Konsertanmeldelse- Bruce Springsteen: 
Evighetsmaskinen 

PITTSBURGH (VG) 
Man blir fort utslitt av en tre og en halv time lang paradeoppvisning i rock'n roll-historie. 
Hovedpersonen på 66 år ser derimot aldri engang svett ut. 

Turnéåpning: 
Bruce Springsteen & The E Street Band 

Sted: 
Console Energy Arena, Pittsburgh 

Publikum: 
19.000, veldig utsolgt 

(SE LÅTENE HAN SPILTE NEDERST I SAKEN!) 

For andre gang i historien fremførte Bruce Springsteen lørdag kveld dobbeltalbumet «The River» i sin helhet, dette snart 36 år gamle legendariske vendepunktet i Springsteens karriere, der han også fikk sin første hit, «Hungry Heart». 

Han sier det selv før han starter på det tyve låter lange albumet der rekkefølgen følges slavisk; han ville takle overgangen fra ungdom til voksen. 
Prøve å passe inn. 
Forsøke å fange alle de store følelsene vi mennesker har, i én plate. 

Tro og håp. 
Kjærlighet og svik. 
Fortvilelse og blodslit. 
Bekymringsløs moro. 
Og litt til. 

Svaret var «The River». 
Det ble ikke bare en følelses-symfoni, men til slutt også en sammensatt rock-schizofreni. 

Springsteen skulle tekkes alle, og gapte over for mye. 
Grublingen og den rastløse usikkerheten hadde han med seg på denne platen fra overskytende låter (mange!) fra foregående «Darkness On The Edge Of Town», men han var naturlig nok samtidig overivrig etter å skape fest. 

Det er jo akkurat den diversiteten som har gjort han til en helt fra topp til bunn i det amerikanske samfunnet; fra erke-fan Chris Christie – guvernør i New Jersey og republikansk presidentkandidat – til den lavere arbeiderklassen, populistisk kalt «white trash». 
Det er bare én eneste gruppe i den amerikanske befolkningen som Springsteen ikke har nådd helt frem til med musikken sin, tross etnisk mangfold i venner og bandmedlemmer, og det er afroamerikanerne. 

«The River» var imidlertid den endelige veien for Springsteen ut av første karrieredels personlige vingling, der mottoet var «there was nowhere to go but everywhere», for å sitere Jack Kerouac. 

Platens låter av denne karakteren – de beste, faktisk – stammet fra perioden «Darkness On The Edge Of Town». 
De mørke, sjelegranskende sangene som han fremdeles synger med lukkede øyne, som om han opplever historien igjen og igjen, gang på gang. 

Det neste steget tok han mot hvermannsen; helgefesten for den jevne amerikaner når lønningsposen var i hånda fredag ettermiddag, klar for lettfattelig dans med røtter i de enkleste rock'n roll-rytmer som fantes. 
Og finnes. 

Slik ble – enkelt sagt – «The River» til. 
Det ble en salig blanding av skjemt og alvor som populærmusikken knapt har sett maken til i etterkant, både tekstmessig og musikalsk. 

Slik ble – like enkelt sagt – også «The River» fra scenen, ikke minst i sistnevnte kategori. 
Fest-Bruce har altfor ofte kommet i veien for de mer seriøse låtene, men ved å gå kronologisk gjennom «The River» – som han faktisk skrev med tanke på et helt live-sett – kommer nettopp nyansene mellom skjemt og alvor ekstremt tydelig frem. 

For det kan være musestillhet blant 19.000 publikummere når «Point Blank» tas helt ned i det hviskende, før det i neste øyeblikk bryter ut ansvarsløs allsang med «Cadillac Ranch» – ja, til og med «Ramrod» er en killer når den kommer mellom «Stolen Car» og «The Price You Pay» 

LES OGSÅ: 
NINI MØTTE THE BOSS 32 ÅR ETTER AT HUN DANSET MED HAN 

Maskineriet er med andre ord velsmurt. 
For det aller mest gledelige er egentlig at The E Street Band er tilbake (uten avdøde Danny Federici og Clarence Clemons selvfølgelig). 
Men selve sounden; det tørre og klare, men likevel kraftfulle sounden som var så tydelig på denne platen er helt 1980-intakt. 

Samtidig ønsker vi også Little Steven hjertelig velkommen inn i live-varmen igjen. 
Han har vært i skyggene på de siste turneene – til tider en hoffnarr-aktig skikkelse uten annen funksjon enn å tjene Kongens krav om morsomheter – men nå er han tilbake for fullt som seriøs og særs velbrukt duettpartner som i gamle dager. 

