Plateanmeldelse:Laura Marling - «Short Movie» 

Hviler ikke på laurabærene. 

Der hennes forrige album var så massivt som folkrock kan være, har britiske Marling her tatt noen skritt i en annen retning. 
Tidvis tyngre og like sinna-anspent som PJ Harvey. 

Andre steder med hint av Dylans nedtatte snakkesynging og Neil Youngs skranglekasse. 

Antydninger av America (hun titulerer seg selv som «a horse with no name» på «Warrior») og Mark Knopfler («Gurdjieff's Daughter» og for så vidt introen på «Divine» høres ut som parallelluniversjoner av «Sultans Of Swing»). 

Og over alt: 
Den beste vokale fløyel siden Nick Drake. 

25-åringen har en unik evne til å stokke rundt på utfordringer i følelseslivet, fra å stå midt oppi dem til å betrakte alt rusket utenfra. 

I tillegg har hun et albumfokus få andre enn Kendrick Lamar kan matche. 

Sagt på en annen måte: 
Der de fleste musikere i dag leverer velbalanserte novellesamlinger, er Marling en av våre største nålevende romanforfattere. 

BESTE LÅT: 
«False Hope» 

TOR MARTIN BØE 
