Årets beste film er en tysk komedie om first world problems
Maren Ades «Min pappa Toni Erdmann» vant ikke i Cannes, men vinner filmåret 2016. 

FILM: 
Begrepet «first world problems» bygger på en oppfatning om at så lenge mennesker har varmtvann, smarttelefon og mulighet til å kjøpe mat i butikken, er de i praksis ute av stand til å oppleve smerte som er verdt å snakke om i en verden hvor det knapt går en dag uten at vi får servert gruoppvekkende nyheter om krig, terror og naturkatastrofer. 
Det sier seg selv at denne formen for selvpisking verken er nobel eller videre konstruktiv, men som en ryggmargsrefleks er den likevel forståelig, all den tid det å snakke om problemene som er særegne for livet i industrialiserte demokratier krever større innsikt og formidlingsevne enn de fleste er velsignet med. 

Innsiktsfull 
Med årets store Cannes-favoritt «Min pappa Toni Erdmann» viser tyske Maren Ade at hun besitter denne innsikten til gagns, og ved hjelp av en historie som elegant snor seg fra drama til komedie og tilbake igjen, formidler hun den på en måte som gjør at man både forstår den på et intellektuelt plan og bokstavelig talt føler den på kroppen. 

«Toni Erdmann» er dypest sett en film om ensomhet og spørsmålet om hva som definerer et godt liv. 
I hovedrollene finner vi den aldrende barneskolelæreren Winfried Conradi og hans voksne datter Ines (henholdsvis Peter Simonischek og Sandra Hüller, begge strålende), som hver for seg lever ensomme og tomme liv, men som håndterer denne tomheten på svært forskjellige måter. 

Humoristisk 
Den fraskilte sekstiåtteren Winfried bruker humor for å fylle hverdagen med mening, og bevæpnet med et par løstenner fortoner tilværelsen hans seg som en serie innfløkte practical jokes som sjelden lokker fram annet enn forvirrede, overbærende smil fra hans medmennesker. 
Ines vier på sin side sitt liv til jobben i et internasjonalt konsulentfirma, og idet filmen starter er hun travelt opptatt med å planlegge omfattende nedbemanning i et tysk firma som er virksomme i Romania. 

Ade bruker en time på å skildre far og datters liv i tradisjonelle dramatiske vendinger før tittelfiguren gjør sin inntreden og filmen begynner å gjøre seg fortjent til sjangerbetegnelsen ‘komedie’. 
Etter et besøk hos datteren i Bucuresti – hvor de to ikke får tid til annet enn den typen overfladiske forretningssamtaler og livstrett luksusforbruk som Ines’ hverdag er bygget opp rundt – bestemmer Winfried seg nemlig for å gå undercover i livet hennes som forretningsmannen og coachen Toni Erdmann. 

Rørende 
Dette resulterer i en serie vakre og morsomme opptrinn som langsomt fører far og datter nærmere hverandre. 
Et av de store av høydepunktene er årets beste musikalnummer, hvor to generasjoner Conradi framfører «The Greatest Love of All» i et fremmed familieselskap. 
Der Whitney Houstons versjon av låta er en hymne til kvinnelig selvstendighet og afroamerikansk stolhet, blir den i Hüllers gåsehudframkallende tolkning en sorgtung klagesang over en verden hvor emosjonell selvforsynthet er det eneste alternativet som tilbys. 

«Min pappa Toni Erdmann» er full av slike øyeblikk, hvor Ade knar humor, alvor og ren og skjær cinematisk teft sammen til et punkt hvor publikum sitter igjen med en slags ren, ukategorisert følelse de selv må definere og prosessere. 
Med andre ord har vi å gjøre med noe så sjelden som en genuint morsom, rørende og spennende film som projiserer livet på kinolerretet i all dets komplekse prakt. 
