Filmanmeldelse «Psychobitch»: Sterk, ubehagelig og viktig
En film som tør å strø salt i åpne sår. 

DRAMA 

«Psychobitch» 

12 år. 
Norge. 
Regi: 
Martin Lund 

Med: 
Elli Rhiannon Müller Osborne, Jonas Tidemann, Henrik Rafaelsen m.fl. 

Det er ikke en overvekt av norske filmer som skildrer den vakre, kjipe og usikre tiden vi alle må gjennom på ungdomsskolen. 

Serie-suksessene «Skam», «Blank» og «Unge Lovende», har de siste årene dominert norsk drama, og historier fra videregående skole og den turbulente studietiden er blitt servert på rekke og rad. 

Men ikke glem! 

Ting er like, om ikke mer, turbulente på ungdomsskolen - og nettopp her lykkes «Psychobitch». 

For langrenns-gutten Marius, velspilt av Jonas Tidemann, er alt tilsynelatende som det skal. 
Han trener, han har kompiser å spise is med på kroa på Gjøvik, og han er, som læreren påpeker, «en ressurs for klassen». 

Da han får beskjed om å samarbeide med den nye og litt trøblete jenta, Frida (Elli Rhiannon Müller Osborne), i forkant av eksamen, blir derimot ingenting som Marius hadde planlagt. 

Frida, som det summes i gangene om at har «hatt det kjipt», og har et selvmordsforsøk bak seg, er rå, uredd og direkte. 

Mens Marius pleaser de som pleases kan, pleaser Frida ingen. 

Det flotte med ungdomsskolen er at man på mange måter fortsatt er et barn - selv om man vaklende føler seg frem i mørket i søket etter «voksenlivet». 

Skildringene av livet på ungdomsskolen på Gjøvik er autentiske, vakre og såre på samme tid. 
Gutta prøver å få seg sitt første ligg, mens jentene planlegger hvem de skal velge å gå på skoleballet med. 

Et velskrevet manus, som såvidt holder seg innenfor kleinhetsskalaen, sikrer at de mange scenene fra skolehverdagen trekker oss inn i noe nostalgisk og gjenkjennelig. 

Filmen skildrer utfordringene norsk ungdom møter i hverdagen, med det tunge og krevende «du kan bli hva du vil»-budskapet fra de voksne hengende over seg. 

«Psychobitch» tjener først og fremst på at den er uredd, og nettopp tør å stille spørsmål ved utfordringene samfunnets forventninger skaper for norsk ungdom. 
Spesielt for unge som allerede har falt utenfor. 

Historien er godt båret av Elli Rhiannon Müller Osborne sterke tolkning av rollen som Frida. 

Hadde undertegnede vært 16 år i dag, hadde Frida desidert vært mitt nye idol. 

Hovedrollenes prestasjoner oversvømmes dessverre litt for ofte av en heftig bruk av poplåter, som legger føringer for hva seerne skal føle i de virkelig viktige øyeblikkene. 
Hadde regissøren turt å la det være dørgende stille i flere scener, ville filmens budskap trolig blitt enda sterkere. 

Fortellingen løftes ytterligere av at filmen på vakkert vis tar for seg temaet psykisk sykdom. 
Ustabiliteten Frida representerer, og måten klassemiljøet rundt henne håndterer henne på, er en side vi har sett lite av på det norske lerretet tidligere. 

Hun dytter vakter inn i glassmontre, skriker til klassen, tegner en penis på vinduet, og må hentes ned fra taket av skolens lærere som frykter at hun skal skade seg selv. 

Ryktet om det tidligere selvmordsforsøket putter henne raskt i bås, og det er bare Marius som evner å stille nok spørsmål til virkelig å komme tett på. 

Det hele er en original historie om kaotisk og forbudt kjærlighet. 

På samme tid kunne det gjerne vært satt av mer tid til de alvorlige øyeblikkene filmen skaper rom for, og følgene av den tabubelagte tematikken regissør Martin Lund har valgt. 

Lund hadde helt klart tjent på å ikke hoppe fort så raskt til «happy ending». 

«Psychobitch» er likevel en viktig film, som unge seere forhåpentligvis vil huske når de rusler ut av kinosalene. 

Denne filmen slår et slag for alle Fridaer som sitter rundt om i norske klasserom. 
