Rølperock med mening
Dette er kanskje ikke den beste britiske platen vi vil høre i år, men en av de viktigste. 

Det er som regel et godt grep å røffe opp surfrock, noe Ramones og Jesus & Mary Chain visste å benytte seg av. 
Her åpner Fat White Family på samme vis med "Whitest boy on the beach". 
Det London-baserte bandet er ellers kjent for utagerende sceneshow og lav grad av selvsensur. 
De dyrker drikking og dop, men er noe mer enn bare sjokkrockere. 
Album nummer to er fortsatt et gjør-det-selv-prosjekt, men med Sean Lennon som medprodusent på kuttet "Satisfied". 

Kjernen er de nord-irske brødrene Lias and Nathan Saoudi, pluss gitarist Saul Adamczewski. 
Sistnevnte lager melodiene, en garasjeskitten blanding av alt fra disko og glam og til krautrock og psykedelia. 
Tekstene tar vokalist Lias seg av. 
Når han synger "Hits, hits, hits" handler det ikke om suksess, men om vold, inspirert av forholdet til Ike og Tina Turner. 
"Goodbye Goebbles" er ikke et spark til nazismen, men et forsøk på å skildre de siste timene i Hitlers bunker i Berlin. 
Her som saktegående, skeiv og sentimental country, langt mer urovekkende enn et ballespark ville vært. 

"Tinfoil deathstar" er heller ingen godlåt. 
Den handler om å røyke heroin, et populært misbruk blant Londons unge som et billigere alternativ til kokain. 
Samtidig trekkes historien om David Clapson inn, en ekssoldat som ble funnet død hjemme i 2014 etter at stønaden hans ble kuttet og han ikke lenger hadde råd til å betale strømmen. 
Dermed kunne han ikke holde insulinen kald i kjøleskapet. 
Han døde av diabetes, uten mat i magen. 
I sangen står han på utsiden av et rom med heroinrøykere, bankende på ruten med en bunke cv-er under armen. 

Beste spor: 
"Whitest boy on the beach", "Satisfied", "Tinfoil deathstar", "Goodbye Goebbels". 
