Bokanmeldelse:«Mensen» 

Finnes det noe mer normalt enn mensen? 
Som samtidig er så fortiet? 

Her kommer boken som svarer på det meste, også de spørsmål du ikke har stilt. 
Denne lille boken «Mensen» på norsk slår opp menstruasjonen eller mensen over bredt lerret. 

Her bidrar 22 kvinner, med innspill som rommer alvor, humor, skrått blikk og ettertenksomhet, det er lærerikt og klokt. 

Ved å lese denne fordomsfrie boken med så mange fine og ulike bidrag, ser vi med ett tydelig hvordan det akkurat nå omkring oss pågår en aldri så liten frigjøring fra fordommene, med eksempler fra sakprosa, skjønnlitteratur, blogger, film, tegneserier og ulike kunstuttrykk. 

Det kommer flere bøker om mensen, men denne er den første store norske, og den er virkelig en gave til både en ung jente eller en som har hatt mensen noen år (eller mange). 

De fleste husker fjorårets bilde som den kanadiske fotografen Rupi Kaur la ut på Instagram: et bilde av en sovende kvinne i sengen med en blodflekk på hvit bukse og lakenet. 
Instagram slettet bildet to ganger – det fulgte ikke retningslinjene for Instagram. 
Kaup repliserte med å legge ut et brev med kritikk for at Instagram aksepterte bilder av kvinner i undertøy og bikini, men ikke en alminnelig treningsbukse med en lekkasje. 

Et innlegg som tusener delte videre, og Instagram krøp til korset og beklaget. 

I et fint lite essay i boken skriver forfatteren Marta Breen, under tittelen «Vi drukner i mens» om flere av disse pionerene. 
Om den 26 år gamle Kiran Gandhi som under London maraton i 2015 gjorde et bevisst valg da hun fikk mensen rett før start. 
I stedet for å ty til tampongen gjennomførte hun løpet uten, og fikk mye pepper under løpet ettersom blodet ble mer synlig. 

Men hun gjennomførte på 4.49.11. 
Den høytutdannede Gandhi – økonom fra Harvard og som spiller trommer for artisten M.I.A. – tenkte på alle de kvinner i verden som ikke har tilgang til tamponger og demonstrerte så det holdt hvordan det må være. 

Boken har flere bidrag med erindringer om den første mensen som bekrefter alt det usagte og fortiede, igjen og igjen: 

En ung jente alene, på badet, noe mørkt brunt i trusen – noen jenter vet med en gang hva det er, andre ikke. 
Så fortvilet ensomme de er. 
Så mange som ikke tør fortelle moren. 
Så fortvilet moren blir når hun forstår at datteren har skjult det. 

Edy Poppy var bare 10 år da hun fikk mensen, og puttet brukte bind i en tom isboks i fryseren i ett år. 
En annen stjal fra morens tamponglager – fortvilet mor: de er jo alt for store for deg! 
Og ordnet opp med riktig størrelse og tur på byen. 
Samme story. 

Anna Fiske bidrar med en herlig illustrasjon om alskens «menstruasjonsbeskyttelser» og viser hvor mange absurde navn som finnes – så man «blir helt svimmel». 

Den svenske bloggeren Sandra Beijer skriver om hvordan hun forførte en ung gutt, hun ville bare ha ham! 
På rommet hennes, mens foreldrene sov. 
Han etterpå da han så alt det røde: 
«Du merket meg». 

Kadra Yusuf bidrar med et perspektiv utenfra, fra da hun var åtte år og fortsatt bodde i Somalia. 
Hun hørte om mensen første gang da en kusine lå på gulvet i fosterstilling og skrek av smerte. 
Bestemoren ved siden av og holdt et vått tøystykke mot pannen. 
Yusuf lærte hva «kvinnedager» var. 
Leseren lærer at især omskårne kvinner har store menssmerter, fordi blodet da drypper og ikke renner fritt ut – og selvsagt blir enormt smertefullt. 

Selv fikk hun mensen i et moderne Norge med tilgang til bind og tamponger. 
Yusuf skriver om den sterke myte om hvordan kvinner er urene i disse periodene. 

Mens hennes venninne bruker uttrykket om at mensen er kroppens månedlige «Hallo! 
Du funker». 
Det gidder vi rett og slett ikke skamme oss over, skriver hun. 

Dette er virkelig en bok man liker, og den tåler å bli delt og gitt bort. 
Bra! 
