TV-anmeldelse:«The X-Files»: 
– Velkommen tilbake! 

Det starter vaklende når «X-Files» vender tilbake, før Mulder og Scully igjen overbeviser deg om å åpne deg for det frydefullt absurde. 

Sesong 10 av serien er en miniserie i 6 deler 

Premiere med dobbeltepisode torsdag 28. januar 

TV3 torsdager kl. 21.30 

I «X-Files’» gjenoppstandelse klarer ikke serieskaper Chris Carter å styre gleden over å ha åpnet skattekammeret for seriefansen (X-philes) igjen. 

Den som venter, skal tydeligvis få alt – på én gang. 

Carter har forklart at første og siste av de seks episodene er såkalte mytologi-episoder og at disse er inspirert av Karl Ove Knausgård (de heter også «Min kamp» 
I og II). 
De fire i midten er enkeltstående «ukens monster»-episoder. 

Første episode prøver så hardnakket å få deg hektet på de gåtefulle filene igjen, at man lett blir matt av overdosen. 

Mer om TV: 16 serier verdt å strømme. 

Dana Scully, som nå jobber med å operere barn med sjeldne genetiske mutasjoner, får en telefon fra FBI-sjef Skinner, og klarer å lokke Fox Mulder fram fra sitt isolerte Internett-hi. 
Sammen utforsker de den konservative TV-programlederen Tad O’Malleys konspirasjonsteori, som blant annet inkluderer romvesener, UFO-er, bortføring, genspleising, nett-overvåkning og en multinasjonal menneskelig sammensvergelse. 

Jo visst er det deilig nervepirrende å høre «X-Files»-vignetten igjen, og en kan bli varm om hjertet av å se de lett værbitte Mulder og Scully stirre hverandre inn i øynene på ny mens de diskuterer om sannheten er der ute, her inne eller over alt. 
Men å oppsummere ni sesonger og et tidsgap på 14 år, samt både velte om på de tidligere sesongenes mytologi og etablere en helt ny en på 44 minutter, gjør «Min kamp» tettpakket og skuffende flat på samme tid. 

Mulders lange monologer blir monotone, og konspirasjonsteoriene rekker ikke å sparke ordentlig fra før vi flyttes til neste nostalgi-tablå. 

Les intervjuet med «X-Files»-skaperen: 
– Slik blir nye «X-Files»(krever innlogging). 

Når det er sagt, passer David Duchovnys Mulder og Gillian Anderson Scully fremdeles sammen som en UFO i en konspirasjonsteori. 
De ser ut til komfortabelt å ha falt tilbake i gamle roller, selv om Mulder tydeligvis har lært seg å være desillusjonert skeptisk med årene, mens Scully har sett nok til å være åpen for de fleste (vitenskapelig forklarlige) muligheter. 

Og når presset på å reetablere hele «X-Files»-konseptet har letnet i episode to og tre, skrevet og regissert av henholdsvis James Wong og Darin Morgan, begynner det også å se ut som om Duchovny og Anderson har det ordentlig gøy sammen. 

Særlig episode tre, «Mulder and Scully Meet the Were-Monster», er stappet med fortellerglede, nostalgipåminnelser og reinspikka monstertull. 

Har du lest: 
«X-Files»-stjerne ute av sex-rehab. 

Serien balanserer mellom å hedre og å ha en ironisk distanse til sitt eget opphav. 
Av og til tipper det over i selvbevissthet, som når Fox Mulders ringetone er «X-Files»-kjenningsmelodien og når vi serveres hundre varianter av «sannheten er der ute», men stort sett sitter nostalginikkene fint. 

Oppdateringen til nåtidens samfunn ser ut til å ha vært en gavepakke: 
Det finnes ingen grenser for hvor paranoide overvåknings- og konspirasjonsteoriene kan være. 
Og hvilken utvikling som har skjedd de siste 14 årene, illustreres lekent som når Mulder fomler med en ny kamera-app på mobilen mens han forsøker å ta bilde av et mulig monster. 

Under den lekne, tørre sparringen mellom Mulder og Scully ligger hele tiden en sår klangbunn av savn og uro når det gjelder deres felles barn. 
Vi får små glimt av fortiden, eller en mulig fortid, samtidig som agentene stadig jager videre. 

Helt nye seere vil muligens bruke litt tid på å forstå seg på «X-Files», mens tilbakevendende seere vet at seriens styrke ikke er helhetlig logikk, men overbevisende, frydefull, absurd paranoia. 

Anmeldelsen er basert på tre episoder. 
