Pop om sorg og savn
Jana Hunter tar styringen og crooner seg gjennom et retrofuturistisk lydbilde. 

Dette er vokalist, gitarist og låtskriver Jana Hunters tredje album med bandet Lower Dens. 
Deres forrige album, «Nootropics» fra 2012, var et sveip innom krautrocken, med tekster som kretset omkring menneskets forhold til teknologien. 

Nå er tematikken mer følelsesladet, og de har laget kompromissløs og kredibel popmusikk om sorg og savn. 
Bandet manøvrerer mesterlig i balansen mellom retro og moderne, i det de helt tydelig har omfavnet 80-tallets synthpop. 

Låten «Quo Vadis» røper dette umiddelbart. 
Vi kjenner igjen svevende riff og sløye rytmer, men helheten er mollstemt og med en kjøligere klang. 
Fra "Miami Vice" via "Blade Runner" og 2011-filmen "Drive" – albumet har et filmatisk preg, som sender tankene mot mørke motorveier, kjølige sommernetter og fuktige kvelder. 

Hunter er selverklært fan av åttitallets radiopop. 
I intervjuer snakker hun om å vokse opp med The Smiths, Kraftwerk og David Bowie, og hun innehar noe av den samme androgyne croonerkvaliteten som sistnevnte. 
Førstesingelen «To die in L.A» røper at Hunter har hørt mye på Madonna anno «Holiday». 
Det er albumets mest umiddelbare låt. 
Sammen med «Sucker's Shangri-La», «Ondine» og tidligere nevnte «Quo Vadis» sørger den for en solid åpning. 

Albumet er svakest på midten, før «Company» viser at Lower Dens ikke helt har forlatt den drivende krautrocken fra forrige plate. 
Hunter er selv produsent. 
Hun har valgt seg solide samarbeidspartnere, som blant annet har arbeidet med Beach House, St. Vincent, Cloud Nothings og Haim. 
Lower Dens har overbevist live og bør stå på ønskelisten til norske indiefestivaler. 

I mellomtiden spiller jeg «Escape from evil» når solen er i ferd med å gå ned. 

Beste spor: 
«To die in L.A», «Quo Vadis», «Ondine». 
