I «Van Gogh – At Eternity's Gate» gjør Willem Dafoe en av sine beste roller
Gjenoppvekker følelsen av van Gogh. 

Jeg må innrømme jeg er skeptisk til filmer der filmstjerner spiller kjente kunstnere. 
Portretter av kunstmalere hjemsøkes oftest av klisjeer. 
Den hyppigst filmatiserte kunstneren er Vincent van Gogh, og årsaken til det er åpenbar: 
Han bekrefter ikke bare myten om det ville og gale geniet, men skar angivelig av seg øret for kjærlighetens skyld. 

Julian Schnabels debutfilm Basquiat (1996) var den første kommersielle spillefilmen regissert av en kunstmaler, og der unngikk han de mest åpenbare klisjéfellene. 
Dette nye kunstnerportrettet er imidlertid noe helt annet, ved at han forsøker å gjenskape de følelsene van Gogh skapte kunsten med, og de følelsene maleriene fortsatt vekker i oss. 

Sammen med manusforfatter Jean-Claude Carrière, Willem Dafoe i hovedrollen og filmfotograf Benoît Delhomme gir han oss en besettende skildring av van Goghs siste år i Sør-Frankrike. 
Det var der han fant det lyset som ble så avgjørende for hans mest kjente verker. 

Krevende kamera 

Dette er altså ikke en biografisk film i vanlig forstand, og Schnabel vier liten plass til kontekst. 
Vi er med van Gogh i noen av de avgjørende øyeblikkene, som oftest ute i naturen, der han har noe som ligner transcendentale opplevelser som han forsøker å feste til lerretet. 

Et håndholdt kamera følger tett på, og noen ganger går det i svart, andre ganger dekkes nedre halvdelen av en diffus hinne. 
Kameraet fanger opp lyset med samme feberaktige utålmodighet som van Gogh viser, og i disse sekvensene er identifikasjonen med kunstneren og kunstverket total. 

Schnabel vier vennskapet til Gauguin vesentlig plass. 
Han presenterer dem som spydspissene for en ny måte å skape malerkunst på. 
Men selv Gauguin har problemer med å forstå van Goghs kunstnerskap, og han forlater ham. 
Det er da van Gogh, ifølge Schnabel, velger å skjære av seg øret. 
Ikke for å gjøre inntrykk på en kvinne, men fordi han er mentalt forstyrret. 

Messias-kompleks? 

De psykiske utfordringene skildres usentimentalt, men settes også i forbindelse med behovet for å skape. 

Schnabel baserer sin fortolkning på brevvekslingen mellom Vincent og broren Theo, og han forflytter noen av disse tankene til samtaler med andre. 
Kunstnerens identifikasjon med Jesus får her sentral plass, og de nær blasfemiske tankene presenteres som en trøst for mangel på anerkjennelse og mening. 

Willem Dafoe har fortolket Jesus-skikkelser før (i Martin Scorseses Jesu siste fristelse fra 1988). 
Her legger han seg på en lavmælt stil, uten store fakter. 
Med et så ekspressivt ansikt så kan du det, og resultatet er hans beste rolle på lenge. 

Den største svakheten er bruken av engelsk og fransk om hverandre, og noen ganger engelsk med fransk aksent. 
Noen vil slutte å bry seg om det etter de første 15 minuttene, men jeg må innrømme at jeg litt for ofte var bevisst det. 
Det virker som om Schnabel ikke greide å fri seg fra alle konvensjonene likevel. 
