Sprelske sørlandsdikt II
Jeg blir fascinert, engasjert og slett ikke fort ferdig med disse tekstene. 

Erlend Wichne fra Mandal gir uforferdet, og med god grunn etter en solid debut i fjor, ut sin andre diktsamling. 
I fjor kom Hav. 
Nå kommer Trær/Fall/Flakse/Stå/Topp/Hopp — og den handler i overveiende grad om trær og luft og skog og luft og trær og hopp og fall og fugler. 
Det er en beundringsverdig bok. 
Flamme forlag har et herlig mot når de gir den ut. 

Tittelen røper jo ikke så rent lite om hva leseren kan vente seg. 
Og det er ingen overdrivelse å si at boka, som dikt betraktet, er ujevn. 
Unge Wichne forholder seg til sin mandalsdialekt når han skriver. 
Dette gir noen av tekstene et litt naivistisk preg, som nok er tilsiktet, men som for leseren kan bli forstyrrende. 
”Askeblad før det blir treft. 
Regndråpene si velfortjente hvile etter gårsdagen sine bøyer er ferdig”. 
Man kan tilgi at han skriver bøyer, for byger, siden Yr skriver byer! 
Likevel blir jeg fascinert, engasjert og slett ikke fort ferdig med disse tekstene. 

Tidlig i boka møter vi teksten Treskalle. 
En tett og lang tekst, etter bokas målestokk, som på underfundig vis forteller om en persons forhold til et tre. 
”Jeg måtte bare videre, bare måtte måtte videre. 
Mannen jeg stod ved var en ugjennomtrengelig treskalle”. 

Og allerede her, på side 10 i boka som samlet er på 75 sider, møter vi en sentral tematikk: 
Møtet mellom mennesket og naturen. 
Her er mangt et øyeblikk av identifikasjon med naturfenomener, enten vi nå snakker nåtid og krise i naturen, eller fortid og framtid. 

Unge Wichne (25) eksperimenterer med ulik lengde i tekstene, med grafisk form og med allusjoner og konnotasjoner. 
Samlet sett skaper han et fascinerende univers av menneske-i-natur og vice versa — et lyrisk univers som innbyr til medlevelse. 

Når leste jeg sist om ”barnålsmadrassen” i skogen, om ”vårhender og ei grein (som) er hverandre sine eføy”? 
Men så rygger jeg litt tilbake når disse dialektformene blir for påfallende: 
Det blir for mye når ”Stokkmaurene er vinden sin kjerne”, og det er en ”Råtestamme i hogstfeltet sin østre del”. 
