Giorgio Moroders øvelse i kjedelig musikk
Déjà vu er et album få har ventet på, og ingen behøver. 

Det er lett å bli blendet av andres hyllest. 
Mange av dagens største EDM-profiler nevner jevnlig den italienske 75-åringen Giorgio Moroder som et sentralt musikalsk forbilde. 

Det samme gjør selvfølgelig franske Daft Punk, som lot mannen få prate gjennom den ni minutter lange hyllestlåten «Giorgio by Moroder» på sitt suksessalbum Random access memories i 2013. 

Ikke rart den aldrende disco— og elektronikalegenden er blitt fristet til å lage et nytt album, sitt første på 30 år. 
Strengt tatt kunne han latt være. 

Gamlefar på tur 

For med det musikalske resultatet på plass, føler man på alle måter at dette er gamlefar som prøver å være hipp med de unge og kule. 
Vokalgjestelisten teller da også nye popstjerner som Sia, Mikky Ekko og Charlie XCX. 

Problemet er at Moroder som låtskriver og produsent ikke har noe nytt eller viktig å bidra med i 2015. 

Et par gode låter i discopop-klassen har han klart å hoste opp. 
Tittelkuttet med australske 
Sia er enkelt og solid fengende, det samme er førstesinglen «Right here, right now» med like australske Kylie Minogue. 

Men på sistnevnte er tre andre også kreditert som låtskrivere og medprodusenter, så det er vanskelig å vite hva som er Moroder-magi eller ikke. 

Sololåtene er verst 

Langt verre går det med «sololåtene», der Moroder styrer den elektronisk skuta selv ut i moderne EDM-farvann. 

Bankende «74 is the new 24» funkler av ironisk distanse, men får neppe noen dansegulv til å ta av. 
Åpningslåten «4 U with love» er katastrofalt kopierende, det samme er synthteppene og gitarspillet i avsluttende «La disco». 
Magien er borte. 

I mellom er det flere forglemmelige låter av typen moderne listepop, og en for så vidt grei coverversjon av «Tom's diner» med ikke lenger fullt så kule Britney Spears. 

Kjedelig musikk 

Giorgio Moroder har nok tenkt å gi oss ny musikk som skal gi en følelse av storheten fra da han var med og definerte disco- og filmmusikksjangrene på 70- og 80-tallet. 

Men Déjà vu faller mellom stolene. 
Ikke er det en nostalgisk oppvisning, ikke er det en ny retning for den elektroniske musikken. 

Med to unntak, er dette kun en øvelse i kjedelig musikk. 
