Koselige puslemysterier
Når en erkebritisk mannsstemme henvender seg til sin protegé Luke med faderlige råd, vet vi at det er lurt å høre etter. 

Selv om vedkommende har mye på hjertet. 
Veldig mye. 
Sånn blir det gjerne når man er i ferd med å trekke seg tilbake. 

Dette er ifølge utgiveren det siste spillet med Professor Layton og Luke i hovedrollene. 
De som har fulgt serien, vil kjenne seg igjen. 
Det handler om at den flosshattbekledde arkeologiprofessoren reiser omkring i verden for å løse mysterier ved hjelp av hjernetrimmende minispill. 

Gameplayet er erkejapansk på godt og vondt. 
Det aller meste av tiden bruker du til å klikke deg igjennom tilsynelatende endeløse samtaler. 
Noen synes dette er stas og en viktig del av historiefortellingen, mens noen av oss holder på å forgå av kjedsomhet. 
Med andre ord: 
Er du glad i japanske jabbespill, er dette gode greier. 
Er du det ikke, er det all grunn til å styre unna. 

Det er nemlig ikke så mye du får gjort i pratesekvensene, annet enn å komme videre til neste pratesekvens, for så å endelig finne veien til neste minispill. 
Det er disse gåtene som gir spillet sitt særpreg. 
Både matematiske og strategiske evner blir utfordret, for ikke å snakke om den logiske sansen. 
Hvis du står fast, går det an å betale for å få hint om hvordan du løser gåten, men da blir du ikke premiert med like mange poeng som hvis du hadde funnet utav det helt på egenhånd. 
Valutaen du bruker til å kjøpe hint, finner du ved å utforske landskapene og byene du besøker i mellomsekvensene. 
Det betyr imidlertid ikke at det er noen åpne verdener å utforske her, letingen foregår ved å bevege et forstørrelsesglass over stillbilder. 
Ja, det er så kjedelig som det høres ut. 
Men litt koselig også. 
Og musikken er veldig fin. 
