Bokanmeldelse:Hanne Kristin Rohde: 
«Gudmoren» 

Overdrivelsene er mange i Hanne Kristin Rohdes tredje krimroman. 

Og alt sammen starter bokstavelig talt med et smell på nyttårsaften i Oslo. 

Uteliggeren Bønna blir skutt i Spikersuppa. 
Skytteren, en kvinne som kalles for «Gudmoren», forsvinner ubemerket fra stedet. 
Bønna overlever, men er ikke spesielt samarbeidsvillig da Wilma Lind og kollegaen Bjarne avhører ham på sykehuset. 
Litt senere blir en kvinne funnet død på patologisk avdeling ved det samme sykehuset, og det viser seg at hjertet hennes er operert ut. 
Samtidig truer noen Wilma på livet 

Rohde skriver seg inn i thrillersjangeren med «Gudmoren». 
Et intenst og spennende første kapittel sparker i gang handlingen i boken. 
Rohde mestrer thrillersjangerens ytre rammer, og virker tidvis inspirert av amerikanske actionthrillere. 
I en til tider rapporterende språkstil trekkes leseren inn i et voldsomt plott hvor svik og utnyttelse står sentralt. 

Men selv om plottet er godt snekret sammen og slutten overrasker, mangler Rohde fortsatt mye på dybde og gjennomføring. 
Her går det så fort at leseren knapt rekker å feste seg ved personer og hendelser. 

Scener avsluttes, irriterende nok, midt i løse luften i et forsøk på å skape cliffhangere. 
Politiavhørene skildres for det meste gjennom dialoger, hvor hverken karakterenes mimikk eller tonefall formidles, og man får som leser ingen følelse av hvordan de ulike personene opptrer og tenker. 

Og det er helt utrolig at Wilma, selv om hun skal fremstå som tøff, ikke dveler spesielt ved at noen ser ut til å ønske henne død. 
Da vi får vite hvem som har vært ute etter henne, går handlingen videre uten noe nevneverdig etterspill. 

De gangene Rohde smaker på karakterenes følelser er skildringene altfor overdrevne, som da Gudmoren faller på isen og senere beskriver en «hysterisk smerte» når hun kommer borti halebeinet sitt. 
Og når vi snakker om Gudmoren, selveste antagonisten i boken – skildres hun på absurd og karikert vis. 

Årets krimroman er likevel en bedre bok enn forgjengeren, med flere humoristiske betraktninger som myker opp handlingen. 
Rohde fortsetter å hamre løs på manglende ressurser innad i politiet og her er også noe mediekritikk, slik vi har blitt vant med i hennes foregående bøker. 

Men det er uforståelig hvorfor hun har valgt å forlate det som var hennes viktigste særtrekk som krimforfatter: å sette søkelyset på realistisk kriminalitetsproblematikk. 

Gjennomsnittlige krimthrillere med plott uten bakkekontakt er det altfor mange av, og Rohde skriver fortsatt ikke godt nok til å kunne hevde seg blant disse. 
Dypere og mer inngående skildringer, og en sterkere følelse av at dette faktisk betyr noe må på plass hvis de neste bøkene i serien skal heve seg opp over det helt middelmådige. 
