«Mine beste dager:»En veldig fransk dannelsesreise 

En livsbejaende oppvekstfilm om den unge mannen som både følsom og hardhudet forfører. 

For dem som har fulgt fransk film nøye vil navnet Paul Dedalus fremkalle minner. 
Det var regissøren Arnaud Desplechins alter ego i hans debutfilm, My sex life … or How I Got Into an Argument (1996), som også ble Mathieu Amalrics gjennombrudd som skuespiller. 

I denne nye filmen møter vi Amalric i den samme rollen, men noen år senere, når han er blitt klokere – og bitrere. 
I starten introduseres han som en gåtefull skikkelse som tas inn til avhør av politiet på en fransk flyplass, og jeg trodde et øyeblikk at Desplechin hadde laget et spiondrama. 

Men avhøret er bare en unnskyldning for å kunne vende tilbake til Dedalus oppvekst og overgang til voksenverdenen – til før My sex life utspilte seg. 
Og da er det Quentin Dolmaire som spiller ham. 

Melodrama i parentes 

I denne forløperen er det ungdomstiden og kjærlighetens mysterier Desplechin vender tilbake til, og han gjør det med sitt spesielle øye for dysfunksjonelle familier. 
I åpningsscenen ser vi Paul som 12-åring true sin mor med en kniv, hvorpå moren kort tid etterpå tar sitt eget liv og faren går inn i en tung depresjon. 

Når jeg likevel kan fortelle at dette er en av Desplechins mest oppløftende filmer, så skyldes det måten han har skrudd sammen universet på. 
Dette er en film der melodramaet settes elegant i parentes, og Desplechin leker seg med poetiske og vittige digresjoner og fabuleringer om ungdommelig kjærlighet. 

Paul er en romantiker som forsøker å heve seg over omstendighetene, og med sin veltalenhet og oppriktighet kommer han et stykke på vei. 
Han er på mange måter en klassisk litterær outsider på dannelsesreise – i en scene ser vi ham lese Stendahls roman Rødt og Sort der en annen ung fransk helt forsøker å håndtere kjærligheten. 

Kjærlighet som hjemsøker oss 

Pauls store kjærlighet er den jevnaldrende og drevne Esther, spilt av nykommeren Lou Roy-Lecollinet. 
Hun utfordrer ham til noe som iblant fortoner seg som en kynisk lek med følelser, men som snart blir langt mer alvorlig. 
De inngår en pakt som åpner for romanser med andre, men dette storsinnet varer selvsagt ikke lenge. 

På noen måter er dette en typisk fransk affære, men Desplechin er ikke interessert i kjærlighetsintrigene. 
Det er isteden denne spesielle fasen av livet han ønsker å skildre, overgangen fra tenårene til voksenlivet, når man fortsatt er nærsynt men begynner å ane konturene av hvor komplisert kjærlighetslivet er. 
Men han fremstiller det ikke som noe man nødvendigvis vokser seg fra. 

Vil bli husket lengre enn de fleste 

Noen vil huske Desplechins En Julefortelling som gikk på norske kinoer i 2008. 
Den var hans Fanny og Alexander, mens denne filmen er mindre storslagen og beveger seg mer i ytterkanten av familien. 
Vi følger Pauls perspektiv som Desplechin noen ganger snevrer inn til et ”tittehull” vi kan se gjennom. 

Han lar også skuespillerne se inn i kamera, og noen ganger snakke direkte til oss, som for å bryte med forestillingen om oppveksten som noe hermetisk lukket og avklart. 
Ungdomstidens kjærlighetsaffærer kan hjemsøke oss på overraskende måter senere i livet, konstaterer Desplechin, og levendegjør dem med filmatisk mesterskap og en leken gjendiktning av særlig 80-tallets ytre visuelle trekk. 

Det er befriende å se en film av en ledende europeisk filmkunstner som kan gi oss noen nye, spennende ansikter. 
Amalric er skjøvet i bakgrunnen til fordel for et knippe unge og uprøvde skuespillere som overbeviser stort. 

Dolmaires hovedrolle er ment å være både romantisk og hardhudet på samme tid, en utfordrende oppgave han løser med letthet. 
Roy-Lecollinet må være årets funn i fransk film, med en rolle der hun helt uanstrengt veksler mellom det grusomme (i kjærlighet) og det inderlige. 

Muligens er det alle de ukjente ansiktene som gjorde at filmen ikke fikk være med å kjempe om Gullpalmen i Cannes, noe som skapte en viss oppstandelse i Frankrike. 
Men Desplechin kan trøste seg med at denne lavmælte filmen vil bli husket lengre enn de fleste filmene som deltok i hovedprogrammet. 
