Mannen fra Ontario sliper øksa
Neil Young liker ikke selskapet Monsanto. 
Det tror jeg vi trygt kan slå fast. 

I fjorårets "Barnebarnas barnebarn" er DeLillos full av beundring for Neil Youngs sterke engasjement for jorda framtid. 
Samtidig erkjenner Lars Lillo-Stenberg at han selv ikke er i stand til å makte det samme. 

Det er han neppe alene om. 
Det er ytterst få blant dagens aldrende stjerner som brenner like sterkt som 69-åringen fra Ontario. 
Han har en utgivelsestakt som om han skulle befunnet seg på 60-tallet, og han har noe å si oss. 
Noe viktig, mener han selv. 
Til en verden som foretrekker å lukke ørene. 

Don't talk about the corporations 

hijacking all your rights 

People want to hear about love 

Don't mention world poverty 

Få har sunget like vakkert om kjærlighet som ham, men Young mener det er mer som bør oppta oss. 
Han akter ikke å gi seg, selv om det er en kamp mot vindmøller der "People want to hear about love". 

Denne gang har han slått seg sammen med Los Angeles-bandet Promise of the Real, med to av sønnene til Willie Nelson. 
Lukas Nelson er vokalist, og Micah Nelson spiller gitar. 
De tre øvrige er trommis Anthony Logerfo, bassist Corey McCormick og perkusjonist og Tato Melgar. 

Ikke backingbandet Crazy Horse altså, men det er likevel et gitartungt album. 
Samtidig er countryfølelsen sterk, som på vakre "Wolf moon" med munnspill og kassegitar. 
Den kommer etter den massive åpningen "A new day for love", en sang om at det er på tide å gjøre noe. 

Lengste kutt er drøyt åtte minutter lange "Big box", et gitarsvingende angrep på dem som motarbeider demokratiet og arbeiderklassen. 
En strålende låt. 

Young er sterkt engasjert i Farm Aid, og landsbruksgiganten Monsanto er fienden. 
Han synger om global oppvarming, genmodifisering, sprøytegift og om bønder som blir slavearbeidere. 

Young er ikke alene om å kritisere selskapet. 
Rettssakene har vært mange, og de par siste årene har det vært organisert verdensomfattende protestmarsjer. 

Første halvdel av platen er best. 
Midtveis blant de ni kuttene kommer "A rock star bucks a coffee shop", nok et angrep på storkapitalens styring av landbruket – men ledsaget av frisk plystring. 
En sang som skapt for å lage god stemning på et protestmøte. 
Ikke helt ulikt det Phil Ochs, Country Joe McDonald og Tom Paxton drev med på 60-tallet. 

"Workin' man" er også en frisk låt, med kampropet " Well, I don't know you, but 
I do know who I am " og nye utfall mot Monsanto. 

"Rules of changes" er mer Monsanto-hetsing, der Young synger så lyst som stemmen tillater ham. 
En rørende kontrast til det skurrende kompet. 

Det største minuset er tittelkuttet "Monsanto years". 
Allerede før han bruker nesten åtte minutter på å ta for seg Monsanto der, har han i grunn fått sagt sitt om det temaet tidligere på platen. 
Han slutter bedre med "If I don't know", der gitaren gråter for Moder Jord. 

Han halter litt underveis, men det er ingen som er mer oppriktig engasjert enn en sint Neil Young. 
Ære være ham for det. 

Beste spor: 
"Wolf moon", People want to hear about love", "Big box". 
