Godt portrett av Hamsuns hysteriske stalker
Hun skal ha bombardert Hamsun med brev med beskyldninger om at han var en horebukk. 
Nå gir Selma Lønning Aarø revansj til Anna Munch 

Erotiske anklager. 
Stalkervirksomhet. 
Anonyme brev. 
Selma Lønnings nyeste roman, «Hennes løgnaktige ytre», åpner med et autentisk brev fra Knut Hamsun til Kristiania Politikammer. 
I brevet fra 1897 ber han om politibeskyttelse fra Anna Munch som bombarderer ham med brev og dukker opp om natten. 
Hamsun vil kvitte seg med sin «tilbeder», og ber politiet desperat om hjelp. 

Men hvem var hun egentlig, denne hysteriske kvinnen? 
Hun er nærmest redusert til en parentes i historiebøkene, en kvinne preget av galskap, en manisk blodfan av den berømte forfatteren. 
I romanen om henne går Aarø på detektivarbeid i dokumenter, fotografier og brev for å skrive frem en annen historie. 
Hun løfter frem Munchs litterære prosjekter, skriver om hennes tankegods og nyanserer gamle forestillinger om at Hamsun alltid skal ha stilt seg avvisende til Munch. 

Komposisjonen er god og gjennomarbeidet, researchen grundig. 
Perspektivet veksler mellom Anna og datteren Signe, noe som skaper dybde i beretningen, moren portretteres også gjennom datterens blikk. 
Hun vokste opp med en fraværende mor – stikk i strid med både datidens og dagens kvinneideal, og ser tilbake og lurer på hvorfor det ble som det ble. 
Aarø nøyer seg ikke med en sjanger, men utnytter flere, både autentiske brev og fotografier er godt inkorporert i fiksjonspartiene. 
Romanen glir sømløst mellom ulike tidsepoker, og Anna Munch portretteres godt som en skarp kvinne, hvis bøker er blitt glemt til fordel for dyrkingen av Hamsun. 

Det er imponerende hvordan Aarø fusjonerer fakta og fiksjon. 
En innvending er imidlertid at språket tidvis lugger fordi gammelmodige uttrykk blandes med med mer moderne fraser, så det blir stilkollisjon. 
Og situasjonsbeskrivelsen av datteren, som slipper ut fra Grini etter andre verdenskrig og mimrer tilbake, er mindre troverdige: 
"Jeg sitter i bussen med et dusin andre kvinnelige fanger. 
Nei, vi er forresten ikke fanger lenger, men kvinner vi. 
Riktignok er vi et sørgelig syn, uflidde og med hovne, sprukne hender. 
Bleke og dradde i den nådeløse vårsolen, men med skinnende øyne, som er klare til å ta inn alt som glir forbi". 

Denne poetiske selvrefleksjonen skurrer med mitt bilde av en avmagret krigsfange som akkurat har sluppet fri. 
Jeg bestemmer meg for å kontakte forfatteren med mine innvendinger. 
Hva tenker hun selv om valgene hun har tatt i arbeidet? 

- «Vær ikke så impulsiv av natur, kvinne», var beskjeden Anna Munch fikk. 
Jeg opplever deg som opptatt av det feministiske prosjektet i boken. 
Anna Munch var også kunstner, på samme måte som Hamsun, men ble mest sett på som hysterisk. 
Er dette et forsøk på å skrive om (litteratur)-historien? 

– 
Et så ambisiøst utgangspunkt har jeg ikke hatt. 
Men etterhvert som jeg leste meg opp på Anna oppsto ønsket om å gi henne en slags revansj. 
Vi vet jo at kvinneliv på den tiden ikke ble dokumentert på samme måte som menns liv. 
Det er også i dag en viss forskjell. 
Å skrive om barseltreff blir for eksempel først interessant når Knausgård gjør det. 
Vi kan jo også ta med at kvinner er flinke til å lese menn, mens menn ikke fullt så ofte leser kvinner. 

