Kunstrock ganger to
En sammenslåing av Franz Ferdinand og Sparks var vel ikke akkurat det man så komme. 

De har visst jobbet noen år med denne platen, men ventet til i mars i år med å annonsere samarbeidet. 
Franz Ferdinand og Sparks er blitt til FFS, i hvert fall for denne gangens skyld. 

Hva forkortelsen står for, sier seg selv. 
Samtidig gir det oss muligheten til å finne på morsomme beskrivelser som ForFerdelig Suppe eller noe stygt på engelsk. 
Det er likevel ingen grunn til det, for platen er slett ikke så ille. 

De starter bra med førstesinglen "Johnny Delusional", en låt som minner oss på at synthpop-pionerene Sparks var ganske underholdende i sine glansdager. 
Bandet består av de snodige brødrene Ron og Russell Mae, med albumet "Kimono my house" som et høydepunkt. 

31 år etter at Sparks så dagens lys i Los Angeles, dukket Franz Ferdinand opp i Glasgow i 2002. 
De har fire album bak seg, alle inne på britisk topp ti. 

Selv om vi snakker om to temmelig ulike band, har de begge en kobling til art rock – den mer eksperimentvillige delen av rocken. 
Som eksperiment er dette da også blitt en vellykket plate, som viser deres evne til å tilpasse seg og utfylle hverandre på tvers av stil, alder og geografi. 

Det er blitt en underholdende samling sanger av den typen du ikke har hørt ofte siden 70-tallet. 
"Collaborations don't work" er en sammensatt låt med gjensidig utskjelling som holder på interessen i nærmere sju minutter og som er et godt eksempel på at samarbeidet fungerer, til tross for tittelen. 

Det er lett å hygge seg sammen med FFS, uten at det føles påkrevende at de må gjenta dette. 

Beste spor: 
"Johnny Delusional", "Little guy from the suburbs", "Things I wont get", "Collaborations don't work". 
