Konsertanmeldelse:Thea Hjelmeland 

Bruden fra verdensrommet. 

KONSERT: 
Thea Hjelmeland 

STED: St. Edmunds kirke, Bylarm 

PUBLIKUM: ca. 150 

AKTUELT ALBUM: 
«Solar Plexus» 

Det er et hjerteskjærende syn: 
Thea Hjelmeland står ved alteret i St. Edmunds kirke, kledd i sin bestemors brudekjole og synger setninger katalysert av kjærestens dødsfall. 

Den intime og fullsatte kirkesettingen er eksklusiv. 
Dusinvis måtte snu i døra. 
Jeg var sistemann som kom inn. 
Phew! 

Det er en flom av følelser som formidles. 
Frysningene debuterer når Thea skriker «Please, let me be a bird» i åpningslåten «Feathery», fra det Spellemann-belønnede albumet av fjoråret. 
Vokalen er litt høy, men så fort den blir korrigert låter kirkeakustikken eventyrlig. 

Den pulserende folklåten «Your Well» har en monoton gange som bygger opp til peyote-tilstander i prærien. 
Dette er det nærmeste jeg har vært å forstå mennesker som oppnår transe i kirka. 

Det er utrolig hvor mye lyd Hjelmeland og altmuligmann Peter Baden klarer å produsere seg i mellom uten hjelp av spor. 
Baden på trommer, perc, synth og koring, noen ganger samtidig, og Thea oppslukt i å hypnotisere med strenger og nymfesang. 

Synergien er magisk, spesielt under «Perfume» og «Make Believe», hvor Hjelmeland bærer låtene med mandolin og Baden glaserer med tett timet perc. 

Hun avslutter sistnevnte ved å ta to skritt ned kirkegulvet, vekk fra mikrofonen, for så å bruke kirkens naturlige akustikk til en pipende falsett Plava Laguna, den blå utenomjordiske operasangeren fra «Det Femte Element», kan misunne henne. 

Dessverre er det en koblingsfeil som fører til støy fra høyttalerne gjennom store deler av «Define», et litt klønete brudd. 
Men låten plukker seg selv opp når lydansvarlige trikser vekk summingen. 

Hjelmelands halvtime av verdenspop føles som en reise fra skog til prærie, og derfra til verdensrommet, og selv om avslutningen med «Caravan Of Illusions» lander pent, har jeg følelsen av at «Breathe», hennes beste livelåt og et underlig valg å utelate fra settet, ville ha endt seansen episk. 

Hjelmelands halvtime i kirken føles likevel som en åndelig reise fra skog til prærie og opp i verdensrommet. 
