Anmeldelse:Lissie for viderekomne 

Album nummer tre fra norgesvennen er hennes mest personlige og varierte - og beste. 

ALBUM: 
Med singelen «When I'm Alone» fra debutalbumet «Catching A Tiger» (2010) var Elisabeth Corrin Maurus (33), bedre kjent som Lissie, plutselig et hett navn i Norge. 

Siden har vi tilsynelatende elsket henne. 
Og hun kommer stadig tilbake, nå sist sett i «Gullfisken» på TV 2 sist lørdag - godt timet opp mot dagens albumrelease. 

Iowa Jeg tror «My Wild West» er albumet hun har ønsket å lage lenge, men ikke har vært klar for før nå. 
Det er hennes mest voksne og modne, mest nedtonede og varierte - og beste - album. 
Hun har mer karakter. 

Det understrekes av at albumet må gå noen runder før det setter seg. 
Det er som regel et godt tegn. 

Konseptalbum 
Det er nærmest et konseptalbum. 
Det er hennes farvel til California etter mange år i Ojai, en liten by på vel 7000 innbyggere nordvest for Los Angeles. 
Lissie fra Illinois har i flyttet tilbake til Midtvesten, til sitt eget «Wild Midwest», staten Iowa med tre millioner innbyggere på grensa til «norske» Minnesota. 

Der har hun en 40 mål stor farm hun omtaler som sitt eget «field of dreams» - selvfølgelig med eget studio i låven og pick-up i garasjen. 

VG-lista 
Lissie fulgte opp debuten med «Back To Forever» (2013), et helt ok album med en del anonyme låter, men - tross alt - også en godbit som «Sleepwalking». 

Begge albumene har vært på topp fem på VG-lista og singelen «When I'm Alone» stoppet på andreplass. 

«Hollywood» 
På «My Wild West» er produsenten fra debuten, Bill Reynolds fra Band of Horses, tilbake. 
Det kan være hans skyld at det nye albumet åpner med en kort instrumentallåt, kanskje som en protest mot at det er låter alt handler om nå for tida. 
Det er et unødvendig spor, men «My Wild West» skal altså høres som et album! 
Det liker vi. 

Og - så fort 1.14 minutter med «My Wild West Overture» er unnagjort, er hun med «Hollywood» i gang med sitt mest personlige prosjekt så langt. 
Tilbakelent, dempet og med følelsene utenpå synger hun: 
«Maybe it's time that I was leaving / I got a long way to go (...) 
I fell in love with California / I fell in love with the dream / No matter how they try and warn you (...) Oh, Hollywood, you broke my heart just because you could.» 

Catchy «Hero» er et annet nøkkelspor, en slags selvangivelse: 
«I could have been a hero, I could have been a zero, could have been all those things». 

Vemodig Med nydelige «Ojai» - helt til slutt - er ringen sluttet. 
Lissie er på vei til Iowa, men ikke uten vemod: 
«Ojai, I don't wanna leave you». 
Hun er nesten i mål musikalsk også, sjøl om hun med «Don't You Give Up 
On Me» faller tilbake til den glatte popen hun også har vært eksponent for. 

Men det tåler vi, for i det store og hele har hun lagd et album som er «Lissie for viderekomne». 

Norgesvenn 
Etter mange besøk her i landet har hun fått den noe tvilsomme betegnelsen norgesvenn. 
Tvilsom, fordi hun da havner i samme bås som for eksempel Smokie og Bonnie Tyler. 

Hun føyer seg også inn i rekka av amerikanske artister som etablerer en fanbase i Norge og deler av Europa og blir større her enn i hjemlandet USA. 

La oss kalle det Beth Hart-syndromet. 

«My Wild West» er kanskje albumet som får oss til å glemme akkurat det og heller peke på henne - først og fremst - som en viktig artist. 

• 
Lissie legger ut på en liten norgesturné fra 19. februar, med start på Kick Scene i Kristiansand. 
Turen går videre til Stavanger, Oslo, Trondheim og Bergen. 
