Tre grunner til at bøker på eget forlag sjelden er veldig gode
Mange gir ut bøker på eget forlag. 
Det er ikke sikkert de bør gjøre det. 

Joda, det gis ut altfor mange krim— og spenningsromaner i Norge. 
De etablerte forlagene er ikke kritiske nok når de jakter på den neste storselgeren, og dermed de lettvinte inntektene, og legger derfor listen for lavt. 

Fallhøyden blir ekstremt stor. 

Men takk og lov at vi har dem, likevel, og takk og lov for konsulentene som bruker tid og erfaring på å gjøre halvgode ideer litt bedre, halvtenkt struktur litt strammere, halvslapt språk litt mer presist. 
Først når vi leser bøker fra den store underskogen som vokser utenfor forlagshusene, ser vi hvor viktige de er - og hvor mye de faktisk refuserer. 

Underskogen 

Det finnes nemlig en stor underskog der ute, bøker som knapt har vært innom en profesjonell motstand før de trykkes opp og spres til folket. 
Med få unntak er "Gitt ut på eget forlag"-merkelappen et signal om å skygge unna. 

Men hva liker egentlig Tarald Aano å lese? 

Dette er en ganske lang omvei til spenningsromanen "Vikingarven", skrevet og utgitt av Jan Ragnar Moen. 
I seg selv er ikke boken verdt en stor omtale i Aftenbladet, selv om forfatteren som er fra Nord-Norge og bosatt i Kongsberg, legger deler av handlingen til Gamle Stavanger, eller Gamlebyen som han skriver. 

Men boken er et eksempel på fenomenet "eget forlag". 
"Vikingarven" har nemlig noen grunnleggende svakheter som forlagskonsulenter helt sikkert ville påpekt og jobbet iherdig for å rydde opp i før en eventuell utgivelse. 
Her er noen av dem: 

1. 
Det altfor store lerretet 

Kanskje er norsk krim for realistisk, i alle fall forsøker krimforfattere flest å skape skikkelser, miljøer og krimgåter som kan leses inn i en slags nåtidsvirkelighet. 
Mange av bøkene som gis ut på egne forlag, eller småforlag, spenner opp et mye større lerret: 
Storpolitikk, hemmelige agenter og internasjonalt dobbeltspill — gjerne med historiske røtter - diktes opp og stappes inn i 300 sider spenningsforsøk. 
Dermed blir fallhøyden ekstremt stor, og vi sitter igjen med fortellinger uten indre troverdighet. 

Hør Aftenbladets krim-anbefalinger: 

Det skjer også i Nymoens "Vikingarven". 
Historiens utgangspunkt er vikingkongen Harald Hardråde som på snodig vis får med seg noen drikkehorn i gull fra Miklagard. 
Et av disse ender opp i dagens politisk urolige Ukraina, der en døende mann uten mannlige arvinger leter etter en slektning som kan føre gjenstanden videre i slekters gang. 
Ved hjelp av avansert DNA-testing finner han fram til nordmannen Malte Moddy og henter ham inn i dramaet. 
For drama er det selvsagt: 
I skyggen av russernes annektering av Krimhalvøya møter vi onde mafiasjefer, dobbeltagenter og en smule romantikk. 

Og til tross for løftene om "en høyt overraskende slutt": 
Ingen blir overrasket over at heltene lurer skurkene — heller ikke over metoden de bruker (som neppe ville funket, for øvrig - men la oss ikke bli smålige). 

2. 
De altfor teite folka 

Henger du fortsatt med? 
OK, da tar vi neste svakhet. 
Personene som fyller beretningen om drikkehornene, er ikke veldig vanskelige å lese. 
Vi skjønner ganske raskt hvem som er helt og hvem som er svikefull, vi ser tidlig hvor konfliktene oppstår, og hvor hjertene skal banke. 

Og i TV-format liker vi dette: 

Verre er det at ingen av personene tegnes særlig dypere enn tegneseriefigurer — de er ekstremt overflatiske, de snakker uten personlighet, og tankene deres (som selvsagt er overtydelig kursivert) tilfører lite og ingenting til personer og framdrift. 
I tillegg møter vi i romanens første del flere personer som aldri hentes fram igjen, de tar stor plass og forsvinner ut til venstre - her virker det som om Nymoen har forsøkt seg på to ulike handlingsløp, og valgte det ene litt for seint. 

3. 
Det altfor slappe språket 

Ingen steder klarer Nymoen å vekke meg med spenst i språket, heller ikke med replikkvekslinger som smeller eller fører til uventede tanker. 

I stedet pøser han på med svært streite setninger og avsnitt, uoppfinnsomme overganger og fullstendig uinteressante detaljer - gjerne om kjedelig teknologi som nesten er umulig å gjøre om til spennende litteratur. 
Dette bremser den lille farten som måtte finnes: 

"Malte lirket minnekortet ut av kontakten den var stukket inn i. 
Det var av en avansert type med kapasitet på 64 GB. 
Han slo på den bærbare datamaskinen han hadde hentet frem fra sekken." 
