Et skuldertrekk av en komedie
Den utdaterte «Masterminds» sikter mot middelmådigheten og treffer blink. 

FILM: 
I 2004 spillefilmdebuterte Jared Hess med lavbudsjettskomedien «Napoleon Dynamite», som ble et vaskekte kultfenomen og en høyst uventet publikumssuksess. 
Siden den gang har Hess forsøkt med å gjenta denne suksessen – «Nacho Libre» (2006) hadde sine øyeblikk, og «Gentlemen Broncos» (2009) hadde mange gode ideer – uten noensinne å matche debutens særegne kombinasjon av bisarr humor og forknytte formgrep. 
I hans nye film «Masterminds» er det forsvinnende lite igjen av det som opprinnelig gjorde Hess til en interessant filmskaper, og desto mer av det løse, ledige og framfor alt TV-inspirerte uttrykket som i dag preger så å si alle amerikanske kinokomedier. 

Unnselig TV-preget er ikke overraskende, all den tid filmen er produsert av «Saturday Night Live»-sjef Lorne Michaels, og dessuten er full av «SNL»-komikere – blant annet er filmen en slags gjenforening for de tre ghostbusterne Kristen Wiig, Kate McKinnon og Leslie Jones. 
Der Paul Feigs «Ghostbusters» kastet seg inn i mediedebatten – og ble et selvgående, think piece-produserende lanseringslokomotiv – er imidlertid «Masterminds» en film som gjør sitt ypperste for ikke å oppfattes som verken dagsaktuell eller relevant. 

Filmen er riktignok basert på en virkelig ranssak fra North Carolina i 1997, men Zach Galifianakis, Owen Wilson, Jason Sudeikis & Co. spiller ut disse hendelsene med såpass brede komiske fakter at koblingen til virkeligheten reduseres til en ren kuriositet. 
Mest av alt får man følelsen av å se en «alternativ» komedie fra det tidlige 00-tall, da institusjoner som «Saturday Night Live», Upright Citizens Brigade og Second City ennå ikke hadde rukket å forme hele det amerikanske TV-landskapet – og dermed langt på vei amerikansk komedie som sådan – i sitt bilde, slik de har i dag. 

Godmodig Grunnmuren i «Masterminds» er en godmodig nedlatende harselas med sørstats-white trash, og Galifianakis spiller sin standardrolle som naiv og godhjertet idiot. 
Denne gangen bærer han navnet David Ghantt, arbeider som verditransportsjåfør, og på oppfordring fra sitt livs store kjærlighet Kelly (Wiig) og hennes kompanjong Steve (Wilson) gjennomfører han et av de største ranene i amerikansk historie. 
Dette går naturligvis upåaktet hen, og dermed er det duket for baluba på begge sider av grensa mot Mexico. 

Spesielt morsom blir «Masterminds» aldri. 
Det finnes et par minneverdige replikker og et og annet fornøyelig opptrinn, men hovedinntrykket er at Hess med viten og vilje har laget en utdatert film som ingen kommer til å synes at er kjempemorsom, men som ingen heller virkelig kommer til å hate. 
Med andre ord finnes det få grunner til å anbefale «Masterminds», annet enn som et kompromiss mellom to eller flere personer med vilt ulik filmsmak som ønsker å tilbringe tid sammen uten å snakke med hverandre. 
