Peter Jacksons «They Shall Not Grow Old» er en helt fabelaktig dokumentarfilm
Ut av hundre timer med hundre år gamle arkivopptak fra Imperial War Museum i London skildrer Peter Jackson første- verdenskrigs-menneskene slik vi aldri har sett dem før. 

Sist Jackson lagde dokumentarfilm var i 1995. 
Den het Forgotten Silver og viste seg å fortelle, på en veldig smart måte, en historie som var et falsum. 
Jeg gikk dessverre på limpinnen, og en av mine beste venner lo av at jeg kunne være så dum. 
Det gjør fortsatt vondt å tenke på. 

Men dette er noe ganske annet. 

For noen år siden hørte jeg Dan Carlins (Hardcore History) 24 timer lange podkast om første verdenskrig. 
Det var et gigantisk puslespill som tok et par uker å komme seg gjennom. 
Der er strukturene, ikke menneskene, fremtredende. 

I Peter Englunds bok Stridens skönhet och sorg (2008) trer skjebnene frem, mens konturene av mekanismene holdes mer i bakgrunnen. 
Peter Jackson går et langt skritt lenger. 

They Shall Not Grow Old er en film om menneskene. 
Første verdenskrigsmenneskene. 
De svart-hvite små skapningene som vanligvis ikke har navn eller ansikt, og som for alltid ligger viklet inn i piggtråden. 

Soldatstemmer 

På 1960-tallet tok BBC (Gud velsigne dem) opp intervjuer med veteraner fra første verdenskrig. 
Et drøyt hundretall av disse stemmene utgjør lydsiden på They Shall Not Grow Old. 
De aldrende soldatene forteller om livet fra det øyeblikket krigen brøt ut til den var over. 
Helt konkret og hverdagslig. 
Oftest i ganske korte fragmenter. 
Veldig enkelt. 
Og veldig virkningsfullt. 

Jackson tilegner filmen til bestefaren sin som kjempet i krigen og overlevde. 
Den store historien fortelles gjennom summen av de små. 
Vinkelen er strengt britisk, selv om tyskerne naturlig nok nevnes hyppig, og ikke bare i negative ordelag. 

Man får en følelse av at soldater på begge sider, på tross av nasjonalismen til hver enkelt nasjon, ante hvor idiotisk det hele var og hadde et slags kameratskap parallelt med drepingen. 
Flere av de britiske soldatene beskriver tyskerne som dyktige, greie og høflige. 
De hadde sympati med dem fordi forholdene i deres skyttergraver om mulig var enda verre enn i de britiske. 

Fargemagi 

De første 25 minuttene er i den tidens 4:3-format og i sort hvitt. 
Deretter, når vi kommer til skyttergravene, oppstår magien. 
Når formatet utvider seg, og fargene dukker opp, er det gåsehud. 

Det gamle filmmaterialet er blitt samvittighetsfullt kolorert og formatert. 
Hvert bilde er blitt digitalt tilført ekstra lengde. 
Slik at disse menneskene, mennene, for det er menn vi snakker om, for første gang beveger seg i det tempoet vi er vant til at folk beveger seg i på film, nemlig fireogtyve bilder i sekundet. 
I motsetning til de mer stakkato bevegelsene som oppstår når filmer har færre bilder i sekundet. 

I samme øyeblikk som det skjer, slutter mennene å være sjablonger og stum kanonføde. 
De blir ungdommer og unge menn med skjelmske blikk og sårbarhet og latter. 

Fargene tilfører enormt mye. 
Tingene har farger, uniformene, jorden, himmelen, blodet. 
Denne krigen har aldri vært så nær og menneskene aldri så tett på. 
Spesialister i munnavlesning har funnet ut hva som sies på bildene, og dette er lagt til på lydsiden, med den antatte dialekten til den eller de i bildet. 
Resultatet er direkte rørende. 

Briljant 

Hverdagslivet kommer frem i all sin tydelighet. 
Og den ungdommelige naiviteten til soldatene kontrasteres av at de, når de forteller, er blitt over førti år eldre siden hendelsene fant sted. 
På en helt liketil måte, og fullstendig blottet for patos, fortelles det om hvordan de da de vervet seg som sekstenåringer, ble bedt om å ta en runde rundt kvartalet og komme tilbake og si at de var nitten. 

De får utdelt uniformer, lager te av kjølevannet fra maskingeværene. 
De tilvennes den allestedsnærværende døden. 
De morer seg, de er vettskremte, de lever og dør. 
De føler at de har fått sparken når krigen omsider er over, og flere sier at de aldri ville ha vært opplevelsen foruten. 

Filmen forteller ikke hele bildet, men den forteller briljant om den delen av bildet den har valgt seg ut. 
Bedre kan det neppe gjøres. 

Jeg hadde med en tolvåring på filmen. 
Han var fjetret, og samtalen etterpå varte hele kvelden. 
