Anmeldelse:Tin Machine – «Tin Machine» 

Her kommer David Bowie som rå og aggressiv rocker. 

På 70-tallet og fram til hans ypperlige pop-plate «Let's Dance» i 1983 har David Bowies plateutgivelser vært store begivenheter. 

Slik er det ikke lenger. 
Som de fleste andre eldre og store rockestjerner har Bowie nå også tørket ut. 

Beatles ga seg da de skjønte at de ikke hadde noe å gi lenger. 
Det har ikke Bowie gjort, og det er trist. 
LP-platen «Tonight» (1984) og «Never Let Me Down» (1986) fikk begge middelmådig respons. 
De ble heller ingen storselgere. 

Mannen som på hele 70-tallet nærmest styrte rockens utvikling, har med sitt nye band Tin Machine slengt seg på tungrock-bølgen. 

Men 42 år gamle Bowie er definitivt ingen tungrocker. 
Det er nesten tragisk å høre ham lage denne type fantasiløs rock av det hardeste slaget, som bare blir en flau kopi av de unge tungrock-gruppene og 60-tallets harde, bluesorienterte rock. 

Eric Claptons gamle band Cream og Jimi Hendrix, begge forløpere for tungrocken, er dette nye bandets forbilder. 
Altså et meget lovende utgangspunkt. 
Men Bowie har ikke lenger evnen til å overraske og lage gode melodier. 

Her er bl.a. Bowies versjon av John Lennons «Working Class Hero», sunget så dvaskt og uinspirert av Bowie selv at det bare beviser hvor liten selvkritikk han i dag er i besittelse av. 

Men Bowie har fått med seg tre gode musikere, som på enkelte låter med sitt flotte spill gjør det hele hørverdig. 
Som helhet er platen likevel svært svært dårlig. 

Anmeldelsen sto på trykk i VG 31. mai 1989. 
