Fyllikdamen er ikke grim nok
Thrillerromanen som sjokkerte verden i fjor, hadde fortjent å bli en bedre og mer intens film enn det omstendelige psykodramaet «The girl on the train» er blitt. 

The Girl on the Train 

Sjanger: 
Thrillerdrama. 
Nasjonalitet: USA 2016. 
Regi: 
Tate Taylor. 
Manus: 
Erin Cressida Wilson, basert på romanen av Paula Hawkins. 
Skuespillere: Emily Blunt, Rebecca Ferguson, Haley Bennett, Justin Theroux, Luke Evans, Allison Janney. 
Lengde: 
1 time 51 min. 
Aldersgrense: 15 år. 

Den amerikanske forfatteren Gillian Flynns psykoloigiske thriller «Gone girl» og britiske Paula Hawkins’ ditto «The girl on the train» har mye til felles, og tilhører begge den nye thrillertrenden der det psykologiske aspektet veier tyngre enn «hvem gjorde det». 
Men det er mer: begge tar utgangspunkt i ekteskapsproblemer, begge er drevet framover av en upålitelig fortellerstemme. 
Begge har vært bestsellere. 
Og begge er Hollywood-filmatisert. 

Tårer og skjelveleppe 

«Gone girl» ble til en flott filmthriller. 
«The girl on the train» har ikke fått en like vellykket reise fra bokperm til kinolerret. 
Settingen er flyttet fra Londons grimme jernbanespor til en lekrere New York-forstad med finere hus og finere togline. 
Men forsøkene på å jazze opp eksteriørene, på både rollefigurer og omgivelser, har gjort at «The girl on the train» ser ut som en bleik og temperaturløs tv-film. 
Og hvor mange dvelende nærbilder av rennende tårer og skjelvende underlepper er det egentlig greit å ha med før thrilleren blir til sippete melodrama? 

Rachel (Emily Blunt) har gått helt opp i limingen etter en svært vond og dramatisk skilsmisse. 
Hun har blitt en fyllik som bruker fylla til å gjøre dumme, plagsomme og nedrige ting, og dagen derpå til å gremmes over både det hun husker og ikke husker fra natten før. 
Hver dag tar hun pendlertoget fram og tilbake til Manhattan. 
Langs toglinjen ligger både hennes gamle hjem, der eksmannen nå bor med sin nye familie, og et nabohus med et nyinnflyttet par som den fantasifulle og tross alt kreative Rachel fatter interesse for. 

Fantasinaboer 

I Rachels tomme tilværelse fantaserer hun det vakre paret, Megan og Scott, til å leve i en perfekt tilværelse med en helt perfekt kjærlighet. 
Sjokket og skuffelsen blir nesten ikke til å bære den dagen hun er vitne til noe som riper opp det perfekte bildet hun har fantasert fram. 

Så våkner Rachel nok en morgen uten å huske noe fra kvelden før. 
Og på nyhetene er Megan meldt savnet. 

Bortsett fra å flytte handlingen over Atlanteren, har manusforfatter Erin Cressida Wilson vært svært så tro mot romanens handling og struktur. 
For tro. 
For filmen viser altfor godt hvorfor man som oftest synes boka er bedre om en har lest boka først. 

Forvirrende tidshopp 

Rachels indre fortellerstemme fra boka er erstattet av alt for mye hørbar forellerstemme, samt omstendelige og ganske så forvirrende hopp i tid. 
Hva som virkelig står på spill her avdekkes for vagt og for sent. 

Det grimme, vonde og nedrige vi tok del i fra Rachels kaotiske, fortvilte følelsesliv, var det som både engasjerte oss i henne og i historien i boka. 
I denne forskjønnede versjonen blir Rachel, riktignok fint og følsomt spilt av Emily Blunt i alle sine nyanser, en støtdemper på både spenningen og den følelsesmessige intensiteten. 

Historien står og faller på at Rachel er en troverdig fyllik med et alvorlig blackoutproblem. 
Så hvorfor virker det om regissør Tate Taylor glemmer Rachels ustabile psyke og alkoholproblem hver gang Rachel ikke er full? 

Først helt mot slutten lykkes «The girl on the train» i å bli den sitrende og hjerteskjærende thrilleren den burde vært. 
For lite og for sent. 
