«The Phantom of the Opera»:Verdt å vente på i 32 år 

Mektig, mystisk og magisk – et melodrama på høyoktan. 

Selv om det i visse kretser er moderne å mislike musikaler generelt og Andrew Lloyd Webbers musikk spesielt, skal man være bra sur (eller ekskluderende) for å mistrives med The Phantom of the Opera. 

Dette storslagne melodramaet om en vansiret, ensom og genial mann som bor under Parisoperaen, og som er besatt av den unge sangeren Christine Daaé, rommer det aller meste av teatermagi. 
Derunder fallende lysekroner, tåkelagte underjordiske innsjøer, hypnotiserende romantiske melodier, dragende seksualitet, mord og fortvilet kjærlighet. 
For første gang får The Phantom of the Opera nå en fullskala sceneoppsetning i Norge. 

Non-replica-versjon 

Uroppførelsen foregikk i London i 1986, og Phantom of the Opera har for det meste vært spilt i original. 
Folketeateret og produksjonsselskapet Scenekvelder har fått tillatelse til å lage en «non-replica»-versjon: 
Originalens musikk og handling ligger fast. 
Scenografi, koreografi og kostymer er spesiallaget til den norske utgaven. 

Scenografien er nedskalert, men påkostet monumental, med dobbel dreiescene, høye, smuldrende murvegger, skumle trapper og fallemmer. 
Enkelte scener er flyttet til operataket, og det gir en egen dramatisk effekt. 
Åpningen av annen akt, «Maskeballet», stråler av 1800-talls prakt, det glitrer i kostymer, speilvegger, og dans av høypresisjon. 

Ingen operaklisjé unngått 

Første akt foregår for det meste på selve operascenen, der den oppdiktede operaen Hannibal innstuderes i gammel, poserende operastil, komplett med elefant. 
Ingen operaklisjé er unngått. 

Solveig Kringlebotn er storartet som den selvopptatte primadonnaen Carlotta, herlig som fornærmet, stålsikker vokalt i sin bruk av omfangsrik vibrato. 
Problemet er at yndige Mira Ormala (Christine) har en operastemme med nesten like stor vibrato. 
Det tar noe fra hennes unge uskyld og hemmer diksjonen, men hun har full dekning spillemessig. 

Carl Lindquist er en staut og handlekraftig greve, Jannicke Kruse en streng ballettmester (med riktig musikalstemme i hele registeret), Hans Marius Hoff Mittet gjør sin lille operasjef til en stor rolle, og Markus Bjørlykke er festlig som den italienske tenoren. 

Monster og musikkelsker 

Espen Grjotheim får sitt brakende gjennombrudd som Operafantomet. 
På grunn av sitt utseende er han forlatt av alle, selv av sin mor. 
Han er gått over til den mørke siden, men han elsker «nattens musikk» og Christine. 
Med halve ansiktet dekket av en maske, men med uttrykksfulle hender og en stor og villig stemme, klarer Grjotheim å uttrykke et helt sjelsliv. 
Det er umulig ikke å få sympati med hans skjebne. 

Lloyd Webber dekker 400 års stilretninger i sin pastisjmusikk. 
Alt fra barokkopera via Puccini og Rombergs sen-wienerske vals til pop og rock og noe Bartók-lignende i Don Juan Triumphant, en opera Fantomet selv har skrevet i modernistisk stil og krever fremført. 

Og så er det de melodiøse, romantiske og kanskje litt kitschy sangene, som er blitt allemannseie. 
I 1986 var de fullstendig overveldende og ble av mange oppfattet som én eneste sammenhengende melodi. 

Verdt ventetiden 

Ensemblet dekker alle stilene førsteklasses, både vokalt og spillemessig – og det briljerer i et par sekstetter og oktetter. 
De forskremte Degas-inspirerte ballettelevene er rørende. 

På toppen av det hele: 15 levende musikere, noe støttet av ekstra synth. 
Lyden er aldri overdøvende, men nyansert og balansert. 
Kirkeorgelklangene, Fantomets signatur, må ljome – og det gjør de. 

Det tok 32 år, men var verdt ventetiden. 
