Stort og mørkt fra Fever Ray
Balanserer det umiddelbare med det utilgjengelige. 

KONSERT: 
Svenske Karin Drejer er ikke en artist som gir ved dørene. 
Enten hun skriver låter som Fever Ray eller andre prosjekter. 
Sangene hennes fremstår av og til som kolossale og ugjennomtrengelige, men samtidig er det en melodisk nerve der som virkelig klyper fra seg når man først får arbeidet seg inn i materien. 

Det samme kan sies om Øya-konserten hennes i Sirkus-teltet. 
Det begynner kaldt og massivt, men etter hvert så mykner man innenfra og ut. 
Som om man rett og slett må akklimatiseres og renses før man kommer i modus. 

Visuelt sverger hun til det enkle men uttrykksfulle. 
Hun flankes av to dansere og to musikere på henholdsvis perk og synth. 
Og laser - masse laserlys. 
Hovedpersonen selv og danserne er antrukket i noe som minner om superheltkostymer. 
Kanskje det er for å skape distanse? 
Man får i alle fall en følelse av at det som skjer oppe på scenen er noe fremmed og nesten utenomjordisk. 

Eller sagt ganske enkelt – Karin Drejer går ikke av veien for å benytte seg av teatralske virkemidler, men det er ikke noe i veien med det så lenge man oppnår ønsket effekt. 

«To The Moon and Back» er like glitrende underfunding I konsertformat som på plate. 
«Triangle Walks» er tung og svulmende, mens «Mama’s Hand» virkelig får vist frem hvorfor Drejer er en av skandinavisk pops mest særpregede sangere. 
Noe det velfylte teltet virker å sette stor pris på. 

Det er fort gjort å overkomplisere ting, men med Fever Ray mestrer hun balansen mellom det umiddelbare og utilgjengelige på et finfint vis. 
Hør bare på den smellvakre og bekmørke «If I Had a Heart». 
