Nytt show:Tur-retur i komfortvogn med Jon Niklas 

Treffsikkert show med vennlige slag og nostalgisk krydder. 

Jon Niklas Rønning har som regel samarbeidet med andre komikere, nå «reiser han alene» – riktignok med fire utmerkede musikere og tilsatt en del teknisk stæsj. 
En komfortabel og alt annet enn ensom tur, og både en bekvem og morsom reise for publikum – stort sett voksne mennesker. 

Når Jon Niklas synger viser til eget kassegitarakkompagnement, svever gamle Chat Noir usynlig i bakgrunnen. 
Fra Kings of Comedians-tiden for over 15 år siden har dette vært et slags varemerke: 
Gode og gjerne skarpe, men aldri ondskapsfulle tekster til gamle melodier. 
Eller selvskrevne, med plass for ufattelig mange ord uten at rytmen forrykkes. 

Rønning sier og synger alt med et gammeldags smil og vennlige stikk, og det er en velkommen variant. 
Selv i en høystemt versjon av utsagn fra Paradise Hotel-deltagere, som «nervepillende» og «uovertenkelig», stikker han kniven inn med kultur. 

Utafor boksen 

Showet, i Vemund Viks regi, er en slags biografisk reise fra Jon Niklas som barn, ekstremt dårlig i sport og med tversoversløyfe, hadde tre damer i 80-årene som lekekamerater. 
Han følte seg alltid litt utafor, på linje med raclette og peach canei. 

Ole Paus var forbildet i en tid da «I’m Too Sexy for My Shirt» var en av mange one hit wonders. 
Låtene frembringer en del grøss i dag, selv om vokalisten Pernille Øiestad og pianisten Ole Morten Ågenæs eksellerer både med elastiske stemmebånd og i musikalsk typetegning. 
Paus er fortsatt idealet, og hylles behørig. 

Her er en omvendt Beatles-hyllest, der artistene sloss om å slippe «Yesterday», og en Jafs Awards-utdeling i 37 kategorier (kanskje det er rom for litt heder til en kvinne der, i motsetning til den flunkende nye Humorprisen – eller Herreprisen, med Sigrid Bonde Tusviks ord). 
Det er klisjéfylte bryllupstaler (ingen nevnt, ingen glemt) og særdeles gode musikalske observasjoner om forskjellen på hvordan menn og kvinner takler samlivsbrudd: 
Menn blir sykmeldt, mens kvinner feirer på nachspiel. 

Livet som alenefar 

Skulle man sette fingeren på noe, må det være en fornemmelse av déjà vu. 
Mye av materialet minner om noe annet, og noe er direkte gjenbruk. 
Men så slår Rønning til med en sardonisk-optimistisk tekst om singellivets gleder (på Valentine-dagen) og om det spesielle livet som alenefar – to ærlige toppnumre, med varmt personlig tilsnitt i sangen om sønnen. 
Tempoveksling kommer med «Tipitipa», en parodi på dagens rapmusikk der «en drittlåt blir en hitlåt». 

Alltid velkommen er den musikalske leken med publikum, det som var Åsleik Engmarks glansnummer, dyktig overtatt av Rønning. 
Og mens vi er på det nostalgiske: 
Artig å tenke på hvor langt han var forut for sin tid da han helt på begynnelsen av karrieren lot Prøysen, Eggum og Tungtvann bytte tekster. 
Er det ikke «Hver gang vi møtes» det heter? 
