Krigene som vi alle fører
Vidar Vang slutter seg til flokken av artister som vender tilbake til morsmålet. 

Med Morten Abel, Bertine Zetliz, Tommy Tokyo, Motorpsycho og Kurt Nilsen som eksempler fra de siste par årene, må det sies å være en aldri så liten trend på gang. 

— Jeg har snakket norsk hver dag i snart 40 år nå. 
Det er det språket jeg uttrykker meg mest nyansert og nøyaktig på, sier Vidar Vang selv. 
Kanskje pussig at det tok såpass lang tid å oppdage det, men på album nummer sju er det i hvert fall sin nordnorske dialekt mannen fra Bjerkvik i Nordland velger. 
Selv etter mange år i Oslo. 

Temaet er krig; den krigen vi fører mot oss selv og mot hverandre, men også for hverandre. 
Vi er destruktive, men samtidig i stand til å slåss for noe vi mener er viktig. 
Medprodusent er Cato "Salsa" Thomassen, og lydbildet er et skritt videre fra "Sidewalk silhouettes". 
Det betyr mye og fyldig lyd, noe som passer ham bra. 
"Æ og du (her og nu)" er lydsporet for en biltur til Tromsø, mens "Seksogtredve år" er en oppsummering av livet. 
En mektig ballade med spor av Prince og svensk pop. 
Vakkert. 

Tittelkuttet "Vårres egen lille krig" skiller seg ut med sine mer enn sju minutter, men også med et drivende komp. 
"Vind gjennom trærn" er mørk elektropop, som møter sitt motstykke i den akustisk pregede avslutningen "Uten dæ". 
Det tar ellers en stund før platen løsner for alvor. 
De tre åpningskuttene blir noe anonyme, selv om de slett ikke er dårligere. 

Så kommer "Seksogtredve år" og innleder et sterkt midtparti. 
"Ennu langt igjen" hører til her, en fin låt om kampen å holde ut til døden skiller oss ad. 

Beste spor: 
"Seksogtredve år", "Æ og du (her og nu)", "Ennu langt igjen", "Vårres egen lille krig". 
