Anmeldelse:Dr. Dre - «Compton: A Soundtrack» 

Har ikke lenger noe mer å bevise. 

ALBUM: 
Ting beveger seg fort i musikkindustrien i 2015. 
Bare noen dager etter å ha avslørt nyheten om sitt første album på 16 år, slapp Dr. Dre i natt «Compton» med øynene (og kanskje spesielt ørene) til en samlet hiphop-verden på seg. 

For utenforstående kan den overveldende responsen rundt en ny Dre-fullengder virke overdreven. 

Med to av sjangerens største klassikere bak seg («The Chronic» og «2001»), er de enorme forventningene likevel en selvfølge, noe Dre selv har følt på hele veien siden 1999. 

Takket være dem, skrinla han blant annet raphistoriens mest omtalte og etterlengtede album, det mytiske «Detox». 
En hellig gral hiphop-fansen har ventet naivt og tålmodig på helt fram til helgen, da han én gang for alle fastslo at skiva «bare ikke var bra nok», og istedet altså annonserte «Compton». 

Inspirert av den kommende NWA-filmen «Straight Outta Compton», men ikke noe soundtrack slik det først kunne framstå. 
Dette er et ordentlig album i ordets rette betydning, og inneholder ikke minst mer Dr. Dre-vokal enn noen nok hadde sett for seg. 

Dre har selv kalt «Compton» for sin «store finale», og det er definitivt noe avrundende og monumentalt over de 16 sporene. 
Både et tilbakeblikk på egen karriere og hyllest til hjemstedet, men også en deprimerende påminnelse om at gatene ikke har forandret seg stort til tross for at han selv unnslapp ghettoen. 

«The old folks tell me it's been going on since back in the day / But that don't make it okay / And the white folks tell me all the looting and the shooting's insane / But you don't know our pain», synger Anderson .Paak på flotte «Animals». 

Ord som ikke bare dekker statusen i Compton, men også den generelle håpløsheten som stadig råder i resten av Amerikas fattige, svarte områder. 

Unge Paak er den mest hyppige av albumets mange bidragsytere, som inkluderer et vidt spekter med gjester fra hele Dres karriere. 
Fra hans egne studiovåpen/skribenter (Marsha Ambrosius (Flo'etry), King Mez, Jon Connor, Justus), til gamle samarbeidspartnere og venner (COLD 187um fra Above The Law, Ice Cube, DJ Premier, Xzibit, Snoop Dogg). 

Og så har vi selvfølgelig Eminem, Game og Kendrick Lamar. 
«Læreguttene» som konkurrere om å legge albumets mest minneverdige vers, og sammen gir «Compton» en helt egen lyrisk tyngde for sin mentor. 

Stjernen her er likevel Dre og hans sagnomsuste beats, som heldigvis er tilbake i toppklasse. 
Variert og spennende. 
Bouncy og hardt. 
Klassisk og nytenkende. 

«Still got Eminem checks I ain't opened yet», skryter han på «Talk About It», men hviler aldri på egne laurbær. 
Istedet virker det som om den omtalte filminnspillingen har vært en gigantisk vitamin-innsprøyting for 50-åringen, som til og med imponerer på sine mange rapvers. 

Skrevet av andre selvfølgelig, men hvem bryr seg vel om sånt i disse Drake-dager? 

«Compton» er ikke rive-seg-i-håret-og-ta-seg-fri-fra-jobben overveldende fra start til slutt, men leverer likevel heftig nok til å sette et endelig artistpunktum hvis det er det han nå ønsker. 
En naturlig forening mellom nytt og gammelt, uten å føles verken utdatert eller ungdommelig desperat. 

Den endelige frigjørelsen fra «Detox» for Dre, som nå ikke har mer å bevise. 
