Filmmusikk minus film er også fantastisk
At musikken hans trenger levende bilder for å komme til sin rett, det motbeviste Ennio Morricone og hans fantastiske musikere og korister i Telenor Arena mandag kveld. 

Ennio Morricone - 60 years of music 

KONSERT 

Med: 
Tsjekkias nasjonale symfoniorkester og 75 korister fra Stockholm Musikgymnasium Chamber Choir. 
Vokal: 
Susanna Rigacci og Dulce Pontes. 

Sted: 
Telenor Arena, Oslo 

Publikum: 
Ca. 6000 

Varighet: 
2,5 timer inkl. pause 

Etter at koret har funnet sine plasser i trappen helt bakerst på scenen. 
Etter at symfoniorkesteret har stemt sine instrumenter. 
Da tusler en liten, svartkledd og lettere lutrygget mann inn på scenen. 

Salen jubler, klapper, reiser seg. 
For det er en legende som så setter seg ned på en slags kontorstol, med ryggen til publikum, for å dirigere musikere og kor gjennom sine egne filmmusikkstykker. 
90 år gamle Ennio Morricone er intenst klar. 

Han åpner med «The untouchables» fra filmen med samme navn. 
Trommer, pauker, Intenst. 
Perfekt lyd. 
Lovende! 

Deretter følger en bolk med musikk fra filmen «The red tent» fra 1969. 
Lite kjent og aldeles nydelig. 
Men også den typen filmmusikk som lever best som følge til bildene og følelsene som utspiller seg på lerretet. 
Mykt og bølgende, strykere og fløyter. 
Men ikke nødvendigvis lyden av Morricone. 

Varierer settlistene 

I 2016 spilte Morricone inn albumet «60 years of music» sammen med Tsjekkias nasjonale symfoniorkester, med et utall spor fra sin lange karriere. 
På denne avskjedsturneen med samme symfoniorkester, varierer Morricone settlistene fra disse innspillingene hver måned. 

Til konserten i Telenor arena har han selvsagt med klassikere som «Gabriel’s obo» og en storslagen Sergio Leone-bolk, og heldigvis også fagottene fra «The hateful eight». 
Han kunne likevel lett ha valgt en mer kjent og publikumsfrieriopplagt settliste. 

I stedet spiller han mye fra mindre kjente italienske og internasjonale filmer. 
Det viser seg å være et godt valg for konsertopplevelsens skyld, for her er det mange lekkerbiskener! 
Og til sammen viser settlisten både Morricones bredde og særpreg. 

Å ta en så egenartet filmmusikk som Morricones, med sin ofte så obskure instrumentbruk, til konsertscenen med kor, symfoni og . 
Det kan fort bli for svulstig og mektig, og samtidig slipe vekk alt det som gjør Morricones filmmusikk så unik. 

Leker med instrumenter 

Men Morricone går klar. 
Vil at musikken skal fjetre uavhengig av assosiasjonene til filmbildene. 

Leker seg med nye instrumenteksperimenter: perkusjon, synth, harpe, walthorn, el-gitar, trepinner og bongotrommer på nye, uventede steder. 
Annerledes, men en ny, fantastisk musikkopplevelse. 
Filmene er glemt, musikken får nytt liv. 

Selvsagt får bolken «The modernity of the myth in Sergio Leone’s cinema» størst jubel fra publikum, som ellers sitter musestille og lytter andektig. 
Bortsett fra «The man with the harmonica» fra «Once upon the time in the west», er resten av stykkene fra «The good, the bad and the ugly» . 
«The Ecstacy of Gold», med sopranen Susanna Rigacci, var det absolutte høydepunktet her, selv om også tittellåten imponerte med svært så kreativ ny instrumentbruk. 

Etter tre ekstranummer, hvorav to var repriser, luntet Morricone av scenen. 
Ikke et ord sa han. 
Men det han sa med musikken var mer enn nok. 

Når det likevel ikke blir full pott på terningen til denne utrolig flotte konsertopplevelsen, så skyldes det utelukkende savnet etter for eksempel høydepunkter fra de to første filmene i Dollar-trilogien. 

Han kunne ofret et par av de mest fiolintunge stykkene for dramaet i dem. 

Kanskje. 
