«Dagen i morgen»:Mesterlig skildring av livskrise 

Når Mia Hansen-Løve leverer sin beste film, med Isabelle Huppert i sitt livs form, da har du noe i nærheten av et mesterverk. 

Noen ganger rakner alt samtidig. 
Når barna flytter hjemmefra og ektemannen forlater Nathalie til fordel for en annen kvinne, tar det ikke lang tid før moren dør. 

Nathalie står ribbet tilbake, og vi forventer et melodrama av edelt fransk merke. 
Men fordi dette er en film av Mia Hansen-Løve, vår tids kanskje mest begavede franske filmkunstner, forløper det ikke på denne måten. 

Her er ingen venninne som kan berolige henne eller en gammel elsker som venter i kulissene. 
Den snart seksti år gamle filosofilærerinnen, spilt av Isabelle Huppert, er en kvinne som alltid har stått på egne bein, uten stor omgangskrets, og som har hatt én trofast følgesvenn gjennom hele livet: bøkene sine. 
Det er de hun må frigjøre seg fra, eller finne ut hva er verd, når livet slår inn døren hennes på denne ubarmhjertige måten. 

Intellektuelt hovmod 

Hennes første reaksjon på ektemannens utroskap, er en fransk filmklisjé for viderekomne filmelskere: hvorfor holdt du det ikke hemmelig? 

Hun er selvsagt knust over at han forlater henne, men blir først rasende når han tar med seg noen av yndlingsbøkene hennes (de underviser begge i filosofi, slik Hansen-Løves egne foreldre gjorde det). 

Nathalie har realisert seg selv intellektuelt, det burde være nok til å gjøre henne lykkelig, er slik hun selv resonnerer tappert. 
Men livet kommer selvsagt i veien. 

Klamrer seg til Rousseau 

Ja, dette er en ”sånn fransk film” der man snakker om filosofi og kjærlighet. 
Men for en gangs skyld får vi møte en intellektuell som får kjørt seg i livets kvern. 
Og det er den slitesterke filosofen Rousseau hun klamrer seg til når det røyner på, ikke franske tåkefyrster av nyere dato. 

Det ville kanskje vært fristende å la Nathalie bli en klokere kvinne av det hun gjennomgår og finne den store kjærligheten igjen, men dette er ikke en avklarende film med en resolusjon. 
Når hun utvikler en relasjon til en ny mann i livet sitt, så handler det ikke nødvendigvis om fysisk nærhet. 

Hun er imponert over sin tidligere elev, Fabien, som har blitt en selvstendig intellektuell, og Hansen-Løve holder en stund muligheten åpen for en gjensidig seksuell tiltrekning. 
Men kanskje er det først og fremst Fabiens ungdommelige pågangsmot som vekker forhåpninger for hennes egen nye begynnelse i livet. 

Som skapt for rollen 

Hansen-Løve har skrevet rollen spesielt for Huppert, som jeg aldri har sett bedre. 
Og det sier ikke så lite. 

Vi har opplevd henne i en rekke grenseoverskridende, djerve roller, fra Mikael Hanekes Pianolærerinnen til den nylig omdiskuterte Elle. 
Her får hun frem en side ved sitt skuespill som har vært undervurdert – en distré, lettere komisk stil som med sin menneskelighet fordyper alvoret i filmen. 

Hun tilfører filmen en helt distinkt kvalitet som aldri kan skrives i noe manus; det handler om den helt spesielle huppertske måten hun gjør den minste ting på, fra å vifte overbærende med øyelokkene når hun skjeller ut katten sin til de helt overrumplende vekslingene mellom komedie og tragedie. 

Filmkunstner av format 

Hansen-Løve har allerede etablert seg som en filmskaper av formidabelt format, med hennes forrige film, Eden, som et slags hvileskjær. 
Her er hun tilbake i samme stormfulle emosjonelle landskapet som Goodbye first love og Father of my Children, men med større modenhet og klarhet. 

Det er sjelden en så ung regissør kan framvise samme mesterlige tilbakeholdenhet i skildringen av et så turbulent følelsesregister. 
Denne usynliggjøringen av egne regigrep bekrefter bare hvor stor hun er blitt som filmkunstner. 
Hun får god hjelp av Denis Lenoir på foto som både kjæler med og distanserer seg fra Hupperts rollefigur, alt ettersom vi befinner oss i hennes nærsynte univers eller betrakter henne som vi var det allmektige livet selv. 

Jeg så filmen første gangen da den fikk sølvbjørnen på Berlinalen i februar, og siden har den fulgt meg. 
Da jeg så den andre gangen denne uken vokste den i omfang og kompleksitet, slik bare essensielle filmverk gjør det. 

Fransk film har de siste årene gjort lite av seg på norske kinoer, og jeg har ingen illusjoner om at denne får lov til stå på plakaten lenge. 
Så ikke nøl med å se den nå. 
