Når pop er så storslagent at det slår lufta ut av deg
En begivenhet hver gang når Jim O'Rourke gidder å være singer/songwriter. 

ALBUM: 
Det hefter noe gåtefullt og trollmannaktig ved Jim O'Rourke. 
Støymester noen ganger, avantgardekomponist andre ganger. 
Improvisasjon og avanserte arrangementer om hverandre. 
Produsent (Wilcos «Yankee Hotel Foxtrot») og vikarbassist (flere år med Sonic Youth). 

Og her, tilbake for første gang som sofistikert singer/songwriter og popgentleman siden «Insignificance» fra 2001, som i sin tur var oppfølgerne til fabelaktige «Eureka» og det fabelaktig titulerte minialbumet «Halfway to a Threeway». 

Det vil si, det siste der er en sannhet med modifikasjoner, instrumentalplaten «The Visitor» fra 2009 manglet egentlig bare sporinndeling og tekst/vokal for å kunne være en helt logisk missing link til «Simple Songs». 
Som selvfølgelig er en dypt ironisk og lakonisk tittel på en samling med noen av årets minst «enkle» låter. 

Låtskriveren, sangeren og pophistorikeren O'Rourke får det til å kile ordentlig i magen her. 
Han slår luften fullstendig ut av deg når langkokte, småboblende ballader plutselig flerres åpne av et helt annet tema og en helt annet instrumentering, eller når 70-talls glamrock punkteres av smukk kammerpop, gjerne med en snikende steelgitar sutrende i bakgrunnen. 

Musikken her peker mot mange mestere, det er lett å tenke på Jim O'Rourke i en wilsonsk ensomt-geni-tradisjon, som en sarkastisk/lakonisk popkunstner à la Randy Newman eller Donald Fagen/Walter Becker, men de som får assosiasjoner til XTC («Half Life Crisis») eller for den saks skyld David Bowie og Motorpsycho i samme låt («Last Year») har like rett i det. 

Følsomt komponert, skarptunget og estetisk høybevisst popgodis på et nivå som både er sjeldent og avhengighetsskapende. 
