Crispy Caesar-salat fra Coen-brødrene
«Hail, Caesar!» byr på herlig Hollywood-pastisj. 

FILM: 
Mens sjangeren gjennomlever en latter- og tankefull gullalder i TV- og nettserier — som «Louie», «Horace and Pete», «Broad City», «Modern Family», «Veep», «Inside Amy Schumer», «Peep Show», «Girls», «Transparent», «Silicon Valley», «Nathan for you» og «Review» — ligger komedien på kino i langvarig koma, med verken pleiere eller pårørende på besøk. 

Feberdrømmer 
Det er derfor herlig at Coen-brødrene med hell feberdrømmer nettopp en reinspikka komedie om Hollywoods klassiske studiosystem på hell på 1950- og 1960-tallet. 
Og deres bakompastisj vekker latter. 

Filmen er «klassisk» slik en komedie, musikal eller western var det, med lommer av fremdriftsmessig stillstand, med tid og rom for spektakulære attraksjoner, som slapstick, sang og dans eller shootouts. 
Og den er «postklassisk» i sine ironiske sjangerrevisjoner, tilsvarende Spielberg, Tarantino og Haynes? seneste filmer. 

Sandaler og steppesko Til denne komedien synes alle de andre sjangrene invitert, og i entreen står både sandaler, boots, lakk- og steppesko. 
Den ene filmen-i-filmen, epokedramaet «Hail, Caesar!», skildrer et imperiums fall (en parallell til Hollywood-imperiets), og studiomogulen Josh Brolin («Eddie Mannix») må be sin superstjerne George Clooney («Baird Whitlock») om å «serve the picture» og å «go out there and be a star». 

Basert på en sandhistorie saler han hesten og legger sverdet i sliret på vei til Jesu død, mens b-westernhelt Alden Ehrenreich («Hobie») legger vekk lassoen, tar på seg lakksko og får tvinnet tunga under instruksjon fra dannede Ralph Fiennes («Laurence Laurentz»), mens en steppesyngende Channing Tatum («Burt Gurney») rir barkrakker, -bord og medseilere, alle i scener som oser kjærlighet for sjangrene. 

Clooneys tidløse stjerneansikt synes klonet fra et destillat av alle tidligere tiders mannlige førsteelskere. 
Han kunne vært stumfilmhelt, gullalderstjerne i mellomkrigstiden, eller i etterkrigstidens stadig svinnende storhetstid. 
Hans rollefigur er «matter out of time», ukomfortabel med å sette seg ned i en stol for samtidsdiskusjoner med kominternhumor. 

Filmen har flest fullbårne scener, med noen få hastekeisersnitt. 
Latter er lakmustesten, og jeg lo høyt ved flere anledninger, som scenen da «Hobie» og «Laurence» er på fåfængt jakt etter en «mirthless chuckle» og replikken «Would that it were so simple»: 
«Twøøørr». 
Var det ennå så lett. 
Uttalefeil har ikke vært så gøy siden «Life of Bwian». 

Månespeil i trau 
Å lage film er å fange månespeilet i et trau med vann. 
Å lage komedie — og spesielt «Lazy ? 
Ol Moon» med «Hobie» i hovedrollen — er å la en tjukk, skjeggete mann mageplaske oppi trauet for å gripe måneskinnet, for så å reise seg opp, sprute ut vann av ansiktsåpningene og spørre: 
«Where?d she go?». 

Salen ler, mens unge «Hobie» klimprer på gitaren under det uaffiserte måneskinnet. 
Han forsøker ikke slenge sin lasso rundt fru Luna, men lar månen stå i det største rampelyset, som nattens dronning, opplyst av den store stjernen: solen. 
Månerefleksjonen viser slik filmflimmerets forbigående fikseringer som bevegelige fantombilder, og en bagatell fra Coens skinner. 
