiske spillestil. 

Dette er en leksjon i hvordan alkoholen påvirker følelser og sinn ut fra de erfaringene man har i livet. 
Det lille ensemblet er virkelig i fyr og flamme, og skaper en balanse i hverandres følelsesregister. 

Når en er oppe, så er en annen nede. 
Maktbalansen forskyves hele tiden. 
Og så ligger det noen hemmeligheter og ulmer som de behandler særs godt alle sammen. 
Når det går til helvete, så går det skikkelig til helvete. 

Det er mye aggresjon i «Hvem er redd for Virginia Woolf?», men spesielt nykommeren på Den Nationale Scene, Per Frisch, har en bemerkelsesverdig måte å si replikkene sine som understatements. 

Det er som han snakker på innpust med en svært konsis talemåte. 
Dette, i samspill med Gudbrandsens mer direkte og frekke holdning, er fornøyelig. 
Det er ingenting ved denne rolletolkningen som tilsier at han har hoppet inn helt på tampen. 

Dessuten: 
Ettersom nachspielet varer og varer og forestillingen blir lengre, så blir det bare mer spennende og langt fra langdrøyt. 

Da har vi virkelig blitt kjent med lynnet til de fire personene, kjenner signaturreplikkene deres og gruppens indre dynamikk. 

Heldigvis står til slutt solen opp, og alle involverte kan ta seg en velfortjent blund. 
