Poetisk og mystisk Murakami-fortelling
«Burning» er en film jeg umiddelbart vil se igjen. 

«Burning» er løst basert på Haruki Murakamis novelle «Brenne låver», som av regissør Chang-dong Lee gjøres, passende nok, om til en «slow-burner», en film som vokser sakte i spenning, full av poetiske metaforer. 

Filmen er av typen jeg tror vil vokse for hver gang man ser den. 

Jong-su (Ah-in Yoo) møter tilfeldigvis på barndomsvenninnen Hae-mi (Jong-seo Jun), og blir umiddelbart betatt. 

Hun spør om han kan passe katten hennes mens hun er på reise i Afrika. 
Når hun kommer tilbake blir ikke ting som Jong-su forestilte seg, for på reisen møtte Hae-mi den mystiske, velstående Ben (Steven Yeun, kjent fra blant annet «The Walking Dead»). 

Ben er nesten så forskjellig fra bondegutten Jong-su som det går an å bli. 
Ben kjører Porsche, bor i en lekker leilighet i Gangnam i Seoul. 

Jong-su sammenligner ham med The Great Gatsby, de er begge «gåtefulle mennesker vi ikke vet hva gjør». 
Han er misunnelig på Bens rikdom, og ikke minst misunner han ham Hae-mi. 

Filmen forløper sakte, via lag på lag av symboler og metaforer. 
Noen uttales i replikker, men mye er kun representert visuelt. 

Hvert blikk ser ut til å bety noe, store forskjeller ligger i små detaljer, og cinematograf Kyong-pyo Hong formidler det på kunstnerisk vis. 

Flere vakre scener, som en hvor Hae-mi danser, mens solen forsvinner bak fjellene som grenser til Nord-Korea, høyner filmens tidvis poetiske uttrykk. 

Jong-sus barndomshjem ligger i Paju, like ved denne grensen. 
Fra Nord-Korea høres propagandaen som brøles ut av høyttalere ved alle mulige tidspunkt. 
I en scene er det stille fra grensen, mens Donald Trumps stemme strømmer ut av TV-en. 

Begrepet «slow-burner» får flere betydninger, etterhvert som begjær, besettelse og sinne vokser frem i Jong-su. 
De stadig sterkere følelsene bygges også opp av filmmusikken, uten at det noen gang blir anmassende. 

Hae-mi fremstilles på mange måter som det som kalles en «Manic Pixie Dream Girl». 
Det beskriver en type kvinne på film, som er både attraktiv og eksentrisk, ikke har egne mål og motivasjoner. 

Hun virker som en eventyrlig drømmejente for filmens hovedperson, ofte en grublende mann som er mørk til sinns. 
Et typisk eksempel er Nathalie Portmans karakter i «Garden State» (2004). 

Begrepet blir oftest brukt i kritikk av endimensjonale kvinnekarakterer, som kun er med i filmen for å være romantiske interesser for en mann. 
Men Chang-dong 
Lee er for smart til å gå i den fellen. 

I «Burning» er dette et gjennomtenkt grep, for måten Hae-mi fremstilles på, er gjennom Jong-sus øyne. 
Det er ikke slik hun faktisk er, men hvordan hun arter seg for ham. 

At vi ser ting fra Jong-sus perspektiv er også det som gjør dette til en slags ambivalent historiefortelling. 

I flere scener, omtrent fra første møte med Ben, ligger et ubehag, en uuttalt mistanke i luften. 
Om det bare er Jong-sus misunnelse og sårede ego som gjør faresignalene synlige, eller om ting faktisk er slik han mistenker, er ikke sikkert. 

Jeg hadde umiddelbart lyst å se filmen på nytt, for å nyte de vakre bildene, den smarte fortellermåten, men mest av alt for kanskje å fange opp flere detaljer og betydningen av scener og metaforer. 
