Lat, dum og kvinnefiendtlig
«Børning 2»s horrible kvinnesyn trekker oppmerksomheten vekk fra dens redsel for mørkhudede mennesker. 

FILM: 
Dersom vi ser bort fra det tiltalende rødskjæret i bildene, og det usedvanlig sjarmerende samspillet mellom Sven Nordin og Otto Jespersen, er Hallvard Bræins «Børning» (2014) først og fremst interessant i et økonomisk og strategisk perspektiv. 

Filmen er bygget opp rundt et billøp gjennom vårt langstrakte land, og med det ikoniske Nordkapp-platået som målstrek føyer den seg inn i den nye nasjonalromantikken som i dag framstår som den eneste noenlunde pålitelige strategien for kommersiell film i et notorisk uforutsigbart norsk kinomarked. 

Mer interessant – og formodentlig skoledannende – var imidlertid måten produsent John M. Jacobsen og hans medarbeidere aktivt gikk inn og allierte seg med landets bilmiljø før og under innspilling, og dermed bygget et publikum til filmen lenge før den var ferdig. 

Med 380 000 solgte kinobilletter må denne taktikken kunne kalles en suksess, og dermed var det bare et spørsmål om tid før vi fikk en oppfølger. 

Det kommer ikke som noen overraskelse at «Børning 2» er mindre nyskapende enn forgjengeren hva gjelder målgruppetenkning, men at produsentene er såpass overbevist om fanbasens lojalitet at de aktivt går inn for å støte fra seg den kvinnelige halvdelen av publikum, er mildt sagt oppsiktsvekkende. 

Det åpner med et nikk til «Børning»-franchisens mest åpenbare forbilde «Olsenbanden», når hovedpersonen Roy Gundersen (Anders Baasmo Christiansen) slipper ut av fengsel. 

Etter to år bak murene for råkjøring er han fast bestemt på å leve et lovlydig liv som pølseselger på Shell og ansvarlig far for datteren Nina (Ida Husøy). 
En slik plan er naturligvis et dårlig utgangspunkt for en actionfilm, og det tar ikke lang tid før han takket være rogalandsdesperadoen Kayser (Vegar Hoel) er involvert i nok et ulovlig billøp – denne gangen fra Fosnavåg i Møre og Romsdal til Murmansk på Kolahalvøya. 

Twisten er at Nina denne gang kjører sammen med sin nye kjæreste Charlie (Jonas Hoff Oftebro) – med alt hva det innebærer av importert amerikansk antagonisme mellom far og framtidig svigersønn – mens Roy får selskap av hennes mor Ingrid (Marie Blokhus). 

Med Roys høygravide kjæreste Sylvia (Jenny Skavlan) hjemme i Oslo, er det dermed duket for familiedramatikk i høygir, og denne tematikken forsterkes ytterligere av at også de kranglevorne barndomsvennene Doffen (Nordin) og Nybakken (Jespersen) er tilbake på veien. 

Noe av det mest påfallende med «Børning» var at dens nasjonalromantiske skildring av 2010-tallets Norge var usedvanlig hvitt. 
Så å si alle rollefigurene var etnisk norske, og ingen av de mørkhudede personene som forvillet seg inn på lerretet fikk lov til å snakke. 

«Børning 2» er marginalt bedre i den forstand at det er gjort plass til én person med mørk hud og to replikker, men til gjengjeld er filmens framstilling av kvinner såpass hårreisende at denne unnlatelsesrasismen framstår som en ren bagatell. 

I «Børning 2» omtales kvinner gjennomgående som hjernedøde bimboer, og de kvinnelige rollefigurene er enten dekorasjon (som Lise Karlsnes i rollen som Kaysers stumme adjutant), motivasjon for hovedpersonen (som Nina og Sylvia) eller 10-tallets hittil mest foraktfulle norske kvinneportrett (Ingrid). 

Roys ekskjæreste skildres nemlig som et endimensjonalt hespetre hvis eneste mål er å gjøre livet surt for de stakkars mennene som er så uheldig å krysse hennes vei, og den eneste måten å få henne til å holde kjeft på, er å ty til myk prat og strategisk klining, for så å bokstavelig talt dytte henne ut av veien. 

Det spiller ingen rolle at manus er skrevet av to kvinner (Anne Elvedal og Linn-Jeanethe Kyed) eller at bikinidamene fra eneren glimrer med sitt fravær – «Børning 2» er omtrent så kvinnefiendtlig som det er mulig for kommersiell norsk underholdning å bli i 2016. 

Før vi går videre i dette sporet er det på sin plass å adressere dem som måtte bekymre seg for at dette fokuset på kjønn og representasjon trekker oppmerksomheten bort fra filmens kunstneriske kvaliteter. 
Til det er det bare å si at «Børning 2» er er mindre stilsikker og mer usammenhengende og sketsjepreget enn eneren, med hyppige skift i tone og atmosfære som bryter opp filmens flyt og saboterer dens momentum. 

Den mer komisk, men mindre morsom; den inneholder én genuint nervepirrende actionsekvens, mens bilkjøringsaspektet ellers er tonet ned, og den skusler bort en haug severdige skuespillere – deriblant Robert Skjærstad, Arthur Berning og Stig Frode Henriksen – på anonyme biroller. 

I enda større grad enn forgjengeren er den en film som ikke egentlig handler om noe – en pytt-i-panne-tilnærming til pålitelige Hollywood-grep, som surfer på skuespillerensemblets sjarm og det faktum at det ikke er laget flere norske filmer i denne sjangeren enn at prosjektet fortsatt har nyhetens interesse. 

Med andre ord er det ingenting ved «Børning 2» som er mer relevant å snakke om enn dens spektakulært bakstreverske framstilling av kvinner. 
Og med tanke på at «Fast & Furious»-filmene denne gangen er en åpenbar inspirasjonskilde – i alle fall på et rent overfladisk plan – er det umulig å ikke bli slått av hvor pinlig reaksjonære nordmennene framstår i forhold til sine amerikanske kolleger. 

«Børning 2» er naturligvis ikke noe misogynistisk manifest, og kvinnesynet den gir uttrykk for synes heller ikke å ha rot i noen prinsippielle oppfatninger om kvinnens plass i verken kunsten eller hjemmet. 
Framstillingen av kjønnene er da heller ikke først og fremst et moralsk eller feministisk problem, men et symptom på en intellektuell og kunstnerisk latskap som synliggjør og understreker filmens øvrige svakheter. 

For i motsetning til de mange snarveiene filmen tar hva gjelder plottlogikk, datagrafikk, vitser og dramaturgi, er det ikke like lett å avfeie denne røde, kvinnefiendtlige tråden som et uskyldig utslag av slepphendt kommersialisme. 
Og når man først har begynt å få øye på sømmene i konstruksjonen, tar det ikke lang tid før helheten rakner. 

I en nøkkelscene utbryter en gråtkvalt Nina at hun ikke vil at Roy skal være ordentlig, men at han skal være faren hennes, hvilket er en god oppsummering av «Børning»-franchisens ambisjoner om å tilby upretensiøs, folkelig underholdning. 

Ved å forveksle «upretensiøs» med «dum», og operere med et folkelighetsbegrep som ekskluderer over halvparten av befolkningen gjør imidlertid «Børning 2» det unødvendig vanskelig for både seg selv og publikum. 

Dermed blir filmen til syvende og sist nok et bevis på gyldigheten av et ordtak som synes å gå mange norske filmskapere hus forbi – nemlig at det slettes ikke er lett å lage lett underholdning. 
