Pensum om spill og besettelse
Hvordan kan en manns hysteri skildres? 

Tsjajkovskijs opera «Spar Dame» hadde verdenspremiere i St.Petersburg i 1890 og fikk en storslått mottakelse. 
Utgangspunktet er en tekst av Alexander Pushkin tilpasset av komponistens bror Modest Tsjaikovskij og Pjotr selv. 
Vi møter Herman som er besatt av spill og leter desperat etter en hemmelighet gjemt i kortene som bare en mystisk grevinne kjenner til. 
Virkelighet og fantasi veves sammen med død og katastrofe som utgang. 

Det beste med premieren lørdag ved Den Norske Opera & Ballett var regissør Arnaud Bernard og scenograf Alessandro Camera sitt sceniske konsept. 
Hvordan skildre en manns hysteri på virkningsfullt vis? 
Høyreiste kulisser som forflytter seg fysisk på scenen akkompagnert av Tsjaikovskijs musikk, skaper frykt og undring. 
Kostymene (designet av Carla Ricotti) er praktfulle og effektive og danner en truende og besnærende ramme rundt det menneskelige drama. 
Det er med andre ord en dobbelthet i alt vi ser, og det fungerer. 
Regien var generelt konsis og renskåret, men lot også aktørene spille ut sine egne bidrag i rollen. 
Dermed framstår handlingen som noe vi tror på. 
Det var lite overspill og desto mer scenisk substans, det er ikke så ofte operaforestillinger makter akkurat det. 

Komponist Pjotr Tsjajkovskijs notebilde byr også på en slik sterk tvetydighet. 
Partituret er fylt til randen av velklang, men uhyggen og mengder av nyanser ligger hele tiden på lur. 
Her synes jeg dirigent Lothar Koenigs i liten grad fikk med seg de musikalske mulighetene i operaen. 
Åpningssekvensen var stillestående, og de påfølgende partiene med kor og barnekor var upresise og stampende i et for langsomt tempo. 
Gjennom hele operaen savnet jeg dypere ideer og finesser som tekst og notebilde kontinuerlig inviterer til, men som i stedet ble tolket med kraft og styrke alene. 
Det er synd, fordi Operaorkesteret generelt er i veldig god form og leverer på høyt nivå når det kreves. 

Peder Wedd gjorde en sterk prestasjon som Herman. 
Med scenisk autoritet og stor musikalsk spennvidde og kompetanse, skildret han på troverdig vis både desperasjon og gryende håp som ble knust. 
Rollens innslag av hysteri er rett og slett en leksjon om spill og besettelse. 
Dette er like aktuelt i våre dager, og er en av grunnene til at «Spar Dame» tilhører operasjangerens kunstneriske kjernerepertoar. 

Svetlana Aksenova var gripende i rollen som Hermans kjærlighet, Lisa. 
Hun kjenner og forstår de russiske språklige og musikalske finessene og leverte en storartet prestasjon. 
En annen markant opplevelse ble formidlet av Boris Statsenko i rollen som Grev Tomskij. 
Stemmen er praktfull, og den teatrale sjarmen har høyoktan i alle ledd. 
Thor Inge Falch var god og helstøpt som Tsjekalinskij, mens Christian Valle fylte rollen som Surin med mening og tilstedeværelse. 
Konstantin Shusthakov var glimrende som fyrst Jeletskij, mens Tone Kummervold, Ingebjørg Kosmo, Oksana Myronchuk, Astrid Nordstad, Krzysztof A. Luczynski, Mikkel F. Skorpen og Natanael V. 
Uifalean gestaltet øvrige roller på mer enn tilfredsstillende vis. 
Grevinnen som kjenner hemmeligheten til spillkortene er en sentral rolle i «Spar Dame», og Hege Høisæter var scenisk virkelig skummel og også sanglig adekvat i fleng. 

«Spar Dame»-versjonen til Den Norske Opera & Ballett fungerer bra på flere nivåer. 
Sangernes solistinnslag og kollektive arbeid gjør inntrykk, likeledes orkesterets prestasjon i graven. 
Regissøren leverer et konsept som er emosjonelt og skremmende på en gang, utvilsomt en riktig tolkning av operaen. 
Publikum blir beveget og erfarer noe vesentlig om menneskesinnet, håp og fortvilelse. 
Dette er nettopp noe av poenget med å oppsøke kunstopplevelser. 
Dirigentens innsats trekker imidlertid helhetsinntrykket ned. 
Uansett er dette en produksjon som mange bør få med seg. 
