Filmanmeldelse:Ødeleggelser å bli lei av 

Masete klisjéfest som ikke evner å få deg til å skjelve. 

Alle som har besøkt California har på et eller annet tidspunkt blitt minnet om faren for ødeleggende jordskjelv. 
I «San Andreas» kommer «påminnelsene» uten stopp: 
Kjente landemerker og monumentale skyskrapere dundrer i bakken ustanselig fra Los Angeles til San Francisco, med avstikkere til nabostaten Nevada. 

Midt oppi dette massive kaoset skal vår mann Ray (Dwayne «The Rock» Johnson) bidra som redningsmann fra luften. 
En av de tøffeste redningsarbeiderne i brannvesenet i Los Angeles selvsagt, men han sliter på hjemmebane: 
Han får skilsmissepapirene fra kona Emma (Carla Gugino) samtidig som denne annonserer at hun og datteren er i ferd med å flytte inn hos styrtrikingen Daniel. 
Rays planer om å tilbringe den siste helgen med datteren før hun begynner på universitetet går i grus når han må ta av sted til Nevada etter første jordskjelvadvarsel. 

Vår andre mann er forskeren Lawrence Hayes, en kar som veiver med hendene og roper «vi kan forutse når skjelvene kommer!». 
Han får også lyse ideer med TV-kameraer på slep, live på lufta! 
Ellers briljante Paul Giamatti er dessverre ute av stand til å tilføre karakteren noe som ligner autensitet. 
«San Andreas» er i det hele en kjempemessig klisjéfest som i tillegg brenner opp kruttet altfor tidlig: 
Filmen tar seg ikke tid til oppbygning, vi rekker simpelthen ikke å frykte gigantskjelvet før det peiser over oss med full styrke. 
Igjen og igjen og igjen. 

Når CGI-effektene ikke evner å påkalle wow-følelsen, ender man matte, mette og leie lenge før man bør. 
Ikke bryr man seg det spøtt om den svært konstruerte og påklistrede «familiedramatikken» produsentene har klart å presse inn i katastrofefilmen heller. 

ØYSTEIN DAVID JOHANSEN 
