Slayer:Nådeløse veteraner 

Slayer har gitt ut plater i over 30 år, men låter mer sultne enn de fleste av sine kolleger. 

I D2s nylige featuresak om det legendariske, obsternasige tegneseriebladet Pyton, forteller det tegnerkorpset entusiastisk om den barnslige gleden av å få reaksjoner. 
Samme hvordan man fikk det til. 
Når man hører på det nye albumet til thrashveteranene Slayer er det påfallende hvor Pytonaktige de er i tankegangen. 

"You’re staring at the atrocity vendor/a motherfucking equal opportunity offender!" snerrer vokalist Tom Araya på "Atrocity Vendor", og gjør det klart at her skal det krenkes over en lav sko. 
Troende, politikere, psykopater og alkoholikere får passet påskrevet: når Slayer er på banen skal alle støtes. 

Nye momenter å spore 

Repentless er Los Angeles-bandets ellevte studioalbum, og selv om den musikalske formelen er tilsynelatende slått i stein, er det mye nytt å spore. 
Trommeslager Paul Bostaph er tilbake etter at originalmedlem Dave Lombardo røk på en pengekrangel. 

Dette er også første plate uten avdøde gitarist Jeff Hannemann, og det er første gang bandet jobber med produsent Terry Date. 
Sistnevnte er mest kjent for sitt arbeid på Panteras 90-tallsklassiker Vulgar Display of Power , og gir Slayer en riktig så fin oppdatering på lydbildet. 
Fra første breiale gitarriffintro låter det muskuløst og stort. 

Hør ukens spilleliste her: 

Synger om et råttent samfunn 

Tittelsporet "Repentless", som er et oppdiktet ord, er første gang Slayer synger om å spille i Slayer, og det fungerer utmerket når Araya med sin selvsikre, men akk så desperate stemme hevder at "playing this is all that keeps me alive". 

Mange band skriver låter om å være på turné (Iron Maiden "Wasted Years", Grand Funk "We’re An American Band" osv.), men jeg hadde vitterlig aldri trodd at Slayer skulle gjøre det. 
I hvert fall ikke med så stor suksess som her. 

15 låter du ikke bør gå glipp av: 

Morbid hyllest til egen utgivelse 

Det føles forfriskende, på samme måte som det føles trygt og godt at de påfølgende låtene er "Take Control" og "Vices", klassiske Slayer-sanger om a) et råttent samfunn og b) vold. 

At albumet slippes 11. september er neppe tilfeldig, det er sannsynligvis en morbid hyllest til bandets egen God Hates Us All , som bisart nok ble sluppet selveste 11. september 2001. 
Slayer skal være upassende og krenkende, uansett om det er selvvalgt eller skjebnen som organiserer. 

Seriemordere og alkoholisme 

Drøyt 30 år inn i platekarrièren, og med klassikere som Reign in Blood og Hell Awaits i bagasjen, låter utrolig nok Slayer hvassere enn på lenge, og langt mer sultne enn yngre kolleger. 

Arrangementene er kanskje blitt enklere med årene, men Bostaph er åpenbart ivrig etter å bevise, og både riff og tekster går ved hver anledning for kvelertak på lytteren. 
Enten det er seige "When The Stillness Comes", seriemorderfortellingen "Piano Wire" (Hannemans eneste bidrag, fra før han døde) eller "Chasing Death", et bittert oppgjør med destruktiv alkoholisme. 

Bringer inn ny energi 

"Chasing Death" er også bandsjef Kerry Kings reaksjon på at Hanneman til slutt drakk seg ihjel etter han ble invalidisert av et edderkoppbitt. 
I Slayer gråter man ikke, man skriver bitre tekster om ting som skjer. 

Som et thrash metal-ens AC/DC tordner Slayer fremover uten tanke på hva som skjer av musikalske trender, og den nye energien som ble plantet i bandet da Exodus-gitarist Gary Holt erstattet Jeff Hannemann ser ut til ha slått rot. 
Repentless er Slayer slik vi aller helst vil ha dem: nådeløse og på hugget. 

Les flere av ukens plateanmeldelser her: 

Trenger du TV-tips? 
Disse seriene bør du sjekke ut: 
