Filmanmeldelse:«Trygghet i hverdagen» 

Justisminister Anders Anundsens helt spesielle filmsjanger har bare én tilsvarende parallell i Norge: 
Misjons-kanalen TV Visjon Norge. 

«TRYGGHET I HVERDAGEN» 

Norge: 
Regi: 
Ukjent. 
Foto og klipp: 
Departementenes sikkerhets- og serviceorganisasjon. 
Produsent: 
Regjeringen.no. 
Tillatt for alle. 
MED: 
Justis og beredskapsminister Anders Anundsen 

Justisministerens filmfremstøt har samme grunnleggende premiss som den kristelig misjonskanalen med Jan og Inger Hanevold i ledelsen: 
Her er det forkynnelse som er hovedsaken. 
Det er et budskap som skal frem, helt uten motforestillinger. 
Både justisministeren og Visjon Norge deler dessuten et håp om evig frelse: 
Følg oss, vi har frelsesløsningen. 
Og det er et helvete å unnfly. 

Justisministerens «helvete» (og ikke veldig godt skjulte apokalypse) er den forrige regjering. 
Løsningen og fremtiden er ham selv. 

Det skal sies: 
Noen opplysninger er interessante – for dem som makter å sette dem i en større kontekst. 
Produksjonen er dessuten teknisk habil på noen områder: 
Foto nøkternt, men begripelig, lyden helt tydelig. 

Men så var det grunnlaget for hele filmen, da. 
Og da snakker vi om barnslig dilettanteri. 
For mens justisminister Anundsen rettferdiggjør hele filmprosjektet med de påståtte negative vinklingene i store, sentrale medier (underforstått: om han selv og hans eget fagområde) og behovet for reell informasjon, baserer han hele tiden sin egen film på disse «negative vinklingene». 

Anundsens rolle i filmen er hva man på filmspråk kaller «talking head». 
Ispedd noen intervjuforsøk. 
Her svikter det grovt og på mange felter. 
Hans forsøk på å være justisvesenets svar på naturfilmenes David Attenbourgh, blir omtrent som å sammenligne Amazonas jungel med Solli plass i Oslo. 
Det er for så vidt greit å få vite at politiet gjør jobben sin, at det bygges fengsler og at kriminelle utlendinger etterhånden ekspederes kjappere enn tidligere ut av landet. 
Men det blir så omfattende bruk av selvfølgeligheter, at filmen ganske fort blir kjedelig. 

Dessuten er Oslo-fokuset påfallende bastant. 
Det nevnes riktignok at politiets anti-terror-stryke nå kan nå ufattelig raskt og langt ut i landet med sine operatører (forholdsvis nytt navn på politifolk) via helikopter. 
Men alle vet at trygghet i hverdagen i Lom, Lakselv og Luster er et spørsmål om lokale politi- og lensmannsbetjenters nærvær og forhåpentligvis fornuftige ro. 

På den annen side: 
Vi har respekt for at selv ikke en justisminister kan få med seg alt det gode han har gjort de siste årene i én film. 
Og snakker vi handlekraft (action, på filmspråket), forstår vi jo at Oslo er best egnet. 

Filmhovedpersonens oppramsing av fakta er, får vi håpe og tro, korrekt. 
Men tallbruken forblir aldeles ubegripelig, ettersom hverken filmen eller justisministeren legger inn målbare referanser for et legfolk som etter hvert skal avgi stemmer. 

Som intervjuer er Anundsen relativt gjennomført ubrukelig. 
Maken til bruk av ledende spørsmål har jeg faktisk ikke sett siden «Medisinsk magasin» i NRK/TVs barndom eller et par «Husker Du»-programmer i samme kanal i samme periode. 

Nå er åpenbart Anundsen ikke opptatt av ting som dette. 
Han mener åpenbart selv at hans ærend er den rene faktaformidling. 
Da blir det likevel nokså påfallende at den underliggende lyddesign – en kjapp og tilsiktet sexy bruk av drum & bass flytter fokus og teknikk over i åpenbart manipulativ retning; det er derfor man har denne type musikk. 

Det hjelper selvfølgelig litt på kjedsomhetsgraden. 
Litt. 

Men den er ellers ganske overveldende, når man vurderer dette som en film. 

JON SELÅS 
