Filmanmeldelse:«Bølgen» 

HAUGESUND (VG) 
«Bølgen» holder glimrende sine millioner av kubikkmeter vann. 
Nesten uten å søle! 

Norge. 
Regi: Roar Uthaug. 
15 år. 
MED: 
Ane Dahl Torp, Kristoffer Joner, Edith Haagenrud-Sande, Jonas Oftebro, Arthur Berning, Fridtjov Såheim. 

Etter en heller miserabel publikumssesong for norsk film, er det endelig tid for en skikkelig publikumsdrager igjen. 
For Roar Uthaugs «Bølgen» har alt som skal til: 
Sitrende spenning, levende drama, meget effektiv dataanimasjon samt en krypende virkelighetsnærhet, som faktisk (nesten) aldri blir usmakelig. 

Passende nok: 
Den er åpningsfilm Den norske filmfestivalen med kronprinslig nærvær i kveld. 

Utgangspunktet er virkelig nok: 
Over den trange Geirangerfjorden kneiser fjellformasjonen Åkneset, som en dag vil rase ut i fjorden og forårsake en enorm tsunami innover og utover fjorden. 
Vi vet at det vil skje og fjellet er under konstant overvåkning. 
Men vil det bli varslet tidsnok til å berge alle liv, når det skjer? 
Det vet ingen. 

«Bølgen» lager en tenkt situasjon, og er som sådan en slags spekulerende science fiction. 
Dog uten å bli spekulativ - bortsett fra den i ekstrem grad oppfyller skrekkfilmens innerste kjerne: 
Utvikle allment gjenkjennelige fryktutløsere på mest mulig effektiv måte. 
Og dessuten: 
Katastrofer uten identifikasjonspersoner blir bare statistikk, levende menneskers katastrofer, angår oss. 

Våre fremskutte venner i dette dramaet er en liten familie, der far (Kristoffer Joner) er geolog med innebygget katastroferadar. 
Mor driver hotell. 
Jonas Oftebro er den nesten voksne sønnen, Edith Haagenrud-Sand den lille datteren. 

De står i ferd med å flytte fra Geiranger; geologpappa har fått oljejobb i Stavanger. 
(Tar altså tid å lage; Stavangers olje-krise ikke medregnet her!). 
Men reisedagen blir forskjøvet; pappas verste anelser holder dem tilbake et døgn. 
Og hvilket døgn! 

«Bølgen» tar i bruk det aller bredeste lerret. 
Men regissør Uthaug er dyktig i sin porsjonering. 
Vidunderlig natur, svær dramatikk, gigantiske katastrofescenarioer må være noe langt mer enn tekniske oppvisninger skal de bite seg fast. 
Vi skal ikke røpe for mye. 
Bare konstatere at filmens veksling mellom det enorme katastrofescenarioet og det lille, personlige drama, er sømløst filmhåndverk av ypperste klasse. 
Man ser, for eksempel, at det hadde vært lett å tilføye små og større spennings-økende cliffhangere her og der. 
Uthaug lar stort sett være - heldigvis; litt for mye i denne filmen, kunne lett blitt fjollete. 

Dessuten: 
Filmens utforsking av etter-katastrofens endetids-dimensjoner, er nesten vel så viktig som den rasende action. 

Skuespillerne leverer så det er en fryd. 
Både Joner og Dahl Torp har naturlig anlegg for desperasjon. 
Men utvikler samtidig et langt bredere følelsesregister, både i forhold til hverandre, til sine barn og andre involverte. 

Hvor mange hundre tusen som vil se «Bølgen» på kino, er usikkert. 
Men det blir mange. 
Dermed blir også et potensielt katastrofeår for norsk film avverget på flotteste vis. 

Vi kan ikke annet enn å ta - kremt - bølgen! 
