Helt Texas
Her demonstreres noe av den folkelige harmen som brakte Trump til makten. 

Velkommen – eller kanskje ikke – til et nitrist Texas der etterdønningene etter finanskrisen rår. 
Arbeidsløshet, jordbrukskrise, gjeldskrise. 
Mens bankene plyndrer sine kunder, raner brødrene Tanny og Toby banker. 

På andre siden av loven, og snart på jakt etter brødrene, har vi Marcus Hamilton, en Ranger på randen av pensjon, og Alberto Parker, en mann med indiansk bakgrunn som til stadighet må utstå makkerens rasistiske vitsing. 

Vi vet at de fire kommer til å møtes, vi vet bare ikke hvordan, og når. 

Hvis dette låter som en western, er det rett. 
Topografien er her, og ingrediensene, helt ned til et væpnet oppgjør i fjellandskap, like velkjent og gammelt som sjangeren selv. 

Men regissør David Mackenzie er brite, og med den utenforståendes blikk for særegenheter og detaljer konstruerer han en rekke flotte møter mellom da og nå, gammelt og nytt. 
Som i en scene der «våre» bankranere handler og fyller bensin på sin gamle bil mens en cowboy baler med en hest og en blank, ny sportsbil ruller inn i bildet lastet med to aggressive fyrer og tungmetall på full guffe. 
Et vidunderlig lite øyeblikk utgjør de en nærmest tredimensjonal størrelse på lerretet. 

Hvis opplegget også smaker kompisfilm, er det like riktig. 
Mest markert i forholdet mellom Marcus og Alberto, der indianervitsingen legger nok et politisk lag over fortellingen, slik landskapet gjør det, historisk og kulturelt, og de påtrengende veiskiltene som falbyr lån og «gjeldssanering». 

Hos Toby og Tanny handler det mer om søskenkjærlighet, en brødresolidaritet vokst frem i skrinn jord. 
Og når «Hell or High Water» også er en ransfilm, sørger brødrene for at den også der beveger seg i kjent landskap, men på annerledes grunn. 

Mens Ben Foster som Tanny spiller en type rolle vi vet han er god i, får Chris Pine bryne seg på en figur det er godt å se ham i. 
Forholdet mellom brødrene preges av både aggresjon og ulikhet, varme og sorg, samspillet mellom Foster og Pine får frem både nærhet og avstand. 

Med hele settet av amerikanske arketyper maner Mackenzie og skuespillerne frem en lavmælt sørgesang for et fallert Amerika. 
Eller noen av grunnene til at Trump kom til makten, om du vil. 

Det fine er at Mackenzie gjør det på en måte som er enkel uten å bli grunn, og som fremkaller forståelse. 
Pluss at han bruker masse humor, selv om grunntonen av tristesse aldri slipper taket. 

Jeff Bridges er for øvrig strålende som den aldrende Marcus Hamilton. 

Nick Cave står for musikken sammen med Warren Ellis. 
Den er så fin at jeg hadde tålt mye mer. 
