Med «Blue & Lonesome» er The Rolling Stones tilbake i ungdomstiden
Livet går i sykluser. 

Keith Richards er 72, Mick Jagger er 73 og Charlie Watts rundet 75 i sommer, men det er lenge siden The Rolling Stones låt så ungdommelige som nå. 

Hør bare «I Gotta Go», opprinnelig utgitt av Little Walter i 1955, nå ett av 12 spor på bandets første rene coverplate. 
Når Jagger blåser i munnspillet så høyttaleren hopper og bandet jager bastant av gårde langs bluesskjemaet, høres de ut som samme unge rabagaster som harvet seg gjennom Muddy Waters- og Howlin’ Wolf-låter for over 50 år siden. 
Det eneste som virkelig mangler er Brian Jones, kanskje den største blueselskeren i bandet, han som gikk til grunne mens Jagger og Richards blomstret. 

En lang og fargerik karriere senere har låtskriverkilden deres nærmest tørket inn, derfor kommer denne utgivelsen som en hyggelig overraskelse. 
Gamle, hvite gubber som covrer døde, svarte gubber er kanskje ikke det folk etterspør i 2016, men «Blue & Lonesome» viser hvor syklisk populærkulturen er. 
Akkurat som en bluesprogresjon ubønnhørlig jobber seg tilbake til utgangsakkorden, så kommer de fleste ideer og sjangre tilbake i en eller annen form. 

På 60-tallet var det Stones og andre unge briter som dro bluesen og dens utøvere frem i lyset. 
Da gruppen toppet den britiske hitlisten med seige «Little Red Rooster» i 1964, var det første (og visstnok siste) gang en tradisjonell blueslåt inntok førsteplassen. 

Den elektriske Chicago-bluesen fikk ikke bare en avlegger i London, den ble selv påvirket av oppkomlingene. 
Mange artister fikk endelig oppmerksomheten de fortjente både hjemme og utenlands. 
Buddy Guy forteller at studioteknikerne nå endelig lot dem skru forsterkerne på fullt og la lyden skurre, slik som de unge britene gjorde. 

Etter hvert som Brian Jones datt av lasset fikk Stones nye ambisjoner, men vendte likevel alltid tilbake til sin egen, skitne utgave av bluesen. 
Nå er de der igjen – «Hate To See You Go» (Slim Harpo) fremstår som en slektning av «Shake Your Hips» fra «Exile on Main Street», mens «Hoodoo Blues» (Lightnin’ Slim) viser en Jagger som er litt eldre, men like frådende rabiat som på «Midnight Rambler» fra 1969. 

Den rufsete, overstyrte lyden tyder dessuten på at gruppen fulgte med mens folk som White Stripes og Black Keys ga sjangeren en sårt tiltrengt innsprøyting av vitaminer og jævelskap. 

Strengt tatt er dette Jaggers plate. 
Charlie Watts og Keith Richards gjør mye fint med kompet, mens Ron Woods slidegitar fremkaller gjenferdet av Brian Jones. 
At Eric Clapton møter opp på to spor, gjør lite til eller fra. 

Aller mest til stede er uansett storkjeften Jagger, med uventet innlevelse i stemmen og vilter munnspillføring. 
Blant høydepunktene er saktmodige «Little Rain» (Jimmy Reed), hvor man aner årene som tynger, og «Just Like I Treat You» (Howlin’ Wolf), hvor Jagger virker like spretten ut som da han sang «It’s All Over Now» i 1964. 

Det sist vi hørte fra Stones var singelen «Doom and Gloom» (2012), som viste Primal Scream og andre pastisjmakere hvor rockeskapet skulle stå. 
Med «Blue & Lonesome» gjør bandet det samme for bluesen. 
