Anmeldelse:Hassan Blasims groteske noveller gjør inntrykk fordi vi vet at det kunne skjedd 

Barbari og virkelighet. 

To brødre driver rundt i Bagdads smug nattestid, en veileder belærer eleven om kunsten å maltraktere mennesker og stille ut likene, to lysende menn får magiske ting til å skje i bydelen «Bekmørket», og en asylsøker forteller sin historie om tida i terroristers vold. 

Det er ikke lystig lesning irakiske Hassan Blasim byr oss med novellesamlingen «Lik på utstilling.» 
Det er bestialiteter, vold og krigshorror. 

Forfatterens originalitet og fabuleringsevne, samt sans for skrudd komikk, gjør at leseren likevel holder det ut og tar gruen inn. 

Fornyer 

Blasim regnes som en fornyer av arabisk litteratur og sammenliknes med størrelser som Kafka og Gogol. 
Han flyktet fra hjemlandet i 1998, og kom i 2014 til Finland, der han fremdeles bor. 
De fjorten novellene i «Lik på utstilling» bærer alle preg av forfatterens liv i et skremmende regime, av hverdager levd til lyden av «den jevne duren av blodkverna som fortærte landet». 

Bilder som dette - «blodkverna» - øker uhyggen i novellene. 
Fortellerstilen for øvrig er nærmest kjølig. 
Temperaturen i stilen er en annen enn i innholdet, som koker av barbari og lidelse. 
Denne kontrasten mellom innhold og form er effektfull og gjør novellene, tross uhyrlighetene, tilgjengelige for leseren. 

Tømt 

Blasim benytter også det absurde, fabulerende og magiske for å nå frem til leseren. 
Det er en forståelig teknikk når verden oppleves vanvittig, som «et uangripelig fabeldyr». 

Flere av novellene er formet som enetaler, der et par-tre skjebner trekkes fram. 
En taus mottaker er ofte til stede (eller alltid hvis vi regner med leseren). 
Dette er historier som ber om å bli hørt. 

Det handler om å vokse opp i kriger, med tilfeldig og forferdelig vold, om hverdager med «brystet tynget av sorg og frykt». 

Ofte oppleves språket ikke bare som nøkternt, men som tømt for følelser: 
«Til slutt fant vi pappa hodeløs, fastbundet med et tjukt tau til en traktor. 
Han var blitt slept rundt en hel dag». 
Et annet sted oppsummeres en lærers tragedie slik, etter at myndighetene har slaktet kona og barna: 
«Læreren unnslapp, men mistet forstanden og begge armene.» 

Det er bildene i boka som tydeligst formidler emosjoner og skikkelsenes reaksjon på verden de lever i. 
Som hos terroristen i spe: 
«Verden inne i hodet mitt var som et edderkoppnett som ga fra seg en skremmende summing». 

Gal virkelighet 

«Lik på utstilling» er noveller som spenner fra det gruelige og surrealistiske, til det rørende og forunderlige. 
Historien om en vennegjeng som tryller vekk kniver, og om en redaktør som stadig får nye manus fra en død soldat, tilhører de beste. 
Også de speiler en brutal virkelighet, men er rike på det forbløffende. 

Historiene gjør inntrykk fordi vi vet – uansett hvor absurde, groteske eller usannsynlige de er – at dette kan ha skjedd. 

Basim vil løfte frem enkeltmenneskers historie. 
Han formilder på kraftig vis hvordan det er å leve med en konstant «redsel for at en terrorist skulle snike seg inn i folkemengden og forvandle alle historiene til en smørje av kjøtt og ild». 
