I det klassiske toppskiktet
Harmoniens innspilling av «Gurre-lieder» har musikalitet og dramatisk nerve. 

I desember i fjor avsluttet Bergens Filharmoniske orkester sitt 250 års jubileum med to konserter i Grieghallen der Arnold Schönbergs mektige «Gurre-lieder» var eneste punkt på dagsordenen. 

Det var trangt om plassen på scenen. 
I alt 350 musikere og sangere deltok – seks internasjonale solister og fem kor, pluss at BFO for anledningen var utvidet med musikere fra Göteborgs Symfoniker. 
I flere anmeldelser etterpå ble nettopp disse aspektene trukket frem – verkets kolossale format, mengden musikere og sangere på scenen, deres utholdenhet og at de og Edward Gardner klarte å holde dampen oppe gjennom de nesten to timene Schönbergs mastodontiske, seinromantiske verk varer. 

Nå har Chandos gitt ut en dobbel-CD med opptak fra konsertene. 
Og her trer det andre aspekt frem. 
Man kan konsentrere seg mer om det musikalske innholdet enn om de spektakulære, fysiske dimensjonene. 

«Gurre-lieder» er basert på et verk av danske J.P. Jacobsen – en diktsyklus som forteller om middelalderkongen Valdemar og hans elskede Tove. 
Og om hvordan Valdemar etter Toves død raser ulykkelig omkring i skogene rundt Gurre sammen med et jaktlag av gjenferd. 

«Gurre-lieder» er et verk «for solister, kor og orkester» – skriver Schönberg i partituret. 
I ettertid er det blitt kalt en kantate eller et oratorium, men det minner vel så mye om en opera. 
Veien fra Wagners sene musikkdramaer til Schönbergs seinromantiske verk er ikke lang. 
I alle fall er dette en dimensjon i verket som trer tydelig frem i disse opptakene med Gardner og BFO. 

Gardners egen bakgrunn som operadirigent spiller sikkert en rolle her. 
Men vel så viktig er valget av de to sentrale solistene: 
Stuart Skelton som synger kong Valdemars parti, er en typisk, kraftfull heltetenor og Alwyn Mellor, hans medspiller, trekker på sine erfaringer som dramatisk Wagner-sopran når hun fremstiller hans Tove. 
Sammen skaper de med musikalske midler et intenst kjærlighetsdrama som dekker hele spektret fra ømhet og inderlighet til store, ville utblåsinger av sorg og raseri. 
De andre sangerne – blant andre mezzosopranen Anna Larsson som skogduen og Thomas Allen som fortelleren – skaper en finstemt musikalsk og dramatisk ramme omkring de to hovedpersonene. 

Orkesteret og de store korene er dramatiske aktører i seg selv. 
Gardner og BFO forbereder og kommenterer handlingene i de overdådige mellomspillene, og de griper aktivt inn i handlingen som med- og motspillere til solistene – hør for eksempel det vakre, komplekse lydmaleriet som oppstår omkring Anna Larsson da hun beretter om Toves død. 

I verkets siste del trer de mange korene frem og fyller historien om Valdemars ville jakt med kraft og tyngde. 
Og de skaper til aller sist en fredfylt soloppgang som legger Valdemar og gjenferdene hans til hvile. 

Konsertene med «Gurre-lieder» var BFOs siste jubileumsgave til publikum. 
Konsertopptakene på Chandos er en gave til det internasjonale platepublikum, en innspilling av Schönbergs verk som med musikalitet og dramatisk nerve plasserer seg i toppsjiktet på det internasjonale platemarkedet. 