Men det er et tveegget sverd. 
På «Two Hearts» erter han sjefen i en slik grad at Springsteen er på nippet til å sprekke ut i latter, mens han på «Bobby Jean» – Springsteens egen kjærlighetsvise til Little Steven – plutselig forsvinner bakover på scenen. 

Men så er det trollmannen Roy Bittans piano-introer. 
Klassisk musikk, intet mindre. 
Ekstremt konsentrerte Max Weinbergs helt utrolige tromming på låter som «The Ties That Bind» og «Out In The Street». 

Og ikke minst Jake Clemons som nå har blitt så lik sin avdøde onkel i spillestil og scene-erfarenhet at vi noen ganger stusser på hvor tynn Clarence har blitt ... 

Etterpå blir det mange gjentagelser og minner, like flirfulle som de er gode og klassiske. 
Riktignok starter Bruce Springsteen med en av sine outtakes fra den ferske «The Ties That Bind – «Meet Me In The City», en bedre halvbror av «Jackson Cage» – og spør om vi er klare for å bli tatt med ned til «elva», men etter gjennomgangen av hele «The River», får vi en klassikerparade som kan ta pusten fra de fleste, komplett med hyllesten til David Bowie i «Rebel Rebel» etter «Thunder Road». 

Alle hadde ventet på en Bowie-hyllest – det er typisk Springsteen. 
Han tar gjerne noen ord når store menn og kvinner faller bort. 

En gyngende «Rebel Rebel» falt iallfall i smak hos alle. 

Det er ikke tilfeldig at to av de siste superstjernene fra åttitallet, Bruce og Madonna, nå har hyllet David Bowie den siste uka med akkurat denne låten: 
Man var da opprørere på starten av syttitallet, tross alt! 

David Bowie ble slått i bakken den gangen i Kansas City i 73 da han så Springsteen for første gang som oppvarmer for Biff Rose, en artist/komiker som Bowie hadde covret på «Hunky Dory» allerede i 1971 («Fill Your Heart»). 

Det flyktige bekjentskapet førte til at David Bowie gjengjeldte tjenesten med både «Growin' Up» og «It's Hard To Be A Saint In The City». 

Slike spontane innstikk for å minnes noe som har skjedd er vanlige, utover det er den 66 år gamle Bruce Springsteen slik vi alle kjenner han fra før – intenst utleverende i ti minutter lange «Drive All Night», utmattende utholdende og struttende maskulin når han legger seg på hendene til folkehavet og lar seg føre tilbake til scenen på «Hungry Heart». 

Dypt konsentrert inne i sinnets irrganger når han forklarer forholdet til faren i VH1 Storyteller-stil i «Independence Day» og illevarslende predikantbablende under sistenummeret, «Shout», men dog veldig raskt ferdig med fan-dansen under «Dancin' in The Dark» – har han blitt voksen, liksom? 

Ja, det har han. 
Samtidig ikke. 

Bruce Springsteen har samlet alle nevnte fasetter gjennom en platekarriere på over førti år, fasetter som griper rett inn i livet – rett inn i hjertet – på flere generasjoner, i alle samfunnslag. 

På godt og vondt. 
Han har gjort livet til uendelig mange rikere. 
Selv om de er fattige. 

Og omvendt, alt etter hvordan du balanserer kommersiell velstand mot kulturell kapital. 

Fra scenen svitsjer Springsteen nærmest fritt mellom seksualflørt og trosbekjennelse. 
Motsetninger trigger ham også hans 67. år. 
Han har åpenbart ikke tenkt å gi seg med rock'n roll-misjoneringen på en god stund ennå. 
Kanskje ligger det enda et godt akustisk og tekstbasert album i ham også? 

Enn så lenge er det fremdeles et historisk sus over alt Bruce Springsteen driver med. 
Historisk som i samtidshistorie. 

Meet Me In The City 

Sherry Darling 

Jackson Cage 

Two Hearts 

Independence Day 

Hungry Heart 

Out In The Street 

Crush On You 

You Can Look (But You Better Not Touch) 

I Wanna Marry You 

The River 

Point Blank 

Cadillac Ranch 

I'm A Rocker 

Fade Away 

Stolen Car 

The Price You Pay 

Drive All Night 

Wreck 
On The Highway 

Because The Night 

Briljant Disguise 

The Rising 

Thunder Road 

Rebel Rebel 

Bobby Jean 

Dancing In The Dark 

Born To Run 

Rosalita (Come Out Tonight) 
