Overfladisk manifest fra Ulrikke Falch
Ulrikke Falch og Sofie Frøysaa vil gjøre unge kvinner kampklare, men boka deres er for uferdig og overfladisk til å bli et godt våpen. 

I «Skam» spilte hun naive og politisk ubevisste Vilde, men etter at serien var ferdig har Ulrikke Falch grepet sjansen til å snakke ut, særlig om feministiske spørsmål, psykisk helse og ungdomsproblemer. 
Nå har hun skrevet ungdomsboka «Jenteloven» sammen med komiker Sofie Frøysaa, kjent for å snakke høyt om mye av det samme. 

«Jenteloven» er potensielt viktigere enn alle de andre bøkene som nå kommer i kjølvannet av #metoo. 
For den henvender seg til lesere i den alderen der holdninger skapes, kjønnsrollemønstre sementeres og selvbilder bygges opp eller ned. 

«Jenteloven handler om å kjempe mot sexisme og kjønnsdiskriminering – både for å bidra til å forandre verden litt hver dag, og også for å takle hverdagen med alle krav og forventninger vi stilles overfor», heter det så fint i forordet. 

Nært og personlig 

Det er utvilsomt behov for en slik bok, det viser også statistikken som refereres til i boka. 
Depresjoner, spiseforstyrrelser og seksuell trakassering rammer altfor mange unge jenter, og det er gull verdt med to kjente ansikter som kan fortelle om egne, dyrekjøpte erfaringer, og vise vei ut av mørket. 

Da er det synd at boka framstår uferdig og overfladisk. 
Kanskje skyldes det en misforstått tro på at bøker for ungdom ikke bør være for dyptpløyende. 

«Jenteloven» ligner flere andre manifest-aktige bøker for unge jenter, særlig «Bullshit-filteret» og «Skamløs». 
Alle tre blander personlige historier med fakta-lister, tegneserier, tester, masse bilder og illustrasjoner. 
Det jentebladaktige uttrykket varsler at dette er lettleste fakta, ikke tørre og teksttunge fagbøker. 
Det samme gjør det muntlige, dagbokaktige språket. 

De beste partiene finner vi i de personlige historiene. 
Særlig Frøysaa forteller nært og av og til nesten litterært om depresjonen hun forsvant inn i som tenåring. 

Men tekstene er for uredigerte, de gode delene drukner i de svakere, og de lenkes ikke alltid så godt sammen med de øvrige delene av boka. 

Boka mangler en klar rød tråd og virrer mye rundt mellom ulike temaer. 
Mange av dem blir presentert langt mer svarthvitt og forenklet enn godt er. 

Forfatterne trekker for eksempel fram Trondheimskolen som hadde separate jente- og gutteklubber på SFO, der guttene fikk trene i gymsalen mens jentene pyntet seg. 
Men det boka ikke nevner, er at aktivitetene skal ha vært noe elevene selv etterspurte. 

Det går an å mene at skolen bør oppmuntre elevene til å bryte ut av stereotypiene. 
Men «Jenteloven» argumenterer ikke, den slår bare fast, med hånlatter. 

Dette er mer manifest enn nyansert sakprosa. 
Men når boka også utgir seg for å være en slags håndbok for gryende feminister, med tips til hvordan man kan sette klassens besserwisser-gutter på plass, gjør den leserne sine en bjørnetjeneste ved ikke å vise dem motargumentene. 

For selv om det er en selvfølge for mange å kalle seg feminist i dag, er ikke alle feministiske kampsaker så enkle. 
Hadde de vært det, hadde vi ikke trengt å kjempe for dem i alle disse åra. 
