«Inferno»:For elskerne av popcornfilm 

Her må man være veldig ung, eller svært velvillig for ikke se svakhetene. 

Her om dagen hørte jeg filmprodusent John M. Jacobsen snakke på radio om blant annet mottagelsen av Børning 2. 
Han sa noe i retning av at kritikerne etter hans mening stort sett skriver for hverandre og dermed er lite relevante. 

Han har rett i at mange av de filmene som trekker flest folk, får lunkne anmeldelser, og at folk ikke bryr seg. 
Men betyr det at anmelderne (som jeg av og til representerer) ikke vet hva de driver med? 

Det å vurdere en films kunstneriske kvaliteter bør tross alt være noe annet enn å vurdere dens publikumspotensial. 
Og skal man bruke andre kriterier for popcornfilmer enn man skal for mer dyptloddende, ikke-pengedrevne filmer? 
Dette er et evig dilemma og en problemstilling som aktualiseres hver gang popcornfilmprodusentene blir såre – altså omtrent en gang i uken. 

Klisjeer på klisjeer 

Og med Ron Howards Inferno er vi der igjen. 
Det jeg har lest av Dan Brown er spennende smøreri. 
Filmene Howard lager av dem er bedre. 
Mye fordi vi slipper Browns uinspirerte språk. 
Men også filmene er klisjéfylte i så stor grad at man må legge velviljen til for å finne kvalitetene. 

Ingrediensene er som følger: 
Mye løping, (alt haster naturligvis veldig), halvparten av verdens befolkning står i fare for å dø, noen av dem som sier de er snille, er det likevel ikke og kunnskap om renessansemaleri og – historie trengs for å løse den intrikate gåten – som for øvrig ender opp et sted vi blant annet kjenner fra From Russia With Love. 

Dollar er dollar 

Manusforfatter David Koepp står oppført som den femte mest suksessrike manusforfatter gjennom alle tider. 
Målekriteriet er dollar. 
Da sier det seg selv at originale løsninger og vrier ikke kan prioriteres. 
Dollar er tross alt dollar. 

Resultatet blir med andre ord at folk vi overhodet ikke bryr oss om haster rundt for å redde andre som heller ikke interesserer oss. 
Tom Hanks tilfører noen greit timede replikker. 
Og Felicity Jones er skikkelig pen. 

Gåtene i renessansemalerier fikk jeg forklart mer spennende da jeg studerte Bildemediekunnskap for lenge siden. 
Men nerve finnes. 

Det går unna, det skytes, stikkes og sprenges nok til at unge mennesker og andre som foretrekker å spise popcorn i dunkle rom med mye støy, neppe blir helt skuffet. 
Men kvalitetsfilm? 
Jeg må le. 
