Filmanmeldelse:«Birkebeinerne» 

SJUSJØEN (VG) 
«Birkebeinerne» finner aldri riktig ut av balansegangen mellom å være et nasjonalepos og det å fremstille levende mennesker. 

Norge. 
Regi: 
Nils Gaup. 
12 år. 
MED: Jakob Oftebro, Kristofer Hivju, Pål Sverre Hagen, Thorbjørn Harr, Nikolaj Lie Kaas, Søren Pilmark, Bjørn Sundquist, Benjamin Helstad, Ane Ulimoen Øverli, Fridtjov Såheim, Stig Henrik Hoff, Thea Sofie Loch Næss. 

Resultatet er blitt en underlig og ujevn blanding. 
Dels kostymedrama, dels skioppvisning, dels såpeopera, dels noe riktig engasjerende. 

«Alle» nordmenn har vel hørt om birkebeinerne. 
«Alle» har sett et klassisk norsk maleri (av Knud Bergslien fra 1869), om ikke annet så i sine skolebøker. 
Det viser birkebeinerne Torstein Skevla og Skjervald Skrukka som frakter den vesle påståtte kongesønnen Håkon Håkonsson over fjellet til Nidaros i 1206. 
Det er denne filmens hovedhistorie. 

Birkebeinerne var en gruppering av flere i en meget urolig tid for Norge, i perioder preget av borgerkrig mellom ulike grupperinger og med noen utenlandske interesser og Kirken som uhellig parter. 
Baglerne var deres klarest identifiserte fiender, stadig og grenseløst grusomt i hælene på være helter Torstein og Skjærval. 
Historiske fakta flyter nokså fritt omkring. 
Denne filmen vil nok ikke blir brukt i historieundervising på universitetsnivå. 
Men uansett: 
En film må finne sin egen vei, dikte på sitt vis og lage fengende drama. 

Nils Gaup har maktet dette med legendarisk og historisk stoff glitrende tidligere, både med «Veiviseren» og «Kautokeinoopprøret». 
Denne gangen får han ikke avstemt elementene godt nok. 
En ting er den særdeles brokede bakgrunnshistorien; den er fortsatt forvirrende. 
En intern birkebeinerfeide i deres hovedsete i Nidaros, tilslører mer enn den forklarer. 
En «nasjonal» middelalderfilm har dessuten den vanskelige utfordring å sveve mellom historie og modernitet stor nok at dagens kinopublikum kan identifisere seg med menneskene det fortelles om. 
Det går ikke aldeles bra. 
Ikke minst streves det påtakelig, særlig innledningsvis, med å få dialogen til å gli sømløst. 
Aller best går det når en mann som Kristoffer Hivju av ulike grunner går fra konseptene. 
Da smeller det! 

Joda: det er mye å se på. 
Skikjøringen er imponerende, lanskapet grenseløst vakker, slåssingen rå nok, nordlyset fantastisk, musikken litt for pompøs og vesle Håkon selv er et sjarmtroll i sin uvitende hovedrolle. 
Faktum er at det er langt fra usannsynlig at «Birkebeinerne» meget vel kan komme til å bli en betydelig eksportartikkel; den er stappfull av det meste som store deler av verden vil oppfatte som ubegripelig eksotisk ved Norge og nordmenn. 

Likevel, for denne anmelder: 
Et nasjonalt halvtreff av en middelalderballade. 

PS: 
Filmen ble sett i et fantastisk snøamfibium på Sjusjøen i kveld. 
Det er likevel nokså utenkelig at finstemte detaljer har gått anmelderen forbi. 