– 
Vi leser datterens perspektiv på moren, som for å utdype hennes versjon av sannheten. 
Forholdet mellom løgn og sannhet er et stadig tilbakevendende tema hos deg, og det blir ytterligere forsterket nå når du bruker så autentisk materiale. 
Hva slags dilemmaer møtte du ved å skrive om levende modeller? 

– Som fiksjonsforfatter følte jeg meg underveis bundet på hender og føtter. 
Her var det mennesker som hadde en lagt skjebne. 
Det var ikke mulig å flytte fritt rundt på dem, slik jeg har kunnet gjøre det med karakterene i mine tidligere romaner. 

– 
Du gikk fra å skrive en dokumentar til å kalle det en roman. 
Hva tenker du om ditt etiske ansvar som forfatter – når man ikke lenger er like forpliktet til virkeligheten. 
Unndrar du deg da ikke et ansvar? 

– 
Jeg har forsøkt å holde meg mest mulig til det virkelige, men som vi alle vet er virkelighet ikke lett å definere. 
Jeg hadde også som biograf måttet ta noen valg for å fylle hullene i historien. 
Jeg baserer min fortelling mye på bøker og brev fra Annas hånd. 
Hennes første ektemann ville nok ha fortalt en litt annen historie. 
Hamsun likeså. 
Signe døde barnløs. 
Det er derfor ingen etterkommere her. 
Det gjør det nok lettere. 

– 
Jeg synes du skriver godt om prosjektene hennes. 
Det gir sterk gjenklang også til samtidens diskusjoner om Kulturmannen som verdsetter det kvinner gjør mindre enn det menn gjør. 
Hvorfor var det så viktig for deg å vise Anna Munch mer enn som en Knut Hamsuns desperate beiler? 

– 
Etter at jeg hadde lest Annas bøker og dannet meg et bilde av henne, syntes jeg at behandlingen hun hadde fått av Hamsuns biografer, var litt slett. 
Jeg ville vise at hun ikke bare var en desperat forfølger, men også en intelligent kvinne med innsikt i kunst og filosofi. 
Jeg fikk lyst å løfte henne frem. 

– Scenene fra andre verdenskrig er svakere skildret enn resten. 
Det oppleves ikke helt troverdig for min del. 
Er krigen for smertefull å forstå, eller er den for lengst skrevet i hjel? 

– Noen mener kanskje at den er skrevet i hjel, men det var litt vanskelig å utelate den. 
Det var viktig for meg at Signe kom ut fra Grini og leste Hamsuns nekrolog over Hitler, og da måtte jo krigen være med som et bakteppe. 
Men først og fremst er jo dette Annas historie. 

– 
Du bruker språklige virkemidler for å gjenskape tidsånden fra slutten av 1800-tallet og utover. 
Du skriver om ”Trondhjem,”, om forventninger som ”herjer i brystet” og ”helt ufrivillig gir hun fra seg et stønn da han fjerner leppene sine fra hennes”. 
Er det nødvendig å ty til klisjeene for å gjenskape fordums tider? 

– Kan vi ikke bare gå ut fra at dette ble regnet som nyskapende i 1890? 

– 
Nå må du utdype. 
For du legger vel ikke helt opp til å skrive stilistisk som på 1890-tallet, det er vel en blanding av en mer moderne språkdrakt og datidens uttrykk? 

– 
Jeg har forsøkt å finne et språk som ikke skaper unødig støy i historien. 
Eksperimentelle metaforer hadde muligens ikke passet så godt her. 
Jeg mener likevel å ha unngått de verste klisjeene. 

– 
Hva slags diskusjoner håper du boken skal skape? 

– 
Jeg har forsøkt å vise hva det kostet kvinner å tre inn i offentligheten for hundre år siden. 
Anna gjorde det blant annet på bekostning av sitt rykte og sin datter. 
Har tidene egentlig forandret seg? 
