Plateanmeldelse:Iron Maiden – «The Book Of Souls» 

Ingen kan Iron Maiden bedre enn Iron Maiden. 

«The Book Of Souls» 

Fans har ikke ventet forgjeves på Iron Maidens første album på fem år, forsinket på grunn av vokalist Bruce Dickinsons kreftbehandling (ergo ingen turné før tidligst neste år!). 
Her er de nemlig tilbake med imponerende hundreprosents vitalitet. 

Dickinson fant tilfeldigvis kreftkuler både i nakke og bak tungen (!), men agerer luftvernsirene som aldri før. 
Han er – som vanlig – det perfekte stikket inn i en flodbølge av gitarer. 
Som alltid i Iron Maiden-sammenheng er dette en plate hvor bandets tre gitarister får sagt sitt, for å uttrykke det mildt. 

Men gitarene – enten det er i soli, som komp eller som riffvegger og dobbeltløp over Dickinsons stemme – har både energi og vilje nok til å skremme noviser i faget som ønsker seg Maidens posisjon. 

Men egentlig er ikke denne truet i det hele tatt. 
Iron Maiden har holdt et overveldende nivå etter at Bruce Dickinson kom tilbake til bandet i 2000. 
I guttas sjanger er det knapt noen andre som har befunnet seg på det samme, jevne nivået, med en historie som går nesten 40 år tilbake i tid, da bassist Steve Harris samlet de første rekruttene til det som skulle bli ett av verdens største – om ikke det aller største – metalbandet på kloden. 

«The Book Of Souls» – inspirert av mayakulturens tro på at sjeler aldri dør – er klassisk Iron Maiden. 
Dickinson og de tre gitaristene er nevnt; vi kommer heller ikke utenom disse intrikate, keltiskinspirerte melodilinjene som understrekes nettopp av tvillinggitarene – eventuelt trilling – fra Adrian Smith, Janick Gers og Dave Murray. 

Her dominerer de uten sidestykke i den moderne Maiden-historien, og spesielt i «The Red And The Black» og «Shadows Of The Valley» duelleres det med keltiske strenger på en måte vi må tilbake til 1979 og Thin Lizzys «Black Rose (Róisin Dubh)» for å finne maken til. 

En smule overambisiøst blir det når Bruce Dickinson avslutningsvis entrer pianokrakken på Iron Maidens lengste låt noensinne – den er over 18 minutter! 
Men «Empire Of The Clouds» er en metal-suite der det progressive fortoner seg utdatert i denne sammenhengen, dessverre. 

Låten fremstår litt unødvendig og i overkant dommedagsdyster. 
Jeg mer enn aner at Dickinson akkurat denne gangen har fått sine ideer lettere gjennom enn tidligere. 

Heldigvis påvirker ikke dette det helhetlige resultatet; «The Book Of Souls» er en plate du må ha som langvarig fan. 
Og en plate du bør kjøpe om du er i ferd med å oppdage metal, og vil vite hvordan pionerene til «the new wave of british heavy metal» egentlig låter. 

Oppskriften er gammel, resultatet heldigvis forfriskende og nytt hver gang. 

* Slippes fredag 4. september 
