Ni måneder etter soldatene dro, kommer konsekvensene av overgrepene
Arrene som blir igjen etter at krigen er over er temaet i «Agnus Dei» . 

FILM: 
På sitt stillferdige vis er «Agnus Dei» en film om helbredelse, i ulike former, om sår som leges i ulikt tempo og med ulikt og uforutsigbart resultat. 

Etter overgrepene 

Det er litt over et halvt år siden andre verdenskrig tok slutt, og et lite medisinsk team gjør seg klar til å forlate Polen og reise tilbake til hjemlandet Frankrike. 
Men så oppsøker en forskremt nonne lasarettet og trygler sykepleieren Mathilde (Lou de Laâge) om å følge med henne til klosteret, der en fødsel uventet nok er på gang. 

Det er ni måneder siden nonnene ble invadert av russiske soldater. 
Soldatene er borte, men konsekvensene av overgrepene de begikk, er synlige hos mer enn én av klosterets beboere. 
Den absolutte, avsondrede uskyld har hatt et brutalt møte med den absolutte, hensynsløse brutalitet, og sårene etter den konfrontasjonen er vidåpne. 

Spørsmålet om hva slags typer tro og retning det er mulig å holde fast ved, melder seg med tyngde. 
Og Mathilde, som er svært fremmed for nonnenes tendens til å tviholde på sine dogmer og prinsipper, må selv etter hvert konfrontere sine egne, kommunistiske tendenser, og prøve sine egne ideer ut mot virkeligheten. 

Kokett lettkledd 

I en film som holder så høy kvalitet, er det en gjennomgående irritasjon at tilværelsen på den krigsherjede polske landsbygda har vært gjennom et forskjønnende filter. 
At Mathilde og de andre går uten skjerf og hansker midt på vinteren, og med kokett innsvingte kåper med åpne halser, står ikke til troende. 
Så er da heller ikke «Agnus Dei» først og fremst ruglete realisme, men en lett oppstilt, følelsesladet fortelling om famlende forsøk på å få en skamfert tilværelse til å fungere, på sitt vis, til tross for alt. 
Det er et empatisk, lite drama, som får et ekstra humanistisk lag gjennom sin overraskende lyse slutt. 

Det er Mathilde som er tilskuerens stedfortreder, en moderne realist som reagerer på det lukkede universet hun inviteres inn i på samme måte som tilskueren er troende til å gjøre. 

Det er nonnene som blir de mest overraskende og frapperende skikkelsene, med sine høyst ulike grunner for å velge den ytre verden vekk, og så ikke klare å gjøre det, likevel. 
