Anmeldelse:«Bumerang» 

Mellomroman blir mellomfilm. 

FILM: 
Mellomromaner har det med å bli mellomfilmer. 
Fortellingene unngår de verste skjemaene, men overrasker egentlig aldri. 
Billedskjønne menn og kvinner går rundt i grove strikkegensere og snakker om familien i smakfullt blåsjatterte omgivelser. 
Ingen er sjablonger, men ingen føles helt som om de lever. 

Blodets hvisken og benpipenes bønn er knapt hørbar over bruset fra havet, som aldri synes å befinne seg mer enn ti meter unna. 

«Bumerang» er basert på en roman av Tatiana de Rosnay, og historiens største kvaler er lagt på de brede skuldrene til Antoine (Laurent Lafitte), som har mistet samboeren og strever på jobben. 

Lakkerte sjakkbrikker 

Det er imidlertid ingenting mot de plagsomme tankene på drukningsulykken som tok livet av moren da han var ti. 
Antoine er overbevist om at det er mer ved morens død enn hva som har kommet fram, til tross for at søsteren Agathe (Mélanie Laurent) forsøker å overtale ham til å gi slipp på besettelsen. 
Farsoppgjør, skapskjeletter og utsikt til ny romantikk er i vente. 

Antoine og Agathe er brikker i et lakkert emosjonelt sjakkspill, som ville virket mindre likegyldig om det hadde vært porsjonert ut bedre. 
Grunnen blir ikke beredt godt nok for et skikkelig mysterium, noe som gjør at Antoines maniske etterforskning virker like overdrevet på seeren som på familien - helt til alt løsner. 

Gnist i det våte 

De fleste skuespillere går inn i rollene med alt de har. 
Den kjærlighetsivrige obduksjonslegen (Audrey Dana) som støter på Antoine, og som er den eneste som ikke er tynget av familiedramaet, bringer en gnist inn i alt det våte. 
Men ingen av dem kan gi rollene de spiller flere lag, eller hindre en film som aldri er direkte dårlig, i å bli ganske intetsigende. 

Tatiana de Rosnays kjernelesere, som det er mange av, vet hva de går til og vil antakelig synes dette er en passende miks av lettfattelighet og tristesse. 
Andre kan finne familieintriger som river mer andre steder, både i og utenfor kinoen. 
