«Eddie the Eagle»:En kalkulert og sentimental affære 

Filmen om den britiske skihopperen Eddie the Eagle slipper bare nesten unna med å både hylle amatørskapet og le rått av det. 

Helt siden Eddie ”the eagle” Edwards ble medieyndling under Calgary-OL i 1988 har det vært planer om å lage en komedie av hans liv. 
Som eneste britiske skihopper noensinne kvalifiserte han seg til lekene gjennom relativt lave opptakskrav, og hans elleville amatørskap fremkalte mye latter og en god del hånflir. 
For det britiske skiforbundet og hoppsportens nordeuropeiske adel ble han en pine. 
For tv-seerne og mediene ble han en fargeklatt som også minnet oss om lekenes opprinnelige intensjon om å hylle idrettsgleden og amatørskapet. 

Les anmeldelsen av: 

Denne komedien om Eddie the Eagles vei til deltagelsen i Calgary rommer alle disse elementene, men den er i hovedsak fiksjonalisert. 
Edwards selv har sagt at rundt 10 prosent av filmen stemmer overens med hans liv, og det er derfor fristende å avfeie filmen som en forspilt sjanse. 
Eddies liv var så ekstraordinært at jeg kan vanskelig forstå hvorfor det var nødvendig å skrive det helt om. 
Han var en av de første som ”ble viral” før nettet ble en realitet, og skulle senere spille inn poplåter på finsk og bli en av britenes mest uvanlige kjendiser. 

Absurd overmot 

På filmens egne premisser, som vintersportskomedie, kan den minne om en annen komedie, Kalde rumper , som også tok utgangspunkt i noen outsidere som deltok i Calgary, nemlig det jamaicanske akelaget. 
Men her spiller Eddies bakgrunn en større rolle; han fremstilles som en britisk eksentriker, med islett av ADHD, som ikke lar seg stanse hverken av omgivelsene eller tyngdekraften. 

Les anmeldelsen av 

Taron Egerton spiller ham nesten som en karikatur, det er like før det renner lim av barten og ned på det overdrevne underbittet. 
Men han får likevel frem en uskyld og mangel på selvinnsikt som er avgjørende for det absurde overmotet. 
Eddie vil bare én ting i denne filmen – og det er å få hoppe i OL. 
Når en tysk kvinne kommer med tilnærmelser, skjønner han ikke hva som skjer. 
Han er uten noen klar identitet. 

Tar ikke Eddie på alvor 

Derfor har filmskaperne diktet opp en rollefigur som kan spille på det registeret Eddie mangler. 
Hugh Jackman er noe så usannsynlig som en legendarisk amerikansk hopper som var en av de største, men som ødela for seg selv med drikking og festing (i likhet med Matti Nykänen, som her med rette hylles som hoppsportens vidunderbarn). 
Gjennom Eddies pågangsmot får han tilbake gløden og blir hans trener, og siste halvdelen handler nesten like mye om hans forsoning med egen fortid, blant annet en hopptrener som spilles av Christopher Walken, tro det eller ei. 

Problemet med filmen er at vi ikke bare kjenner til Eddies skjebne fra før, men vi kan altfor ofte lese hva som kommer til å skje. 
Klisjeene er mange, og selv om synth-musikken er ment som en ironisk kommentar til epoken, så er den forferdelig. 
Det norske hopplaget i filmen spilles blant annet av Rune Temte og Mads Sjøgård Pettersen, og de slipper sjelden til med annet enn hevede øyenbryn. 
Dette kunne blitt en varm og engasjerende komedie om hvordan en britisk arbeiderklassegutt ufrivillig avkledde den olympiske kynismen (og, som vi nå vet: korrupsjonen). 
Isteden blir det en kalkulert, sentimental affære som egentlig aldri tar Eddie på alvor. 
