Barn av fregnbuen
Hupperts ansikt viser at kunnskap er tungt å bære – og å slippe. 

FILM: Joachim Triers «Louder than Bombs» har et nærbilde av Isabelle Hupperts ansikt som regissøren selv filmet i en flere minutter lang tagning. 
Det er et vakkert kortportrett av en av de fremste skuespillerne verden har sett. 
I Mia Hansen-Løves kloke «Dagen i morgen» bærer Huppert nesten hvert eneste bilde. 
I åpningsinnstillingen leser filosofilærer Nathalie (Huppert) en studentoppgave på en båt. 
Gjennom et av vinduene ut mot dekk ser vi mannen og deres to barn, liksom allerede innrammet i et bilde hengende på veggen. 
Kameraet smyger langsomt mot henne. 
Mannen banker på vinduet og ber henne komme ut på dekk. 
Innstillingen lander på arkene i Nathalies hender, og sett fra hennes perspektiv ser vi spørsmålet besvarelsen undersøker: 
«Kan vi sette oss i den andres sted?». 
Hun har skrevet tilbakemeldinger i rødt og setter karakteren 11 øverst. 

Andres sted 

Allerede gjennom denne første innstillingen er det etablert et filter mellom henne og familien, med vinduer og opprørt vann. 
Å sette seg i den andres sted har liten hensikt om en kun blir sittende å se på seg selv. 
Det gjør ikke Nathalie. 
Prøvelsene hun stilles på gir henne rikelig anledning til å forsøke å sette seg i andres sted, hos den konservative mannen Heinz (André Marcon), den krevende moren Yvette (Edith Scob), en svart katt eller den inspirerende tidligere studenten Fabien (Roman Kolinka), nå en intellektuell anarkist med oste- og skrivefarm i fjellene. 
Bare barna synes hun å ha et avklart, stabilt forhold til. 

At jeg ikke husker opprinnelsen til uttrykket «kunnskap er ikke tungt å bære» både bekrefter og avkrefter påstanden. 
Og filosofilærer Nathalie må balansere sin kjærlighet til visdom med kjærligheten til mann, mor og barn. 
Og en innrømmelse fra mannen viser at også kunnskap kan være tungt å bære – og å slippe. 

Postmoden 

Hansen-Løves forrige film «Eden» (2014) handlet om DJ-kultur og en ung manns modningsprosess. 
Postmodne «Dagen i morgen» handler om en voksen kvinnes avmodningsprosess, der hun forsøker å finne ut hvor lite som er tilstrekkelig. 
Huppert hadde en lignende rolle i «Louder than Bombs», som karrierekvinne og familieoverhode, men her er fortellingen perspektivert gjennom hennes blikk. 
Kun i noen få poengterte øyeblikk får vi tilgang til ting som skjer uten henne, og som karakteriserer henne utenfra. 

Hupperts spill er nyanserikt i en duvende karakterutvikling, der hver eneste fregne teller og hun bærer sin spinkle kropp med en styrke som får vindkastene til å fly forbi. 
Som karakterportrett er filmen fulltegnet, uten katarsis. 
Hansen-Løves smarte manuskript unngår klisjeer i dialog, scener og mise-en-scène, og lar aldri Denis Lenoirs kamera bevege seg dit en mindre talentfull forteller ville plassert det. 

Filmen er f-r-a-n-s-k: fransk filosofi i møte med fransk fornuft og franske følelser. 
Nathalie tenker tilsynelatende mer enn hun føler, men i Hupperts fremstilling blir nettopp tanker følelser, intellektuelle tilfredsstillelser. 
Sammen med Maren Ades «Toni Erdmann» er befriende umelankolske «Dagen i morgen» blant årets klart beste filmer. 
Hansen-Løve er datter av to filosofiprofessorer. 
Nå behersker hun til fulle en tenkende tone, som er hennes helt egen. 
