Ekkel og kjedelig seriemordersplatter
Kan drap og bestialitet være kunst? 
Å ja, mener seriemorderen Jack. 
Filmen om ham er grusom, ikke spekulativ. 
Men langdryg og kjedelig. 

The house that Jack built 

Sjanger: 
Thriller/drama. 
Nasjonalitet: USA/Danmark 2018. 
Regi: 
Lars von Trier. 
Manus: 
Lars von Trier og Jenle Hallund. 
Skuespillere: 
Matt Dillon, Bruno Ganz, Uma Thurman, Sofie Gråbøl, Riley Keough. 
Lengde: 
2 timer 32 min. Aldersgrense: 18 år. 
Kinopremiere: 25. januar. 

Den danske regissøren Lars von Trier har laget mange fantastiske filmer. 
Og selv om også «The house that Jack built» har klare spor av hans herlige særegenheter, og noen helt fantastiske øyeblikk, er den dessverre ikke en av dem. 

Seriemorderen Jack, vemmelig godt spilt av Matt Dillon, har en kunstnerisk motivasjon for sine onde ugjerninger. 
Denne argumenterer han heftig og affektert for i historiens ramme: en samtale med en mr. Verte, der han forteller om sine fem mest definerende drap over en 12-års periode. 

Beksvart humor 

Vi følger en narsissistisk og psykopatisk morder som ikke bare aksepterer seg selv som han er, men som ser på seg selv som en stor kunstner. 
Og anerkjennelse vil han svært gjerne ha. 
I mediene blir han etter hvert kjent som «Mr. Sophisticated». 

Kapitlene viser også hvordan han i årenes løp raffinerer og utvikler sitt «fag», gjennom handlinger som er ekstra motbydelige fordi de er så onde og beregnende. 
Tidvis avvæpnende formidlet med beksvart humor. 

De ofte overforklarende samtalene med Verte underveis har noen interessante øyeblikk, og et slør av svært personlig motivasjon fra von Trier selv. 
Er de en selvbiografisk metafor? 
Men likegyldigheten og kjedsomheten sniker seg på. 
Det blir for oppkonstruert og affektert til å fenge. 
Filmen prøver for hardt å være relevant og intellektuell mellom splattermotbydelighetene. 

Fjetrende i helvete 

Jack selv er for mutt, gåtefull og ekkel til å vekke engasjement. 
Da blir det en prøvelse å være vitne til stadig ondere og mer ubegripelige drap. 
De visuelle godbitene han byr på, veier ikke opp. 

Først i epilogen, der Verte ledsager Jack til helvete etter modell fra Dantes «Den guddommelige komedie», fjetrer von Trier oss med vidunderlig scenografi og sitrende spenning. 

Altfor lite. 
Og altfor sent. 
