Filmanmeldelse:«Mandariner» 

Krig er noe jævelskap. 
Men hvordan beskrive jævelskapen? 

Estland/Georgia. 
Regi: Zaza Urushadze. 
11 år. 
MED: 
Lembit Ulfsak, Elmo Nüganen, Giorgi Nakashidze. 

«Mandariner» er en sjelden film: 
Den forteller dypt og sant og inderlig menneskelig om krig. 
Enda det finnes både humor og ironi og fine doser folkelig naivitet oppi det hele. 

Vi befinner oss i 1992, en tid da oppløsningen av Sovjet-samveldet var i ferd med å havne i tallrike fragmenterende regionale konflikter. 
Vi er i Kaukasus, i provinsen Abkhasia, der abkhasern ved hjelp av russerne kjempet for å frigjøre seg fra Georgia. 
Akkurat i denne provinsen bodde det en del estlendere, et resultat av folkevandringer i hundreår før vår tid; Abkhasia var - og er - en etnisk smeltedigel, også etter denne grusomme krigen - som filmen altså bringer en liten flik av. 

Når filmen starter, har de fleste i den lille estlandske minoritetet reist «hjem». 
Men to enslige herrer holder stand: 
Mandarinprodusenten Margus og kassesnekkeren Ivo; mandarinhøsten er for stor og for god til bare å forlate den. 
Og særlig gamle Ivo er knyttet til stedet har sine helt personlige grunner for å bli igjen. 

Men krigen kommer. 
Ikke med så mange soldater. 
Men nok til at det blir livsfarlig. 
Og etter en trefning, blir to menn pleiet av Ivo i hans hus - to som burde være bitre fiender. 

Krigen er drevet av nasjonalistiske og religiøse og regionale skillelinjer; håpløst kompliserte. 
Men denne filmen bringer det ned på det nivået det hører hjemme: 
Hvordan bevare menneskeligheten i et helvete. 
Og det er beskrevet så godt, så usentimentalt og så medrivende, at filmen ble Oscar-nominert i år i klassen for beste fremmedspråklige film. 

Der hørte den hjemme; en bedre uttenkt og bedre gjennomført film om krig vil du rimeligvis ikke få oppleve i år. 

Så benytt for all del sjansen! 
