Anmeldelse:Overbevisende kraftpop fra norske Sweden 

Superfengende låter fra Øya-aktuelt Østfold-band. 

ALBUM: 
Du skal være passe glad i nabolandet når du kaller opp bandet ditt etter det. 
Men nå er Sweden fra Østfold, da, så de er vel unnskyldt. 
Det er mye nostalgi og minner om turer over Svinesund-brua i lufta. 
Den gamle brua, altså! 

Og - ser man forbi det litt pussige navnet på et helnorsk band, finner man en gjeng som virkelig dyrker den gode poplåten og kontante gitarriff. 

Og for en låtteft de har! 

Tirsdag ble det også klart at Sweden skal åpne årets Øya-festival i Oslo på hovedscenen onsdag 10. august. 

Fredrikstad Bandet ble startet av Fredrikstad-gutta Fredrik Gretland (Datsun/The Cumshots) og Christian Spro (Beezewax/The Dogs) i 2010. 

«La oss inderlig håpe at låthvelvet de nå har åpnet rommer mer av samme sort,» skrev Dagbladets anmelder da debutalbumet «Under The Sycamore» kom i 2012. 
Året etter kom «Sixes and Sevens», så herrene Gretland og Spro har brukt den tiden de trengte for å lage albumet som ser ut til å bli gjenombruddet. 

Bølgeskvulp «Oh, Dusty» starter og avslutter med bølglelyder. 
Det er ganske nærliggende, siden albumet er delvis spilt inn i populære Ocean Sound Recordings på øya Giske utenfor Ålesund. 

Det er hjemmet til gruppa The Margarets, som må sies å ha gått opp løypa. 
Men popmusikken til Sweden minner også om norske grupper som Violet Road og Death By Unga Bunga. 

Tittellåten sender dessuten tankene i retning New Jersey-rockerne The Gaslight Anthem. 
Er det rom for litt mer namedropping, tar vi med musikalske slektninger som amerikanske Weezer og The Replacements, nordirske Ash, skotske Teenage Fanclub og svenske Brainpool i tillegg til tidlig Oasis og resten av britpop-gjengen. 

Vi snakker om en universell forståelse av skamløs kraftpop med fine harmonier. 

Selvsikker gjeng Sweden har rendyrket uttrykket fra de to første albumene og framstår nå som en svært selvsikker gjeng med lisens til å spille superfengende popmusikk med ringlende gitarer. 

Barnekor 
De er ikke snauere enn at de har hyret inn et barnekor for å toppe «Just A Kid». 
Og - et band som kaller seg Sweden må jo ha en låt med tittelen «Stockholm»! 

«For Everest (Forever Rest)» heller mot punk og «This One» har besøk av Anne Lise Frøkedal - uten at det er lett å høre. 
Ti låter går kjapt unna, og når de proklamerer «Thank You And Goodnight» på tampen føles det som om det er altfor tidlig på kvelden. 

At det ikke er veldig originalt overdøves lett av meget godt utført håndverk. 
