Nytt album fra Dido:Mer utdatert enn tidløst 

De som har ventet på en ny «Thank You» fra Dido, blir skuffet her. 

Den er nærmest asketisk, vokalen som gjorde «Thank You» til en låt man umiddelbart erindrer og kan synge med på vel 20 år etter at den ble stor. 
Artistens stemme er så myk og forsiktig at det kan virke som om hun alltid praktiserer kunsten av tilbakeholdenhet. 

Og ja, det har faktisk gått to tiår siden Dido slapp debutalbumet No Angel – som føltes som lyden av uskyld. 
Still on My Mind er hennes femte album, fem år siden sist. 
Dette er altså ikke et «comeback», selv om det føles som om de siste utgivelsene kommet og forsvunnet i stillhet – uten Eminem. 

Dagdrømming fra solstolen 

Det er stille før stormen på åpningssporet «Hurricanes», der den velkjente vokalen får stor plass. 
Når stormen blåser opp, er det i form av en seanse med elektroniske sitringer og skarp synth før Didos meditativt gjentagende «Let me face the sound and fury/ Let me face hurricanes» tar over. 

Det skurrer noe når dette brått bryter inn i det behagelige rommet, sannsynligvis også for dem som virkelig har omfavnet Dido. 
Det er ikke få. 
Med over 40 millioner solgte album er Dido en av de mestselgende britiske artistene noensinne. 

Det er mindre som ødelegger i «Let You Go» – her er det elegante knekket i stemmen virkningsfullt tilbake. 
I et presseskriv forklarer artisten hvordan albumet er laget i familiære omgivelser med broren Rollo: 
«All vokal ble tatt opp fra sofaen, og mye av det ble tatt opp hjemme». 

Stemmen er påtagelig nær og ren, forfriskende blottet for elektroniske forvrengninger. 
Fraværet av klangen som preger poputgivelser om dagen er en velkommen avveksling, men lydbildet føles likevel mer utdatert enn tidløst. 
Dido gir en følelse av at musikken har oppstått fra dagdrømming fra solstolen i hagen, kanskje med eteriske Enya-toner surrende i bakgrunnen. 

Ingen ny «Thank You» her 

De virkelig store låtene hennes – «White Flag», «Thank You» og «Here With Me» – bar preg av den samme tristheten. 
Som om fremmedgjorthet var den dominerende sinnsstemningen de ble skapt ut fra. 
Man finner igjen det på Still on My Mind, for eksempel i låten «You Don’t Need a God». 
Lavmælt og kraftfull på samme tid skaper stemmen nok atmosfære i seg selv, kun fulgt av spartanske, elektroniske beats. 

Men de som har ventet på en ny «Thank You», blir skuffet. 
Til det er melodiene for svake, tekstene for forglemmelige og låtene for musikalsk langt inn i ambient-verdenen. 
At låtene for ofte lener seg mot dance eller chillout – beats som i Café del mar-utgivelsene, kan skremme bort fansen. 

Men så er det noe med at Dido-låter høres ut som Dido-låter uansett hvilket lydbilde hun eksperimenterer med. 
Det er likevel en lettelse når den fredfulle og folk-aktige «Some Kind of Love» tar over, og det er nok også i denne stemningen de trofaste lytterne hennes liker seg best. 
Hadde hun holdt seg her mer, ville hun kanskje også overbevise andre. 
