ANMELDELSE:Brandon Flowers nye plate er en blanding av overdådig tullball og hektende megapop 

The Killers-vokalisten er ingen balansekunstner. 

ALBUM: 
Brandon Flowers stiller seg lagelig til for hugg. 
Ikke bare er The Killers-vokalisten uforholdsmessig svær i kjeften - han har uttalt at alle låtene på denne plata er singelmateriale, han er også ganske skamløs i sin omgang med kraftige virkemidler. 

Forrige soloplate var en slags ode til klassiske 70-tallsartister som Fleetwood Mac og Tom Petty. 
Denne gangen er det en mer glorete 80-tallsestetikk som preger låtmaterialet. 
Det handler fortsatt om Las Vegas, men det handler mer om de mørke bakgatene enn funklende neonlys. 

Det pumper i krasse synthbasser, blåserne tuter ivrig og eltrommer like bombastiske som de Phil Collins trakterte i sine glansdager fyller bakteppet. 
Peter Gabriel, Genesis og Paul Simons produksjonsvalg rundt midten av 80-tallet er en god rettesnor. 
Flowers er udiskutabelt en karaktersterk og framifrå sanger. 

Resultatet her hviler rett og slett på hvor mye outrert 80-tallsfetisj refrengene til Flowers tåler før de deiser i bakken. 
Fasiten ligger på rundt halvparten. 
Åpningslåten «Dreams Come True» er så ublu grandios at det blir artig. 

Refrengkvalitetene i låter som «Can't Deny My Love» og «Lonely Town» er udiskutable. 
Men det er også mye av materialet her som tipper over i ukarismatisk og overdådig tullball. 
