Anja Garbarek krever noe tilbake
Gjør comeback med to versjoner av samme plate. 

ALBUM: 
Det har gått noen gode år siden Anja Garbarek, av noen omtalt som Norges mest eksentriske pop-artist, sist ga ut plate. 
Hele tretten år, faktisk. 
Det er lenge i en bransje hvor alle har det travelt og oppmerksomhetsspennet til lytteren blir kortere for hvert kalenderår. 
Men så er jo som sagt Anja Garbarek ikke din gjengse listetoppsøkende popsanger. 

«The Road Is Just A Surface» har psykisk helse som bakteppe. 
Sårbarhet, avmakt og personlige kamper har blitt tonesatt av Garbarek selv og produsert sammen med Kåre Chr. Vestrheim. 
I vår ble albumet satt opp som en forestilling under Festspillene i Bergen, koreografert av Jo Strømgren. 

I typisk Garbarek-ånd kommer plata i to versjoner, en gul standardversjon og en rød teatralsk utgave som er betydelig mer eksperimentell og utbrodert. 
Anmeldelsen er i hovedsak basert på sangene på standardversjonen, som er, kort fortalt, et knippe smellvakre og uttrykksfulle pop-perler så rare, fine, forskjellige og forunderlige som bare Anja Garbarek kan skrive dem. 

Det oppsiktsvekkende med Garbarek er at hun kan være så flyktig og sær men samtidig så fokusert og tydelig melodisk. 
En låt som «The Will To Walk» er svulmende og iørefallende elektropop på overflaten og eksperimentell lydkunst om man begynner å pirke i materien. 

Rammeverket til «Lazy Predator» knitrer, skraper og knatrer - på toppen ligger Garbareks fløyelsmyke stemme som et vakkert slør som pakker det hele fint og harmonisk inn. 

Historiene er fortalt gjennom karakteren Bob. 
«Bob's Song» er platas eksperimentelle midtpunkt, en slags hub for alt som skjer i ytterkantene. 
«Confessionional Memoirs» handler om isolasjon og det å finne veien ut av mørket. 
Musikalsk er den kaotisk og tettpakket, men en enslig cello sørger for å skape orden i uroen. 

«The Road Is Just A Surface» er en plate som byr på seg selv og krever noe tilbake. 
Slik skaper man gode relasjoner. 
Anja Garbarek holder deg gjerne på vent i noen år, men samtidig gir hun deg rikelig å tygge på når hun først byr på ny musikk. 
Denne gangen med to vidt forskjellige musikalske innfallsvinkler til den samme historien. 
