Gjenbruker egen tekst i ny Trygve Lie-bok
Det er svært betenkelig at en journalist og forfatter av Odd Karsten Tveits format bryter med grunnleggende fag- og formidlingsetikk. 

Trygve Lie er en forunderlig skikkelse i norsk politisk historie. 
Sammen med Oscar Torp var han den eneste fra London-regjeringen som fortsatte i politikken etter 1945. 

Ja, ikke bare fortsatte han, men gutten fra Grorud ble i 1946 FNs første generalsekretær! 

Opportunisten 

Til tross for den eventyrlige karrieren har ikke Lie fått sin biografi ennå. 
Heller ikke artiklene i Store norske leksikon og Wikipedia redegjør i særlig grad for hans virke som generalsekretær. 
Til nå har hans egne memoarer Syv år for freden (1954) vært den viktigste kilden til å forstå denne perioden av hans liv. 

Det er dette hullet Odd Karsten Tveit har satt seg fore å tette med «Gudfaren. 
Trygve Lie. 
Generalsekretæren som sviktet FN». 

Som journalist i NRK og forfatter har Tveit dekket Midtøsten i over førti år. 

Dessverre makter Tveit i liten grad å se utover sitt spesialfelt i årets bok. 
I stedet for å fortelle en bred historie om Lies liv og virke som generalsekretær, fokuserer han på det han allerede kan. 

Det dreier seg om rollen Lie spilte, sammen med Ragnvald Alfred Roscher Lund, under delingen av Palestina og dannelsen av Israel. 

Riktignok risser Tveit kort opp oppveksten på Oslo øst og tiden som ung, radikal arbeiderpartimann og jusstudent, men da Lie som justisminister valgte å utvise Lev Trotskij fra Norge i 1935 etter politisk press, avslører det hans viktigste karaktertrekk i Tveits fremstilling. 
Lie snur kappen etter vinden og var en politisk opportunist. 

Det belegger forfatteren først med en russisk personlighetsanalyse av Lie, deretter med en amerikansk. 
At Lie valgte å utvise Trotskij, og Lies opportunisme, blir i neste omgang forklaringen på at han ble valgt som generalsekretær med støtte fra Sovjet og USA. 

Med en så enkel forklaring går Tveit glipp av sjansen til å fortelle historien om spillet rundt dannelsen av FN og valget av Lie som generalsekretær. 

Lite nytt 

Også i fremstillingen av årene som generalsekretær, er Tveit trang i skjæret. 
Lies innsats for å bygge opp organisasjonen og få reist FN-bygget på Manhattan overskygges av Lies og Roscher Lunds kamp for Israel. 

Tveit er på hjemmebane i skildringene av hvordan Roscher Lund blir israelernes «topphemmelige kilde» i FN og hvordan Lie ble «sionistenes viktigste medspiller i FN». 
Gang på gang hamrer Tveit fast at Lie så bort fra idealet om at FNs øverste leder skulle være en uavhengig verdensborger hevet over de ulike lands regjeringer og politiske organisasjoner. 

For dem som har lest Tveits tidligere bøker, er det derfor lite nytt å hente i årets bok. 

Aller mest ligner «Gudfaren» på Tveits bok «Alt for Israel» (1996). 
Også i den skildrer han Lies og Roscher Lunds kamp for Israel ved hjelp av de samme hendelsene. 
Persongalleriet er også omtrent identisk. 
Med fremskutte skikkelser som Abba Eban og Moshe Shertok på israelernes side, og amerikanske Ralph Bunche i trespann med Lie og Lund. 

Som i «Alt for Israel» er fremstillingen av Lie i årets bok sterkt vinklet, på grensen til et karakterdrap. 

Gjenbruk 

Mer alvorlig er at Tveit i årets bok gjenbruker utallige avsnitt, passasjer og poenger slik at mange partier blir så godt som likelydende. 

Her er to av mange eksempler: 

«Da militærattache Roscher Lund i Stockholm høsten 1941 ble beordret til London, forsøkte britene å stanse overføringen. 
Statsminister Winston Churchill skrev til statsminister Johan Nygaardsvold, med kopi til utenriksminister Trygve Lie: 
Denne offiseren har vært til stor nytte […]», heter det på side 145 i årets bok. 

I «Alt for Israel» kan vi lese: 
«Og da den norske militærattacheen ble beordret til London, grep Storbritannias statsminister Winston Churchill inn. 
I et brev til statsminister Johan Nygaardsvold, med kopi til utenriksminister Trygve Lie, skrev Churchill: […].» 

Om FNs vedtak om å dele Palestina heter det i «Gudfaren»: 

«Da generalsekretær Trygve Lie i New York fikk flertallets forslag utbrøt han: 
‘Var det ikke det jeg sa. 
Det må bli en jødisk stat det er ingen annen løsning. 
[…] Han brydde seg lite om han fravek rollen som uhildet generalsekretær.» (s. 122) 

I «Alt for Israel» skildres hendelsen slik: 

«Generalsekretær Trygve Lie fikk flertallets forslag på sitt bord 31. august 1947. 
Det passet ham godt. 
‘Var det ikke det jeg sa’, utbrøt han entusiastisk overfor en utsending fra Jewish Agency. 
[…] FNs generalsekretær fravek en nøytral linje og identifiserte seg helt åpent med ideen om delt Palestina.» (s. 33) 

Jeg kunne ha nevnt mange flere eksempler, men mitt poeng ville ikke ha forandret seg av den grunn. 

I en tid da seriøse medier er under hardt press, synes jeg det er svært betenkelig at en journalist og forfatter av Odd Karsten Tveits format bryter med grunnleggende fag- og formidlingsetikk. 

I etterordet skylder han å gjøre leseren oppmerksom på at hans nye bok langt på vei er gjenbruk av hans tidligere bok. 
Og i noteapparatet burde han ha opplyst om hvor han siterer seg selv og bruker sin tidligere bok som kilde. 
