Plateanmeldelse:Kanye West – «The Life Of Pablo» 

Westlife: 
En kaotisk tilværelse for den det gjelder, stor underholdning for oss som bivåner. 

«The Life Of Pablo» 

Sjokklansering er for lengst den nye melkekartongen. 
Kim Kardashians ektemanns metode er derimot en surrealistisk form for meroffentlighet. 

Via, blant annet, et uendelig antall twittermeldinger/krangler, forhåndsslipp, fire navneendringer og tre motelanseringer. 

Den tredje kringkastet direkte til hele klodens westlige kinoer. 
Folk bladde opp 200 kroner for å oppleve stillestående modeller som noe å henge øynene på til Kanyes laptopavspilling av, skulle det vise seg, et fremdeles uferdig album. 

Å gjøre penger på noe så eksistensielt og eksperimentelt tomt er et mesterverk i seg selv. 
Ikke minst siden hovedpersonen rett etter showet twitret at drømmen er å bli creative director i Hermès. 

Vi har altså egentlig med verdens største og dyreste jobbsøknad å gjøre. 

Anført av det ferskenfargede coverets undertittel («which one»), kommer man gjennom nærlytting frem til at Pablo-livet innebærer en spaltet personlighet fordelt over kunstneren Picasso, narkobaronen Escobar og apostelen Paulus. 

Motsetninger som ropes ut i midtpartiet FML, der forkortelsen både står for «Fuck My Life» og «For My Lady». 
Hans forenklede og bisarre tilnærming til dette er lyse, syttitallssoulkutt som peker mot – men ikke benytter seg av – Mikke Mus-samplingene i karrierestarten, i møte med de mørke, harde slagene som så effektivt rådde «Yeezus». 

Samplinger og påfunn kastes inn i så høyt tempo at låtene fremstår like mye som kløktige DJ-mikser som komposisjoner. 
Avslutningen «Fade» bygger for eksempel på basslinjen fra Fingers In’s «Mystery Of Love», mens andre houseklassikere elegant og uaffektert droppes inn. 
Et apropos til sitatet som feilaktig tillegges Pablo Picasso: 
Gode kunstnere kopierer. 
Store kunstnere stjeler. 

Her er tyveriene overskuddspregede og sprudlende. 

For eksempel på radiovennlige «Famous», der Rihannas hook til slutt avsløres som den fjerde gangen Nina Simone blir samplet av West. 
(Og tredje gang «Wake Up Mr. West» er med i en låt.) 

Der det columbiegg-smarte ombrekket av smått utslitte «Bam, Bam» runder låten opp mot alle Kanyes sterke sider, men klarer ikke helt å bli større enn idéene. 

Albumslutten er brå og nesten uferdig rå. 
Åpningen, full av forkynnerpatos fra en instagramsamplet fireåring (et fantastisk tyveri) og West selv, er voldsom og himmelsk myk. 

Kontrasten mellom Kanyene/Pabloene er sterkest i den hybrislibidonarkomane «Freestyle 4». 
Den blander ulike substanser med ditto drifter og forvirrer i sin totale og pinlig obskøne selvreflekterende selvopptatthet. 

Morsomst er han på «I miss the old Kanye»-ranten «I Love Kanye». 
Mest overraskende og intens på Arthur Russell-samplende «30 Hours». 
Muligens på sitt ærligste og mest brutale på «Real Friends», der låttittelen gir bort handlingen, men ikke konklusjonen. 
Westkantlivet har sine motbakker, også for lytterne – siden heller ikke denne versjonen er til salgs, kun på stream via den Jay Z-styrte tjenesten Tidal. 

Om det betyr at platen nok en gang utvides? 
Noe annet ville forundre meg. 
Det er ingen grunn til at dette ikke skal kunne endres i alle retninger, der Kanye West som en slags rappens svar på George Lucas justerer sitt eget produkt helt frem til Disney spiser hele greia. 

Under «My Beatiful Dark Twisted Fantasy»-turneen hadde settdesigneren funnet frem et motiv av kjempen Alkyoneus. 
I følge myten var han udødelig så lenge han holdt bena på bakken. 
«The Life Of Pablo» gjør aldri det. 
Og det er derfor den er så svevende og ubestemmelig voldsom. 

Tillykke med Hermès-jobben, Kanye. 

BESTE LÅT: 
«Famous» 
