Anmeldelse:Opphauset psykologisk krim fra Fiona Barton 

Ordrik og rotete. 

Sør-øst England 9. juni 2010. 
Jean Taylors ektemann 
Glen har omkommet i en trafikkulykke. 
Enken har søkt tilflukt i huset, mens pressen dundrer på døren. 

Motvillig slipper hun inn den pågående og dyktige journalisten Kate Waters, som sikrer seg et eksklusivt intervju med henne. 
Vi forstår etterhvert at Glen Taylor var forhatt, mistenkt for å ha bortført og kanskje drept toåringen Bella. 
Spørsmålet er om han var skyldig eller ei – og hvor mye Jean egentlig vet. 

Upålitelig forteller 

Tematikken er med andre ord alle foreldres mareritt; ei lita jente som forsvinner. 
Av en eller annen grunn er det et yndet tema i britisk krim. 
Vi går vekselsvis fire år tilbake i tid, fra den gang lille Bella forsvant mens hun lekte i hagen, og den unge alenemoren sto inne og lagde mat. 

Her følger vi førstebetjent Bob Sparkes gjennom mulige spor og blindspor, barneporno og snuskete internettkafeer - og en etter hvert katastrofal etterforskning, der Glen går fri. 

Enkens versjon fortelles i jeg-form. 
Hun er en såkalt upålitelig forteller, åpenbart inspirert av suksesser som Gillian Flynns «Flink pike» (2013) og Paula Hawkins` «Piken på toget» (2015). 
Glimtvis er dette psykologisk nervepirrende og intenst, der vi etter hvert blir usikre på om enken er så troskyldig og naiv som hun fremstår. 

Hausa opp 

Problemet er at Barton ikke har klart å konsentrere den delen av fortellingen. 

I begynnelsen får vi også Kates perspektiv, siden førstebetjentens, og mot slutten også perspektivet til den fortvilede mora og Glen selv. 
Men det blir for rotete, ordrikt og omstendelig – visse steder direkte klossete. 

Fiona Barton har bakgrunn som journalist i Daily Mail og nyhetsredaktør i Daily Telegraph. 
Det må være årsaken til at denne boka er så hausa opp. 
Hun skal være i gang med en oppfølger. 
Vi får håpe hun da skriver seg proffere, og fortellerteknisk langt mer smidig. 
