Spillanmeldelse:«Mass Effect 3: Citadel» 

Den viktigste biten av «Mass Effect 3»-utvidelsen «Citadel» består av tradisjonell, høyoktan action. 
Men man må også kunne planlegge en fest. 

Kanskje er det på sin plass at den siste delen av «Citadel» verken handler om skyting, løping eller bioniske superkrefter. 
Hvis «Mass Effect 3» var slutten på det storslagne eventyret til kommandør Shepard, er «Citadel» festen etterpå. 

Her kan man slenge opp beina og kose seg, uten å måtte tenke på om universet kommer til å eksistere neste uke. 

Skjortesnippene sitter litt løsere, humor og selvironi mer fremtredene og bekymringene litt mer lokale. 
Selv om hovedhistorien i «Citadel» er både tradisjonell og velfungerende, er det først og fremst arenakampene, festplanleggingen og fokuset på kjente og kjære spillfigurer som gjør «Citadel» til en virkelig verdig avslutning på eventyret BioWare startet for snart seks år siden. 

Den gangen skrev jeg at «Mass Effect» «vil bli stående som en milepæl i spillhistorien som en av de første spillene som leverte digital historiefortelling på nivå med film og litteratur». 
Det mener jeg fortsatt, og kvaliteten på historien ble heller ikke dårligere i det mer karakterfokuserte «Mass Effect 2». 

Riktignok ble det endel oppstandelse av det mange mente var en lite tilfredstillende slutt på trilogien, men på mange måter var kanskje «Mass Effect 3» det beste spillet i serien. 
Når BioWare dessuten fulgte opp med en ny, forbedret slutt, ble de kritiske røstene dempet. 

Allikevel var kanskje ikke slutten den mest personlige, det handlet mye om galaksen og mindre om de enkelte rollefigurene. 
Og det er jo de som har løftet serien opp fra å være veldig solid, til å få en plass i spillhistorien. 

Akkurat her er det «Citadel» passer inn. 
For selv om handlingen foregår før den endelige oppgjøret med «The Reapers», av naturlige årsaker, er det på mange måter en epilog. 
Man møter igjen spillfigurer fra tidligere «Mass Effect» spill, og man får tilbringe enda mer tid med de som har vært med hele veien. 

Atmosfæren er i det hele tatt mer avslappet, selv om festen og eventuelle romantiske forhold har en litt bittersøt smak for de av oss som vet hvordan det hele ender. 
Men «Citadel» handler ikke om trusselen som lurer i bakgrunnen, om kampen mot det som vil utslette alt liv i galaksen, «Citadel» handler om samhold og om vennskap. 

Selv når man må kjempe en innbitt kamp for ikke å miste «Normandy», kjemper man sammen med hele laget sitt, ikke bare med to utvalgte støttespillere. 
Riktignok må man fortsatt velge ut to, og har ingen kontroll over hva resten av laget gjør, men de er tilstede og de hjelper deg. 

Omtrent på samme tidspunkt blir du forresten også reddet av en elektrisk tannbørste. 
Det er neppe noe som ville ha skjedd i det betydelig mer seriøse hovedspillet, men akkurat slike øyeblikk kjennetegner også «Citadel». 

For å strø sukker over det som allerede er en veldig god DLC, er de nye arenakampene forbausende artige. 
Ved å gjøre det bra på slagmarken kan man låse opp muligheten til å prøve seg mot forskjellige typer fiender, i «elite» og «super-elite» modus og med en rekke ulike handicap aktivert. 

Underveis mottar man «fan-mail» med ønsker om spesifikke oppsett. 
Etterhvert får man også tilbud om å «feilsøke» arenaoppsettet for de som har utviklet det, noe som ender med en av de morsomste kampene jeg har spilt i «Mass Effect»-serien. 

Det er ikke ofte jeg gir toppkarakter til utvidelser eller DLC, men «Citadel» har virkelig alt man kunne ønske fra en slik utvidelse, pluss litt til. 

For alle som har fulgt kommandør Shepard gjennom alle tre «Mass Effect»-spillene, er det virkelig ingen grunn til å nøle. 
Dere vil elske «Mass Effect 3: Citadel». 

MASS EFFECT 3: CITADEL Kategori: 
Rollespill Plattform: 
PC, PS3 og 360 (testet på PS3) 
Alder: 18 Utvikler: 
Bioware Utgiver: 
Electronic Arts Mer info (Wikipedia) 

Anmeldelser av Mass Effect-trilogien: 
