Anmeldelse:Politisk kampkaraoke 

R&B-stjernenes hedringsforsøk forverrer savnet etter den avdøde jazzlegenden. 

ALBUM: 
Det er få musikere som har injisert den amerikanske borgerretighetsbevegelsen like hardt inn i lytterens ryggrad som Eunice «Nina Simone» Waymon. 

Tolv år etter hennes død, har jazzgeniets kamper blitt aktualisert - de interne kampene gjennom sommerens store Netflix-dokumentar, «What Happened, Miss Simone?», de eksterne gjennom den eskalerende rasistiske volden mot svarte amerikanere. 

Datteren Lisa Simone, som også figurerer som dokumentarens hovedprodusent, har samlet noen (litt overmodne) storheter som Lauryn Hill, Common, Mary J. Blige, samt den suverene pianisten Robert Glasper for å hedre sin ikoniske og kontroversielle mor. 

Timingen er upåklagelig, men den musikalske hedringen forblir i størst grad et forsøk. 

Det kommer ikke som noen overraskelse at Simones overlegne forståelse for dramatikk og progresjon er vanskelig å oversette for dagens studiohoder. 
Selv om hennes egne låter, og de hun selv covret, er solide verk på egenhånd, var det fingerspissene til Simone og håpløsheten i hennes ofte androgyne stemme som sørget for de enorme øyeblikkene. 

De politiske budskapene gikk sjelden på bekostning av følelsene Simone formidlet, som de altfor ofte har en tendens til i Lauryn Hills hender - spesielt på den prekete Chuck D-kanaliseringen hun prøver seg på med den altfor lange «I've Got Life». 
Tolkningen er tappet for originalens avgjørende dramaturgi, mens Bliges versjon av «Don't Let Me Be Misunderstood» og Ushers lite bemerkelsesverdige variant av «My Baby Just Cares For Me» låter mest av alt som heismusikk. 

Lisa Simones trivialiserende tolkning av «A Little Sugar In My Bowl» understreker videre karaokefølelsen - og morens fravær. 

Det virker kanskje urettferdig å sammenligne disse relativt rigide artistene med bevegelsene til en kompetent jazzmusiker som Simone - men jeg forventer mer sjel og improvisasjonsfølese, spesielt med Glasper bak spakene. 

Gregory Porters «Sinnerman» er et respektabelt forsøk, men inviterer ikke til gjenhør. 

Platen er dog ikke helt uten gode tilskudd. 
Jazmine Sullivans reggaeglaserte versjon av «Baltimore» er rivende, mens Lauryn Hill leverer sitt kanskje eneste verdifulle bidrag (av totalt seks) med den flotte «Black Is The Color Of My True Love's Hair». 

Den mest vellykkede tolkningen er overraskende nok den aller vanskeligste - Alice Smiths psykedeliske og gåsehudfremkallende utøvelse av «I Put A Spell On You» virker som den eneste riktige måten å tolke en låt som i utgangspunktet aldri har vært bedre siden dens originale unnfangelse gjennom Screamin' Jay Hawkins i 1956. 
I likhet med Simone, er Smiths tekniske begavelse underspilt - dekket av såre følelser og hypnotiserende vokalakrobatikk. 

Men med under en håndfull minneverdige øyeblikk er det vanskelig å erklære Nina Simone rettmessig hedret. 
