Anmeldelse:Lip Sync Battle 

Tynn mimesuppe. 

TV-PROGRAM: 
TV 2s nye humorsatsing, «Lip Sync Battle», trekker etter sigende veksler på «den ofte oppsiktsvekkende mimekonkurransen på det amerikanske talkshowet Late Night With Jimmy Fallon». 

I USA er det den legendariske rapperen LL Cool J som holder showet i tømmene, i TV 2-studioet er det bergenseren og standup-komikeren Anders McAuley som sammen med humorkometen, Lars Berrum, som skal forsøke å lage god underholdning av den norske utgaven av mimekonkurransen. 
For å si det sånn, det er en utfordrende oppgave de har gitt seg i kast med. 

Først og fremst av den enkle grunn at underholdningsverdien i å se norske kjendiser mime seg gjennom et par låter hver er ganske begrenset. 
Mest av alt minner den knappe halvtimen programmet varer om et utvidet Senkveld-innslag. 

Tynn suppe Dramaturgien er enkel: 
I hvert program er det to gjester som duellerer med to låter hver. 
I det første innslaget handler om å gjøre en best mulig mimesekvens, og i det avsluttende nummeret skal man dytte det opp et nivå med koreografi og showeffekter. 

For spenningens del spekkes programmet med mini-roasts fra deltakerne og kritiske kommentarer fra Berrum. 
Hvem som stikker av med seieren avgjøres av hvem som før størst jubel fra seerne i studio. 
Og det er mer eller mindre det hele. 

I de to programmene Dagbladet har sett, er det henholdsvis Jenny Skavlan mot Thomas «Fingern» Gullestad i det første avsnittet og Zahid Ali mot Jahn Ivar «Mini» Jakobsen i det neste. 
Tonen er kameratslig bøllete og spenningen aldri reell. 

Lite engasjerende Problemet er at det egentlig ikke virker som om noen av de involverte har særlig tro på konseptet selv. 
Da blir det tilsvarende vanskelig som seer å engasjere seg nevneverdig. 
Roastene er blodfattige og de sparkene fra sidelinjen treffer aldri spesielt hardt. 

Det er hakket mer schwung over det når Will Ferrel på Late Night With Jimmy Fallon ligger på sine knær og og gjør Beyonce, eller når Anne Hathaway i den amerikanske utgaven iscenesetter Miley Cyrus på hysterisk vis. 
Ferrel er god i kraft av sitt komiske talent, mens Hathaway scorer sine poeng på å være totalt over toppen . 

Det blir ikke helt det samme når Mini Jakobsen mimer «Optimist» med Jan Teigen, eller kler seg opp som Alice Cooper. 
Selv om han i profil faktisk er ganske lik originalen. 

Selskapsleker har større funksjon i private lag. 
På skjermen blir det hverken pinlig, morsomt eller spennende nok. 
Bare utrolig platt og lite fengende. 
