Får Downton Abbey-fansen medisin for abstinensene i The Crown?
Kongen hoster blod, Winston Churchill buldrer og Claire Foy får sitt gjennombrudd i rollen som dronning Elizabeth II i Netflix’ storsatsing. 

The Crown omtales som tidenes dyreste TV-serie og er markedsført som historien om dronning Elizabeth II og hennes 64 år på tronen. 
Etter denne første sesongen å dømme er pengene brukt fornuftig, men at det kun er en serie om den britiske dronningen er en underdrivelse. 

The Crown er en tålmodig fortalt historie om Storbritannias etterkrigshistorie. 

Serien skal følge dronning Elizabeth II gjennom seks sesonger og 60 episoder, men begynner med farens død i 1952. 
Det vil si: 
Kong Georg VI blodhoster seg gjennom halvannen episode. 
Jared Harris gjør et varmt portrett av mannen som ble konge mot sin vilje, men det gir en altfor seig start på serien. 

Når kongen omsider sovner stille inn, vakler den unge Elizabeth usikker inn i rollen som statsoverhode, mens The Crown virkelig finner rytmen. 

John Lithgow stjeler scener som Winston Churchill 

The Crown forteller mange kjente historier. 
Winston Churchills siste år som statsminister er én av dem, og John Lithgow stjeler scene etter scene som den gryntende giganten. 

Videre skildres gemalen Philips rastløse liv i skyggen av dronningen, og den festglade prinsesse Margarets forhold til Peter Townsend presenteres som kjærlighetshistorie like mye som en politisk utfordring. 

Serieskaper Peter Morgan har tidligere tolket historie i Leeds-filmen The Damned United og det politiske dramaet Frost/Nixon, og med The Queen demonstrerte han også et friskt blikk på det engelske Kongehuset. 

Det fortsetter her, og Morgan er ikke redd for å gi dronning Elizabeth II menneskelige egenskaper som sjalusi og selvrettferdighet, mens ektemannen Philip ofte fremstilles som kortluntet og riktig så usympatisk partyprins. 
Claire Foys nydelige spill gjør dronningen til en sympatisk skikkelse, og når serien bruker god tid på å bygge historiene, forstår man også karakterenes reaksjoner og handlinger. 

Med usympatiske egenskaper 

Dronninger og prinser til tross, vi må tilbake til Winston Churchill. 
Peter Morgan vier nesten hele episode 9 til det kontroversielle portrettet modernisten Graham Sutherland malte av den avtroppende statsministeren. 

John Lithgow buldrer, snorker og røyker seg gjennom lange sittinger med maleren, og samtalene dem mellom gjør episoden til sesongens mest rørende. 
Det er en genistrek av Morgan å gi denne hendelsen en hel episode. 

TV-tittere som sliter med herskap- og tjenere-abstinenser etter Downton Abbey får også klødd litt på såret når Elizabeths privatsekretær Alan «Tommy» Lascelles gis rikelig med plass. 
Hans stramme klo, veltrimmede bart og nese for tradisjoner minner oss om at vi ser på en serie fra en annen tid, i tilfelle noen synes dronningen ble for progressiv. 

Sett av en lang søndag 

Peter Morgan tar seg kunstneriske friheter her og der, og spesielt avslutningen på den ellers så briljante episoden om Churchill-portrettet er unødvendig jazzet opp av feilaktige hendelser. 

Som helhet oppleves The Crown uansett som en storslagen og meget vellaget historisk serie. 
Serien nytes best i ett eller to strekk, så sett gjerne av en søndag til en veldig lang afternoon tea med Storbritannia. 

Og ta en stille skål for lille Prins Charles, som avspises med å bli omtalt som en liten jente i sesong 1 av The Crown. 
Han skal vel få sin plass utover i serien. 
