Nesten alt han fører gjennom miksepulten blir countrygull
Stjernespekket familiesammenkomst i kontrollrommet til Dave Cobb. 

ALBUM: 
De fleste som orienterer seg mot nyere americana og country/folk har ikke kunnet unngå å få med seg den allestedsnærværende produsenten David Cobb. 

Han tapte riktignok selve Grammy-prisen til «Uptown Funk»-produsent Jeff Bhasker nylig, men albumene som utgjorde grunnlaget for Cobbs nominasjon var som å lese et utkast til årslista over 2015s beste countryplater: Jason Isbells «Something More Than Free», Chris Stapletons «Traveller» og Anderson Easts «Delilah» for å ha nevnt bare halvparten. 

Året før var det Sturgill Simpsons «Metamodern Sounds In Country Music» som pusset Cobbs produsentstjerne, og det spørs om ikke Cobb-produserte «Southeastern» med Jason Isbell fra 2013 kommer til å stå igjen som et av dette tiårets aller beste skiver innen sin sjanger. 

Rent og vokalorientert Cobb gjør også metalproduksjoner, og sto kuriøst nok i kontrollrommet på det siste Europe-albumet. 
Men det er med sine «no bullshit», vokalorienterte, rene og relativt spartanske «live-i-studio»-produksjonsgrep innen det semi-alternative countrymiljøet Dave Cobb har utviklet dette Midas-touchet som gjør det fristende å spå ham som en framtidig ny Rick Rubin. 

Altså en go-to-guy når en artist ønsker å rendyrke sitt uttrykk, lage den platen som gir den definitive, renskårne framstillingen av seg selv som artist. 

Verdifull essaysamling 

Og når man først er i ferd med å etablere en slik posisjon, følger det plutselig verdifulle frynsegoder. 
Cobb er hyret inn av Warner-selskapet Elektra i en fri stilling som A&R;/talentspotter/produsent, og det er selvsagt Elektra som står i parentesen når han her får lov til å hente ut fabelaktige vennetjenester og lage sitt eget drømmekonseptalbum om familie og oppvekst i en slags sørstatskontekst. 

Nyskrevne låter fra folk som Isbell, John Paul White (fra The Civil Wars), Jamey Johnson og den nesten alltid fabelaktige Brandy Clark har selvstendig nyhetsverdi, men i denne sammenheng byr de også på små minner og refleksjoner som bidrar til helheten i denne verdifulle musikalske essaysamlingen. 
Cobb selv er til stede i lydbildet med gitar. 

«Southern Family» fungerer også utmerket som en fin presentasjon av disse artistene for eventuelle nyankomne, og det er dessuten noe veldig fysisk og gamleskoleaktig over en kløktig kuratert, helhetlig musikkopplevelse som dette, samtidig som den lett kan nytes stykkevis og delt. 

Inspirert av 1978-kultplate Cobb selv framhever den Glyn Johns-produserte borgerkrigfokuserte «White Mansions» fra 1978 som en inspirasjonskilde, der folk som Waylon Jennings og Jessi Colter gikk «in character» som ulike rollefigurer og sang låter med tekster av engelskmannen Paul Kennerley. 
De historiske kraftlinjene mellom dette snart 40 år gamle prosjektet og Dave Cobbs kontemporære stjernelag ivaretas ved at Waylons sønn Shooter Jennings, en av Cobbs tidligste countryklienter, deltar med den sørstatsrockete «Can You Come Over?». 

It's a family affair Sjangermessig får vi full variasjon innenfor det musikalske americana/sørstatsbegrepet: 
Rene Nashville-lyder, klimprende fjellballader, groovy sumprock, svaiende countrysoul, håndklappende gospel og vennlige nikk til alt fra The Carter Family til Allman Brothers Band. 
Slik det sømmer seg et album titulert «Southern Family». 
