Filmanmeldelse:Klovdyr i vinterland 

Det trengs flere ingredienser enn verdens nordligste kameler for å lage en vellykket kinofilm. 

En av de mest leste sakene på nrk.no i januar handler om søsknene Torarin (13) og Svalin (16) på Sørøya i Finnmark. 
De ønsket seg hest, men fikk to kameler. 
Den kuriøse nyheten var en forhåndsomtale av dokumentarfilmen Kamel, som åpenbart har kvaliteter som pirrer nysgjerrigheten. 

For hvordan endte to mongolske kameler opp på en øy i Finnmark? 
I filmen har gutten Torarin fortellerstemmen og er gjort til hovedperson. 
Men det virker tilgjort fordi det raskt kommer frem at det egentlig er barnas far som holder i tømmene og står bak familiens valg om å importere to kameler fra en oppdretter i Sverige. 

Nærmest i en bisetning blir vi fortalt at faren ønsker å drive turisme på Sørøya, og at noe av formålet med kamelimporten er at tilreisende skal kunne ri på dem. 
Dermed blir ikke barna i Kamel like handlekraftige skikkelser – og naturlig midtpunkt – som de unge hovedpersonene i andre norske kinodokumentarer for barn, som Tungeskjærerne (2017), Marcus & Martinus (2017) og Born2Drive (2019). 

En kamel å svelge 

I starten veksler filmen hele tiden mellom sommer og om vinter. 
Det er vanskelig å følge tidslinjen. 
På litt vaklevorne kameltær blir historien om at Torarin har lyst til å lære å ri på de digre dyrene, likevel stablet. 
Den eventyrlige løsningen blir at familien reiser til en ørken i Mongolia for å prøve å finne en kameltrener de kan ta med seg hjem. 
Oppholdet i Mongolia gir filmen sårt tiltrengt dynamikk. 

Publikum får også en kamel å svelge i løpet av filmen: den nevnte bruken av voiceover. 

Fortellerstemmen gjør det enklere for de yngste å følge med på handlingen, men fordi Torarin leser opp fra et manus skrevet av en voksen, blir uttrykket veldig monotont. 
Bildene blir bare illustrasjoner til det som leses opp når de isteden kunne drevet historien fremover. 

Drøy dressur 

De øyeblikkene som viser spontanitet, berører mest, som når gutten gråter fordi kamelen har det vondt. 
I Mongolia får nemlig kamelene bokstavelig talt på pukkelen. 
Den norske familien får kultursjokk når de ser det brukes slag og en pinne gjennom nesen for å temme kameler til de blir føyelige nok til at de kan ris på. 

Filmen viser spektakulær natur både i Finnmark og Mongolia, og den gir et interessant innblikk i de kontrastfylte livene på de to stedene. 
Foto og klipping er imidlertid så tradisjonelt utført, og musikkbruken så klisjéfylt at helheten kan minne om TV-filmer fra flere tiår tilbake. 

Ut fra det som vises i filmen, ville den driftige faren vært den naturlige hovedpersonen. 
Og med så mye drøvtygging av et traust skrevet manus blir det arktiske kameleventyret som kinofilm betraktet en ørkenvandring. 
