Plateanmeldelse:Seigmen – «Enola» 

Tilbake til trygge nittitallet. 

Seigmen har vært på og av så mange ganger siden nedleggelsen i 1998 at de egentlig aldri har vært helt borte. 
Sånn sett føles ikke dette som et comeback, men mer som oppvåkning fra et forlenget koma. 

Når de nå strekker seg mot salgslistene igjen, tar de samme tilnærming som en annen norsk rockestorhet har gjort før dem: 
Akkurat som da DumDum Boys vendte tilbake til studioet i 2006, går Tønsberg-kvintetten bakover til det opprinnelige. 

De som husker 2012-reklamen for kulturmelk (som etter hvert ble mer kjent for noe helt annet), der deler av bandet seigmenifiserte «Mot i brystet» (gymnastikkmarsjen – ikke komiserien) skjønner. 

Tungt-rolig-rolig-alllsangbrøl-formelen bandet har perfeksjonert gjennom tiårene er uhyre effektiv. 
Unik. 
Og repetitiv. 

Men et særpreg er til for å dyrkes. 
Disse ti mer eller mindre nye låtene (flere har vært spilt over fjord og land i forbindelse med reunion-turneen i 2012) høres ut som sammenklippet gammel storhet. 

Så – unnskyld – totalt tilbake til nittitallet har de dratt, at fotografen på det sjangerkule coverbildet er samme som tok de definerende coverbildene på «Total». 
Platen er spilt inn i Halden, der det hele startet. 
Og den fysiske utgaven kommer i «limited digipack edition». 

Slik høres det også ut. 
Nittitallstungt. 
Emo-undrende, badende i tekstlige og musikalske floskler. 
Pop-gotisk. 

Spill en ti sekunders snutt fra «Enola» uten vokal og gjett på hvor det egentlig kommer fra. 

Er det «Total»? 
Er det «Metropolis»? 
Er det egentlig så viktig? 

For dem som har billett til den utsolgte turneen deres: 
Nei. 
De nye låtene kommer til å gli umerkelig inn blant de gamle. 

For oss andre henger albumet musikalsk bedre sammen enn den trauste førstesingelen «Hva vi elsker», men man kan slite med følelsen av at dette er noe satt og tilbakeskuende. 

Tekstmessig er det mer homøopatnorsk enn noensinne. 
Søtest er refrenget på «Utopia i mine armer» (albumets «Slaver av solen»), der Utopia deles i «Uto-Pia» for å passe melodien. 

Rarere er «Til verdens ende» (albumets «Sort tulipan») med linjene «ikke les mine tanker, det klarer jeg selv». 
Mens den allerede liveetablerte vinke-med-mobilen-in-stedet-for-lighter-låten «Tenn alle lys» (albumets «Universal») åpner med værtegnet «hvis svalen flyr lavt, blir det regn». 

Samtidig: 
Alex Møklebust har aldri sunget så bra som nå. 
Han har en følelsesmessig varme og nærhet i vokalen han ikke har betonet like bra tidligere. 

Gitarene klinger nærmere postrockerne Explosions In The Sky og et seigt Mogwai. 
Ikke minst på platens andre halvdel, og spesielt på instrumentale «Monokrom» (heldigvis ikke dette albumets «Circus»). 
Dette er virkelig nydelige greier. 

Men man kan skulle gjerne hatt låter som ikke bare var ekko av fordums tid. 
Det er det for lite av her. 

«Enola» har muligens hentet navnet fra bombeflyet «Enola Gay» som slapp atombomben «Little Boy» over Hiroshima. 
Men Seigmens femte studioalbum har dessverre ikke tilsvarende historisk sprengkraft. 

BESTE LÅT: 
«Monokrom» 

* Slippes 13. april 
