Filmanmeldelse:Lekker og morsom Lego-oppfølger 

Lillesøsterens Lego-univers sørger for humor og kjønnsbalanse. 

Jeg gremmes og skjemmes fortsatt for at jeg ikke var i stand til å se at Legofilmen som kom for fem år siden var et mesterverk. 
Jeg likte den godt og skrøt av den, men ikke nok. 
Siden har jeg sett spin-off-filmene, og de er stødige og morsomme alle som én, selv om Lego Batman-filmen er den klart beste. 

Disse filmene fungerer på flere nivåer. 
Helt unge mennesker nøyer seg antagelig med at legobrikkene gjør morsomme ting. 
Fra åtte-niårsalderen og oppover, vil jeg tro, klarer mange å fange opp noen av de utallige referansene. 
Spesielt får superhelt-klisjeene og actionfilm-dynamikken kjørt seg godt. 

Filmene er overflødighetshorn av populærkulturelle referanser, og det foregår en kontinuerlig metalek med de svulstige komponentene i heltepsyken. 

Apocalypsburg 

Legofilmen 2 er naturlig nok ikke like duggfrisk som den første filmen, men den er både lekker og morsom. 
Manuset er av Phil Lord og Christopher Miller (uvanlig smarte folk), som både skrev og regisserte den første filmen. 
Denne gangen har de latt regien være ved Mike Mitchell, sannsynligvis med tett oppfølging. 

Historien følger opp bror/søster-konflikten som dukket opp på slutten av film nummer en. 
Lillesøsters Duplo-lego invaderte storebrorens lek og truet med å kjøre over den. 
Nå, fem år senere, er idylliske Bricksburg fullstendig ødelagt av hennes angrep, og Emmet og Lucy og alle de andre bor i Apocalpysburg, en ørkenby hvor innbyggerne klarer seg fra dag til dag mens de frykter nye angrep. 

Søster-systemet 

Et søskenpar med ulike kjønn og alder skaper naturlig nok to tilsynelatende uforenelige lekesystemer, med hver sine deilig irrasjonelle regelsett som kolliderer. 
Men bak det hele ligger et ønske om å være sammen. 

Lillesøsteren vil bli sett og akseptert, og hun vil være med i leken på egne premisser. 
Det er et ønske som slett ikke er urimelig, og som også gjør filmen til en del av en ny tid hvor det kvinnelige med god grunn har behov for å utkonkurrere eller i det minste være likestilt med det mannlige. 

Apocalypsburg og det fjerne søster-systemet, tilsynelatende lysår fra hverandre, må finne sammen. 
Dermed må godtroende Emmet kjempe en kamp mot en kynisk fremtidig versjon av sitt eget jeg. 
Referansene til Mad Max Fury Road, Terminator, Wall-E og Star Wars kommer som perler på en snor, og det plagede indre livet til helten er en kontinuerlig kilde til moro. 

Stappfull av gode ideer 

Batman er fortsatt den morsomste, med sitt oppblåste selvbilde, men filmen er i det hele tatt stappfull av gode ideer og må ses flere ganger for å kunne verdsettes som den fortjener. 
Jeg så den originale versjonen og vet ikke hvordan de norske stemmene fungerer. 
Men jeg vet at det bruker å være solid gjort. 

Visuelt sett er filmen en total fryd, og ettertekstsekvensen er utvilsomt noe av det lekreste vi får se i år. 
Der fremgår det at antallet prosjektbabyer (barn født i løpet av produksjonstiden) overstiger førti, noe som antyder at dette er en film det har vært usedvanlig artig å lage. 
