Har dette vært verdt å vente på i åtte år?
Modest Mouse i anstrengt jakt på egen, gammel storhet. 

ALBUM: 
Åtte år er veeeldig lang tid mellom to album. 
Det kan selvsagt forsvares hvis det er genialitet/sinnssykdom og/eller dramatiske, tabloidvennlige skandaler internt i bandet, og sluttresultatet etter alt trøbbelet er en musikalsk triumf. 

I motsatt fall, selv med en originalbassist som sluttet underveis, er det tvilsom tidsbruk og bortkastet indie-med-mainstreamsuksess-momentum. 
Ikke minst fordi Modest Mouse her høres ut slik de trolig ville gjort på oppfølgeren til den gode, Johnny Marr-assisterte «We Were Dead Before The Ship Even Sank», enten den hadde kommet i 2009, 2011 eller 2013. 

Det er fristende å se på albumtittelen som en selvironisk og selvoppfyllende profeti. 

Sjefsmus Isaac Brock har åpenbart måtte anstrenge seg hardt for å konstruere denne platen, som er oftere insisterende og anspent enn frådende og tilbakelent, slik det kom til uttrykk i den herlig lettpsykedeliske uforutsigbarheten og likevel smekre poplåtene som gjorde dem til nordvestkystens Flaming Lips. 

Anstrengt, konstruert, insisterende — ja, dette er lyden av et Modest Mouse uten flyt. 
Singelen «Lampshades on Fire» kan ved blindlytting framtå som en ny Kaiser Chiefs-single. 

«Strangers To Ourselves» er lyden av desperate år i studio i jakten på seg selv. 
Ingen katastrofe, ingen kalkun, men et skuffende gjenhør med et band hvis storhet allerede var gått i glemmeboka. 
