Lett underholdning om ekte surpomp
ROMAN: 
Med tre romaner på tre år makter ikke Erik Meling Sele helt å heve sitt eget nivå. 

Erik Meling Sele: Krepsens regnskap. 
Roman. 
202 sider. 
Wigestrand. 

Stavangerske Erik Meling Sele (1987, debut 2011) ser ut til å ha funnet seg til rette i en nisje for lette underholdningsromaner, først med den ganske finurlige «Dumming» (2017), om en siv.ing. 
(Sele er selv sivilingeniør) som hopper av karrierekarusellen, så med «Pladask» (2018), om en ungdomsskolelærer like hjelpeløs i arbeidslivet som i sin forvrøvlete forelskelse i en kvinne han har drømt seg. 

Les hva vår anmelder mente om hans to første bøker: 

Når han nå for tredje året på rad allerede er tilbake med en ny roman, også denne gangen om en antenneløs, selvoppslukt mann, hjelpeløst utilpass i arbeidslivet - som i tilværelsen ellers, har han nok ryddet seg en tematisk trygg grunn på lokalt revir, men uten særlige litterære ambisjoner: 

Historiens tittelfigur og jeg-forteller, regnskapsmedarbeider Werner Krebs, er en asosial, angstbitersk surpomp av en enstøing som tipper over da arbeidsplassen skal bygges om og de ansatte ikke lenger ha sine faste arbeidsplasser. 
Bare tanken er uutholdelig, som så meget annet i Krepsens verden – andre mennesker for eksempel. 
Og slik må det nesten bli når han med en parodisk økonomisk holdning setter stort og smått, absolutt alt, opp på en formel: hele tilværelsen dreier seg om pluss og minus, om innsats og utbytte, vinning og tap. 

Det satte i sin tid den amerikanske kunstneren Tom Lehrer uforglemmelige ord på ved å bemerke at livet er som en kloakk: hva du får ut av det, avhenger av hva du putter inn i det. 
Men det er ikke der Krepsen er i sin regnskapsførsel der han sutrende og sytende, i episode etter episode, som sketsjer fra arbeidsplass og heim, hockeykamp og gravlund, gnåler om at det ikke er å holde ut. 
Hver dag er en antesipert dagen derpå for Krepsen. 
Han spyr. 
Ingen i hele verden forstår ham. 

Det rommer nok alt sammen stoff som kunne blitt interessant om Krepsen ved sin forfatter hadde løftet det opp til mer enn å kverne og kverne på alt han ikke synes om, tåler, tolererer. 
Når han snubler seg inn i en sivil ulydighets- og terrorgruppe mot alle endringer, er den like buskisaktig som resten av romanen, så leseren stritter med Kreps der han «utsetter meg for denne ordspylingen» (side 22). 
