Filmanmeldelse:«Sicario» 

Emily Blunt kastes ut i krigen som aldri kan vinnes. 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Denis Vileneuve. 

Med: Emily Blunt, Josh Brolin, Benicio Del Toro. 

Skal si «the war on drugs» er tilbake i populærkulturen. 
Ikke før har åttitallsvarianten – den om Reagan, Colombia og Escobar – fått Netflix-serien «Narcos» til sin «ære» (god serie, synd med den hersens harry fortellerstemmen), før «Sicario» dukker opp: 
En film om hvordan utviklingen i Mexico har fått amerikanerne til å lengte tilbake til den tross alt mer oversiktlige narkotikakriminaliteten på åttitallet. 

Kate (Blunt) jobber for FBI. 
Med narkotikasaker i Phoenix, Arizona – et arbeid som så visst kan være ille nok, men er «smalltime» sånn i det store og det hele. 

Etter heltemodig innsats under en spesielt motbydelig aksjon inviteres hun inn i en hemmelig operasjonsgruppe. 
Denne består etter hva vi forstår av alt fra CIA-folk til Afghanistan-veteraner, og ledes trolig av de førstnevnte, ved Josh Brolin (åpenbart en superveteran, for han er den eneste som klarer å smile seg gjennom alt det forferdelige som skjer). 

Gruppen teller også Alejandro, en colombianer hvis tilstedeværelse forblir et mysterium. 
Han presenterer seg som tidligere advokat og nåværende «rådgiver». 
Men vi er aldri helt sikre. 

Målet? 
Å få has på en meksikansk kartellsjef. 
Den første delen av planen er hente broren hans i Juárez, Mexico og bringe ham til El Paso. 
Dernest er oppgaven, som Brolins rollefigur Matt uttaler det, «å overreagere dramatisk». 

Er de de gjør lovlig? 
Disse «utvidede avhørsmetodene» og nedskytingen av muligens tilfeldige skumlinger langs grenseovergangen? 
Absolutt ikke. 
Men «grensene er blitt flyttet». 
Det er ingen vits i å bygge saker mot småfisk lenger. 
Kates instinkt er å protestere. 
Det er fånyttes. 

Med det begynner reisen til mørkets hjerte. 
Den er fabelaktig fotografert av den geniale Roger Deakins, ofte i form av spektakulære helikoptertagninger (eller snakker vi droner? 
Dette er jo 2015, tross alt). 
Den er ulmende lydlagt av Jóhann Jóhannssons mørke synthmusikk og glitrende spilt av samtlige involverte. 

Det sagt, så er det mulig å oppfatte Emily Blunt som filmens svake ledd. 
Hun kan virke endimensjonal her, med ansiktet annektert av den dypeste bekymring, og en rynke mellom øynene som vitner om kronisk migrene. 
Innsatsen kan synes monoton over to timer. 

Men Kate er en grønnskolling som kastes ut på det dypeste vann, i en film som må sies å være uopphørlig grim. 
Blunt spiller henne slik hun må spilles. 

Filmen har flere minneverdige lengre sekvenser. 
Fremst blant disse en «night vision»-avdeling i en underjordisk tunnel, som føles som et brutalt videospill, og én uforglemmelig reise inn og ut av Juárez. 

«Sicario» er et lite, bittert mesterverk om den tragisk høye prisen som er blitt betalt for «krigen mot narkotika». 
Den er også en usedvanlig intens actionthriller. 
To av årets beste kinotimer, uavhengig av sjanger. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
