Underholdende samfunnssatire
Zombier og hva de gjør med folk på toget. 

Her er det bare å ty til klisjeene. 
Så derfor: 
Skal du se en zombiefilm i år, skal du se denne. 
«Train to Busan» greier på bemerkelsesverdig vis å forene passe doser zombiegørr, humor, poesi, humanisme og en enkel, men velplassert samfunnskritikk. 
Pakket med energi og action er filmen også intenst spennende og uforutsigbar, selv om store deler foregår på et tog. 
Eller nettopp derfor, gitt togets klaustrofobiske potensial. 

Dessuten er den særdeles velspilt, med en strålende liten jente – Soo-an – i sentrum. 
Hun bor hos sin far, en fraværende sådan, han er fraskilt, fondsmegler og arbeidsnarkoman. 

På bursdagen sin insisterer Soo-an på å ta toget fra Seoul til Busan, alene, for å besøke moren, noe faren selvsagt ikke tillater. 
Motstrebende blir han med. 
Da har vi allerede fått de første varslene om at et zombieutbrudd er på gang. 
Uheldigvis rekker en infisert å entre toget før det forlater perrongen. 
Snart er passasjerene i ferd med å forvandles til vaklende, snerrende, blodtørstige beist. 

Dette er Yeon Sang-hos debut som spillefilmregissør, han har tidligere laget animasjonsfilmer, og det merkes. 
Blant annet drar han fine, men ikke overdrevne, estetiske veksler på kontrasten som oppstår mellom det kjølig-effektive og strømlinjeformede samfunnet og det totale, blodige kaoset zombiene forårsaker. 

Men zombiene er ikke målet her, de er middelet i det man kan kalle et kollektivt relasjonsdrama. 
Blant passasjerene blir vi elegant introdusert for høyst forskjellige mennesker, der et knippe etter hvert skiller seg ut og noen følges tettere enn andre. 
Et par – hun gravid, han en muskelbunt av en arbeiderklassehelt. 
To godt voksne søstre. 
En uteliggeraktig figur og en dressmann høyt på strå. 
To ungdommer fra et baseballteam. 

Litt som i «Fluenes herre» får vi demonstrert hvordan de forskjellige reagerer når stadig flere medpassasjerer infiseres, frykten rår og de friske må kjempe for å komme seg unna. 
Eller holde sammen. 
Eller begge deler, alt ettersom. 
Solidaritet og omsorg settes opp mot egoisme, tillit mot mistenksomhet, autoriteter mot underordnede, og etter hvert er det ikke bare zombiene som er de farlige her. 

Regissør Yeon Sang-ho er soleklart antiautoritær og krystallklar hva angår moralen: 
Vi skal ta vare på hverandre. 
Eller, som Leonard Cohen synger i «The Future», en av hans mest dystopiske sanger: 
«Love's the only engine of survival». 
