Klassisk Knausgård - av et helt farshjerte
Den som aldri har lest en Knausgård før, kan gjerne begynne med denne. 
Den har alle kvalitetene vi etter hvert er blitt vant til. 

Boka er rik, raus, har stort omfang og et klassisk innhold slik vi etter hvert er blitt vant til det fra Karl Ove Knausgårds hånd, og det er fra min side sett et kvalitetsstempel. 
Klassisk Knausgård vil si språklig og innholdsmessig gjenkjennelig etter «Ute av verden», «En tid for alt», seks bind «Min kamp» og nå fire bind om årstidene. 
Noen nekter å lese «Min kamp» enten på grunn av tittelen eller all viraken omkring lansering og debatt, eller omfanget. 
Jeg anbefaler mer enn noen gang årstidene, «Om høsten», «Om vinteren», «Om våren» og «Om sommeren», som noe annet enn «Min kamp», på sett og vis noe mer destillert, noe mer modent, noe mer raffinert, og mye mer kortfattet, selv om den siste, «Om sommeren», er på 400 sider. 

Denne boka følger opp de to første som besto av småstykker, og den tredje som var en roman. 
Denne består av en lang rekke småstykker spredt mellom dagboksnotater fra juni, juli og august i år, og dertil en innflettet beretning om en gammel dame fra Sogn som brøt opp fra mann og barn under krigen og flyttet med en østerriksk soldat til Malmø og dermed fikk «ødelagt» livet sitt. 
Skjønt i forhold til hva? 
Vi får kjenne livet hennes slik det var, med en mann som var ferdig med henne, ungene vet vi ingenting om. 
Og damen hadde det slik at «Noe i meg ville også gå under. 
Noe i meg ville også at jeg skulle ødelegges». 
Her hører jeg en gjenklang av Knausgårds egne tanker i ungdomstiden, fra «Min kamp». 
Nå er forfatteren blitt 47 og firebarnsfar, og denne boka er som de tre foregående skrevet til den sist ankomne i barneflokken, nå to år gammel. 
Forfatteren opplever en ny frihet. 
Og når han om sommeren opplever friheten ved å gå i kortbukse, reflekterer han slik over det: 
«Det frie er utrygt, i det frie kan hva som helst hende, og et av livets paradokser, i alle fall et av mitt livs paradokser, er at jeg nå, på vei ut i det åpne og frie, ikke lenger har bruk for det (….). 
For hva skal en middelaldrende mann i kortbukser med frihet?« 

Her reflekteres over campinglivets tapte status i vår tid, over Flaggermus og Flaggermusen, Gressplen og Måker, Bananfluer og Lekeplasser. 
«Sommernatt» er i skjønnhetsgehalt sammenlignbar med forrige århundres vakreste norske sang: 
Sommernatt ved fjorden av Ketil Bjørnstad. 
Forfatterens for lengst avdøde far er særdeles til stede i boka, både i korte tekster og i dagboksnotater. 
Det samme er skammen, skamfølelsen, angsten for ikke å strekke til i det sosiale liv, i seksuallivet, for å ha for liten penis, for å reflektere for mye over akkurat det, og ikke minst skammen over å være så til de grader selvopptatt som forfatteren er. 

Avsnittene som beskriver farsrollen og reflekterer over den er nærmest å betrakte som lærestykker for unge foreldre. 
Boka er full av skjønnhet. 
Det er lenge siden jeg har lest så mange vakre naturbeskrivelser, soloppganger, sommermorgener, sommerkvelder, grillaftener, og kanskje mest av alt så mye fint tenkt og gjort av en far som først og fremst anstrenger seg for å være en god far. 
Og klarer det, så langt jeg kan bedømme ut fra bøkene. 
