«Drapet i Holmenkollen»:Iscenesatt og ubehagelig true crime | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Da hun var fire år så Maria Iranzo Nielsen moren bli drept i Holmenkollen. 
Nå vil hun finne ut hva som skjedde. 

I 1974 ble diplomatfruen Anni Nielsen Iranzo drept i sitt hjem i Holmenkollen. 
Hun ble kvalt, dynket i blod og var nesten ikke til å kjenne igjen av hennes fire år gamle datter, som så henne bli drept. 

45 år senere vil datteren Maria Iranzo, som nå bor i Argentina, finne ut hvem som drepte moren, få en dose rettferdighet inn i den tragiske saken og – for sin egen del – få «closure». 

Mot et internasjonalt publikum 

Denne miksen av etterforskning og sorgprosess skjer mens kameraene ruller, og resultatet er ambisiøse Drapet i Holmenkollen. 
I introen sveipes det over et brev til president Gerald Ford, en amerikansk nyhetsstemme introduserer saken og det annonseres at den hadde internasjonale implikasjoner. 
Serien peiler seg raskt inn mot et internasjonalt publikum. 

Dramaturgi og estetikken minner om Åndenes makt og Tore på sporet 

True crime-sjangeren er lett å kritisere fordi den har som mål å gi oss en følelse av urettferdighet eller justismord. 
Dermed ransakes verktøykassen for alle virkemidler (insisterende musikk, stabling av argumenter, skakk filming, hva som helst som kan få oss til å gispe), mens målet er at vi til slutt også får lov å føle noe selv. 
Eller i hvert fall tro vi føler noe selv. 

Drapet i Holmenkollen prøver seg på alle disse triksene, men det storslåtte utgangspunktet gjør at jeg sitter igjen med en følelse av at saken er noe annet enn innsalget. 

De internasjonale implikasjonene kommer ikke. 
Et knippe årvåkne nordmenn mimrer om å være vanlige vitner i en drapsetterforskning. 
Politiet forklarer seg brukbart om jobben de gjorde (eller ikke gjorde, siden Maria aldri ble formelt avhørt). 
Sakskomplekset fremstår mest som en tragisk drapssak som ble vanskeliggjort av utleveringsavtalen Norge og USA hadde på 70-tallet. 

I tillegg virker nesten hver eneste scene strengt iscenesatt. 
Den intime estetikken med nærbilder av Maria Iranzo da hun drar til Norge for å se åstedet igjen for første gang og treffer avhørseksperten som bruker kognitive metoder for å hente frem minnene hennes, får Drapet i Holmenkollen til å se ut som en sjangermiks av Tore på Sporet og Åndenes makt. 
I true crime-sjangeren er det ikke en kompliment. 

Nøkkelscener virker som de er spilt inn av for ivrig regisserende dokumentarskapere, og det gir Drapet i Holmenkollen et kunstig og litt ubehagelig preg. 
Når Maria for første gang får se post mortem-bildene av sin døde mor, skulle jeg som seer følt meg som flue på veggen. 
I stedet virker sekvensen tillaget og overforklart for oss seere. 

Tar de internasjonale ambisjonene overhånd når hovedpersoner ikke snakker morsmålet? 

Etter to episoder med true drama og oppsummering av saken, får Drapet i Holmenkollen omsider en slags første forløsing. 
I slutten av andre episode dukker det opp en bevisboks. 
Det er tidligere hintet om at den muligens var ødelagt, men i kritikkens navn virker det også som det aldri er blitt lett etter den før. 

Drapet i Holmenkollen når for første gang en dramaturgisk åstopp, og som seer får man i det minste lyst å se hvordan tredje episode starter. 
Sett bort fra det, fremstår serien mest som et konstruert nyblikk på en tragisk drapssak. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene. 
