Vestavind
Enslaved unngikk flinkisfellen i siste liten, og blåser liv i alt som har gjort dem til en av landets fineste musikalske eksportartikler. 

VESTLANDETS store sønner, Enslaved, har vært i stadig utvikling. 
Men samtidig som bandet har gått fra aggressiv svartmetall via større fokus på folketoner, til progressive mastodonter av noen album og nesten urovekkende tilgjengelige melodilinjer — bandet har likevel alltid hørtes ut som seg selv. 

Til å ha eksperimentert såpass mye opp gjennom årene, låter bandet oppsiktsvekkende samstemt den dag i dag, noe «In Times» understreker. 

En innvending mot flere av Enslaveds siste utgivelser har vært at bandets forkjærlighet for storslagne lydtablåer har gått på bekostning av mer klassiske låtkomposisjoner. 
Det har gjort album som «Axioma Ethica Odini» (2010) og «RIITIIR» (2012) heller uangripelige: 
Etter at den første forelskelsen la seg, satt man igjen med flust av vakre stemningsbilder - men ikke så mye mer. 

Mens tidligere plater hadde balansert de progressive elementene og de meditative melodilinjene med en solid dose motstand, strøk både «Axioma » og særlig «RIITIIR» lytteren med hårene. 
Enslaved ble et stadig mer komplekst band, men dermed gikk de også i den klassiske flinkisfellen: 
Retningen bandet var på vei i ble stadig mer utydelig. 
«In Times» bøter på alt dette. 

EN VANLIG VRANGFORESTILLING om ekstremmetall generelt - og den nordiske varianten av svart-metall spesielt - er at det finnes bestemte regler for hva som er lov å gjøre. 
De første bandene hadde lite til felles, bortsett fra et ønske om å presse seg selv så langt som mulig, og å hele tiden utvikle uttrykket. 
Alle de store, norske metalbandene som fremdeles er aktive, har endret uttrykket sitt betraktelig siden starten, ikke minst Enslaved. 
Likevel vitner ikke Enslaveds nyeste album om stagnasjon når det tar seg tid til å stoppe opp og å se seg tilbake. 

«IN TIMES» trekker veksler på «Eld» (1997), «Below The Lights» (2003), «Ruun» (2006) og «RIITIIR», men på forskjellig vis. 
I noen tilfeller dreier det seg om varmen i lydbildet eller akkordprogresjoner, i andre tilfeller handler det om overganger, tonearter og riffmønstre. 

«In Times» låter likevel ikke som noen annen spesifikk Enslaved-utgivelse. 
Det er snarere slik at «In Times» låter mer av Enslaved - med alle sine fasetter - enn noen annen plate før den. 

Enten bandet bryner seg på forrykende svartmetall på «Thurisaz Dreaming», sarte og myke tablåer («Nauthir Bleeding»), meditative instrumentalpartier («Daylight») eller lekende, uanstrengte sjangerblandinger («One Thousand Years of Rain») 
- «In Times» representerer litt av alt som har gjort Enslaved til ett av sjangerens mest lovpriste band. 
Men denne gangen med litt mer klassisk metal i heksebrygget. 

«Axioma » og «RIITIIR» var album for hodet. 
«In Times» er et album for hjertet. 
