Plateanmeldelse:Dr. Dre – «Compton» 

En av tidenes mest etterlengtede hip hop-plater bærer doktorstempelet med verdighet. 

ALBUM: 
HIP HOP 

Den beryktede LA-bydelen Compton har lenge vært et geografisk nav hip hop-eposet har kretset rundt. 
En gang den amerikanske drømmen, før bydelen ble forringet av svart middelklasse som tok med seg kriminalitet – i alle fall hvis man skal tro fortellerstemmen som setter anslaget for «Compton», Dr. Dres første album på 16 år, og angivelig hans siste. 

Etter å ha utsatt den myteomspunnede «Detox» et utall ganger – visstnok fordi det ikke holdt mål, var det nok mange som satte hjertet i halsen da Dre annonserte et nytt album forrige uke. 

Ville han faktisk slippe det denne gangen? 
Og hva om 50-årsmerket hadde gitt hans ungdommelige fingerspitzengefühl leddgikt? 
Hadde Ice Cube rett i 1991 da han mente at Dr. Dre burde holde seg til å produsere? 

16 år er en prøvelse for tålmodigheten og interessen, det til tross for at «verdens beste produsent» har holdt fans varme med både produksjoner for andre og høretelefoner. 
Følgelig er «Compton» en albumutgivelse som nær sagt blir viktig bare i kraft av å være etterlengtet. 

Heldigvis er det ikke bare rammen av oppsparte forventninger som gjør dette til et verk man kan glede seg over. 
Det er fortsatt «2001» som er hans magnum opus, men «Compton» kommer ikke til å trekke snittkarakteren ned. 

Slik albumcoveret og tittelen antyder, er allmennpraktikeren tilbake i Compton. 
Men i motsetning til N.W.As heydays i 1988, da man trolig såvidt kunne skimte det forgylte livet utenfor ghettoen, står han nå i Hollywood-hills, bak det kjente skiltet som nå leser «Compton» – som for å kaste hansken til den hvite underholdningsbransjen. 

Det er tross alt historien om hans formative år i N.W.A som ligger an til å bli kinosommerens kioskvelter, samme film som skal ha inspirert denne platen. 
Likevel kan man lese albumet som et frittstående verk. 

Med unntakt av DJ-Premier-produserte «Animals» – hvis nittitallskoloritt er kirurgisk utført, er lydbildet på platen en balansert miks av Dre anno 1999 og nåtid. 
Med samarbeid fra unge og forholdsvis nye navn som Kendrick Lamar, Marsha Ambrosious, Asia Bryant, BJ The Chicago Kid, King Mez og Joe Connor, fremstår Dre relevant uten å komme med krampeaktige frierier til potensielle unge fans som ikke fikk ham med seg i første omgang. 

Snoop Dogg virker mer inspirert enn på lenge på «One Shot One Kill». 
«Loose Cannon» er, til tross for en helt hårreisende kjedelig «skit» om å drepe kjæresten på slutten, west coast-rap på sitt beste, som kulminerer i et kakofoni av følelser og bråk. 

«Issues» med Ice Cube, som for de som er opptatt av denslags sampler en tyrkist schlager fra 1976 signert Selda, er er en av platens klare toppnoteringer. 

Det mest åpenbare feilskjæret er Eminems usynkroniserte opptreden på «Medicine» man. 

«They want to know if he still got it» spurte Dr. Dre retorisk i 1999. 
16 år senere kan han fortsatt briske seg med å få «ja» til svar. 

Men det er nok lurt å gi seg mens leken er god. 

BESTE LÅT: 
«Issues» 
