Plateanmeldelse:Mumford & Sons – «Wilder Mind» 

The National & Sons. 

«Don't tell me that I've changed, because that's not the truth», påstår Marcus Mumford på toppen av dette tredjealbumet. 
Nåvel. 

Folkrockerne har slengt fra seg banjo og dobro til fordel for gitar og keyboard. 
I stedet for ukompliserte allsangrop gjør de intenst repeterende grep med indierock-nikkepotensiale. 

Selv har jeg aldri følt noen livsbejaende, intens og voldsom misnøye mot mann-i-gata-bluegrassfolken kvartetten har bedrevet tidligere. 

Da forgrep de seg i det minste mot en dynge med sjangere. 
Nå høres de kun ut som en meningsløs kopi av albumfødselshjelper Aaron Dessners band, The National. 

Et, eh, interessant karrieregrep. 
Som de på ingen måte mestrer. 

Selv om låtene prøver seg på et forledende mørke, er det som om hver eneste én drømmer om å være spilt av noen andre, og at ordene har lyst til å fremstå dypere enn de er. 

Utfallet av dette? 
Tidligere fans vil løpe forvirret bort i skrekkblandet sorg. 
Alle andre har bedre varianter av disse stemningene andre steder. 

Farvel, Mumford og familie. 

BESTE LÅT: 
«Ditmas» 
