Bokanmeldelse:Rebecca Dinerstein: 
«Sol hele natta» 

Et skriveopphold i Lofoten har satt sine spor i den amerikanske forfatteren Rebecca Dinerstein (28), men «Sol hele natten» fungerer best når hun skriver om New York. 

Den amerikanske suksessforfatteren Jonathan Safran Foer har tatt Rebecca Dinerstein under sine vinger og amerikanske forlag har visstnok stått i kø for å sikre seg utgivelse av «Sol hele natten» – en slags kjærlighetshistorie fra Lofoten. 
Av flere er hun blitt omtalt som en litterær sensasjon. 

Med Yale-stipend i lommen i 2009 ville Rebecca Dinerstein reise fra New York til toppen av verden, lengst mulig nord: 
Nord-Norge. 
Og oppholdet i Lofoten, med lange dager og netter, har tydelig formet henne som forfatter. 
Men etter å ha lest både diktdebuten «Lofoten» fra 2012 og hennes aktuelle romandebut «Sol hele natten», virker Lofoten og den nordnorske naturen hemmende for Dinersteins skriving. 

Det er ikke måte på hvordan den nordnorske naturen overøses med kjærlighetsfulle tastaturberøringer: 
«Det var lett å betrakte horisonten i timevis, solen i evig bevegelse mens himmelen ble oransje og tranebærfarget (...)», står det i «Sol hele natten». 

Både i denne og i diktdebuten «Lofoten» er det tydelig at Norge har berørt Dinerstein. 
Derfor er det underlig at «Sol hele natten» fungerer best når hun skriver om New York. 

De første 100 sidene av «Sol hele natten» er lovende. 
Her bygger Dinerstein opp to parallelle historier i New York: 
Kunstnerstudenten Frances (21), som akkurat er blitt dumpet av kjæresten, vil til Lofoten for å gå i lære hos kunstneren Nils. 
Jasja (17) arbeider på bakeriet sammen med sin far, Vasilij. 
For ti år siden emigrerte de fra Russland. 
I ti år har de ventet på Jasjas mor, Oljana. 

Så dukker moren plutselig opp og hun vil skilles. 
Når Vasilij får servert de dårlige nyhetene, stopper det svake hjertet hans. 

Og da dør også denne romanen. 

For både Jasja, den døde faren og moren ender opp i Lofoten. 
Faren ville nemlig begraves på toppen av verden. 
Der møter de selvsagt på Frances. 
Og resten av romanen er full av rare hendelser, uten at jeg som leser blir berørt eller engasjert. 

Hvis vi ser bort fra naturskildringene, så har ikke Dinerstein så mye å skrive hjem om fra nord. 
At Vasilij skal begraves i Lofoten, virker som et artig påfunn, men som leser forstår jeg ikke hvorfor. 
Selvsagt blir Frances og Jasja forelsket, selv om hun er fire år eldre enn ham. 
Men til tross for at begge har sterke følelser for hverandre, går de rundt i sine egne tanker. 

Som leser forstår jeg ikke helt hva Dinerstein vil fortelle med «Sol hele natten». 
Jeg kommer ikke inn i historien. 
Jeg kommer ikke inn i karakterene. 
Jeg kommer ikke under huden på dem. 
Jeg blir ikke kjent med dem. 
Fordi jeg ikke tror på dem og fordi jeg ikke tror på alt det som skjer. 

For eksempel mangler karakterene reaksjoner. 
Når kassadamen i matbutikken i Lofoten spør Frances om hun vil ha en «pose» og Frances tror hun sier «pussy», får vi ingen beskrivelser av hennes mimikk. 
Det står bare: 
«Jeg svarte ikke.» 

Norgesvennen Dinerstein kan absolutt skrive. 
Men problemet er at hun ikke har så mye å skrive om. 
Hun unngår det vanskelige med romaner: å skildre følelser på troverdig måte, å gå inn i sinnet på karakterene sine. 
I stedet pusler hun på overflaten og maler fine naturskildringer – men en roman er da mer enn bare romantiske penselstrøk? 

Fått med deg VGs siste bokanmeldelser? 
Sjekk her! 
