En bedre film enn «The Force Awakens» på nær sagt alle måter
«Rogue One»viser at Star Wars er best når nostalgien holdes på et minimum. 

FILM: 
Årsaken til at Star Wars fortsatt er et globalt fenomen snaue førti år etter premieren på den første filmen i serien, er at George Lucas pakket den opprinnelige trilogien så tett med fengslende detaljer at det har tatt fansen og underholdningsindustrien flere tiår å pakke ut mytologien han skapte. 

Denne myldreboktilnærmingen til filmskaping står i åpenbar kontrast til moderne blockbustere, hvor hver eneste statist på lerretet skal ha en tydelig definert funksjon. 
Og hvor det er forsvinnende liten plass til den typen mysterier og forundring som ligger til grunn for 70-, 80- og 90-tallets klassiske underholdningsfilmer. 

Pen «Rogue One: A Star Wars Story» er ikke konstruert for å utløse den samme epidemien av laboratorieskapt nostalgi som fjorårets «The Force Awakens», men som en film som bygger på å forklare en logisk brist i «A New Hope», ligger den langt nærmere dagens blockbusterparadigme enn Lucas’ ekspansjonistiske visjon. 

Ettersom han har vært fritatt fra forpliktelsen om å forsikre tre generasjoner fans om at barndomsminnene deres er i trygge hender, har regissør Gareth Edwards imidlertid hatt langt større frihet hva gjelder stil enn hva J.J. Abrams hadde i Episode VII. 

Denne friheten har resultert i en rekke flotte bilder og sekvenser. 
«Rogue One» er en bedre film enn «The Force Awakens» på nær sagt alle måter, men først og fremst ser den mye bedre ut. 

Sammen med fotograf Greig Fraser («Zero Dark Thirty») gir Edwards publikum en kroppslig fornemmelse av de mange eksotiske miljøene filmen haster gjennom – ikke minst fungerer sammenstillingen av digitale effekter og fysisk natur godt. 

Mange av de mest effektfulle tablåene består riktignok av variasjoner over velkjent ikonografi – i åpningsscenen er Tatooine byttet ut med et dystert islandsk landskap; i en annen tramper en skvadron AT-AT Walkers rundt på stranda – men spørsmålet er hva mer man rimeligvis kan kreve av en film som dette. 

Vellykket 
For når man fjerner kjernen i Star Wars-mytologien fjerner man også forbrenningsmotoren som «The Force Awakens» brukte til å omdanne fossil nostalgi til folkelig begeistring. 
Altså sitter vi igjen med et ganske vanlig science fiction-eventyr, pakket inn i estetikken til en av den globale underholdningsindustriens største pengemaskiner. 

Og begrensningene som uunngåelig følger med Star Wars-merkevaren, innebærer at alle ambisjoner om å lage en film som faktisk handler om noe skyves ut på sidelinja. 

Når «Rogue One» framstår som en vellykket blockbuster – på linje med «Hunger Games: 
Mocking Jay Part 1» og den første «Iron Man»-filmen – handler det mer om detaljene enn om helheten. 
Dette er en film som ikke kvier seg for å ta livet av sentrale rollefigurer, og som beveger seg inn i moralske gråsoner som griper direkte inn i dagsaktuelle hendelser. 

Slik ofte er tilfellet i 10-tallets amerikanske blockbustere er filmens helter nemlig geriljakrigere som kjemper mot en militær overmakt med metoder som i vår verden ville blitt klassifisert som terrorisme. 
Og takket være filmens casting – hverken Felicity Jones, Donnie Yen, Riz Ahmed, Jiang Wen eller Forest Whitaker er hvite menn – får de uunngåelige parallellene mellom Imperiet og nazistene også en interessant identitetspolitisk klangbunn. 

Kompetent Med «Rogue One» tar Star Wars-franchisen også sine første skritt i retning av modellen som i løpet av 10-tallet har gjort Disney-eide Marvel Studios til Hollywoods nye forbilde, nemlig en stri strøm av løst sammenhengende, høyst kompetente og gradvis mer samlebåndspregede eventyrfilmer. 

For på tross av alle dens kvaliteter, kommer man ikke unna det faktum at «Rogue One» til syvende og sist først og fremst er mer Star Wars. 
Altså hviler den vestlige underholdningsfilmens skjebne fortsatt på skuldrene til Episode VIII-regissør Rian Johnson. 
