Storslagent og imponerende på alle måter
Ikke helt Pink Floyd, men sannelig ikke langt unna. 

Det er gått nesten 25 år siden Pink Floyd var på sin siste turne. 
Heldigvis har vi Dark Side Of The Wall til å ivareta arven etter de engelske legendene. 
Med nesten to fullsatte hus i Grieghallen lørdag kveld leverte det bergenske coverbandet en imponerende forestilling som absolutt tilhører det aller ypperste i sitt slag. 

Nå er ikke bergenserne alene om å fremføre gamle Pink Floyd-låter. 
De siste årene har vi hatt besøk av både engelske Brit Floyd og Australian Pink Floyd Show i Grieghallen. 
Det finnes også suksessrike band med navnet Dark Side Of the Wall både i England, USA og Argentina foruten utallige Pink Floyd-coverband over hele verden. 

Pink Floyd er nemlig i høyeste grad fremdeles aktuelle. 
Fredag kveld viste NRK2 et program der AC/DC-vokalist Brien Johnston intervjuet Pink Floyd-trommis Nick Mason. 
Om et par uker viser Cinemateket på USF den franske regissøren Barbet Schroeders debutfilm «More» fra 1969. 
Strengt tatt håpløst gammelt hippieræl om det å være naken og bruke dop på Ibiza. 
En film som for lengst ville gått i glemmeboken hadde det ikke vært for soundtracket som i sin helhet ble gjort av og med Pink Floyd. 
Og som gjør at selv med øynene lukket er det mulig å få et visst utbytte av filmen. 

Konserten ble i all hovedsak viet tidsperioden som bandnavnet tilsier. 
Selv om Pink Floyd ga ut 15 studioalbum i løpet av 47 år, er det materialet fra albumene «Dark Side Of The Moon» (1973), «Wish You Were Here» (1975), «Animals» (1977) og «The Wall» (1979) som presenteres denne kvelden. 
Pink Floyds gullalder da de toppet listene i de aller fleste land I den vestlige verden. 
Låter som selv om de er nærmere 40–50 år gamle, står seg like godt ennå. 

Bandet begynte imidlertid med «Set the Controls for the Heart of the Sun» fra 1968. 
Her var det ikke engang antydning til rusk i maskineriet. 
Det låt hundre prosent riktig fra første stund og nøyaktig slik vi i dag har lyst til å høre en mer enn 50 år gammel Pink Floyd-låt. 
Ganske tett opptil originalen men likevel ingen blåkopi. 

Levende rock kan nemlig ikke spilles etter noter. 
Og saksofonist Ian Ritchie, som til daglig pleier å turnere med Pink Floyds Roger Waters, svippet innom scenen for en liten solo. 

Deretter var det en bolk fra «The Wall»-albumet. 
Inkludert pyro – for øvrig første gang jeg har sett slike effekter benyttet i Grieghallen. 
Riktignok av det beskjedne slaget sammenliknet med rakettoppskytingene på Koengen, men det fungerte. 

I sin storhetstid var Pink Floyd nesten like berømte for sine spektakulære sceneshow som musikken. 
Fullt så overdådig lar det seg selvfølgelig ikke gjøre i Grieghallen, men ingen skal si at DSOTW ikke forsøkte. 
Her var lasere, filmsnutter på storskjermen bak scenen som illustrerte tekstene og rikelig med andre lyseffekter. 
Resultatet ble en helstøpt forestilling der det visuelle hele tiden supplerte musikken uten at det noensinne ble overdrevet. 
Under «Another Brick in the Wall» kom sågar en hel skoleklasse iført hvite skjorter og slips inn på scenen som kor. 

Ikke det minste rart at publikum med små mellomrom brøt ut i spontan applaus. 
Enten det var Bjarte «Gilmour» Aasmuls briljante gitarsoli, trommis og vokalist Helge Nyheims sangprestasjoner eller de to kvinnelige koristene Tine Taule og irske Sharon Gaynors imponerende solopartier. 

Selvfølgelig var det heller ingen ting å utsette på de to andre faste medlemmene, bassist Kai Taule og Dag Øyvind Rebnord bak tangentene. 
Denne kvelden hadde bandet også med seg Helge Haugland som supplerende gitarist. 
Og selvfølgelig saksofonist Ian Ritchie som dukket opp med saksofonen på en og annen låt. 

Til tross for at konserten varte i omtrent to timer ble det aldri sterilt eller kjedelig. 
Både det musikalske og visuelle varierte hele tiden, og vi slapp også dødperiodene midtveis som ellers pleier å ramme de fleste rockekonserter. 

Lyden var perfekt og blant det aller beste jeg har hørt i Grieghallen. 
Til og med på min plass på 35. benk helt bakerst i salen. 
At jeg hadde klart å havne foran kveldens to klessetryner som i tillegg til å mase under mye av konserten også sang gudsjammerlig surt ved de par anledningene det var allsang, var strengt tatt til å leve med når alt annet stemmer. 

Avslutningen, med syv buekorpsslagere flankert av gitarist og bassist på hver sin side, var nøyaktig som det skal være på en DSOTW-konsert i Bergen. 
Selvfølgelig med solid allsang fra hele salen på tittellåten fra «Wish You Were Here». 
(Heldigvis med hele teksten på storskjermen bak scenen.) 

Hva sier du Anders Beyer? 
Noe for Festspillene? 
Jo da. 
Jeg vet at Dark Side Of The Wall bare er et lokalt bergensk coverband. 
Men når det andre store coverbandet her i byen, Bergen Filharmoniske Orkester, kan få slippe til med låter som ofte er flere hundre år gamle må det vel også være plass til materiale fra forrige århundre. 
Tror nesten jeg kunne garantere suksess. 

PS. 
Anmeldelsen er gjort på grunnlag av kveldens første konsert. 
