Anmeldelse:«Chihiro og heksene» (norsk tale) 

Understreker Hayao Miazakis status som en av barnekulturens eviggrønne navn. 

FILM: 
Da Hayao Miyazaki kunngjorde at fjorårets «Vinden stiger» ville bli hans siste film, var det med visshet om at filmens mottakelse ikke kunne rokke ved hans posisjon som en av tidenes største animasjonsfilmskapere. 

Og når Arthaus nå relanserer «Chihiro og heksene» (2001) med norsk tale, er det fordi Miyazaki er i ferd med å innta sin plass ved siden av barnekulturelle storheter som Astrid Lindgren og Tove Jansson. 

Eviggrønn I «Chihiro og heksene»s tilfelle er Jansson en spesielt god referanse, for når den ti år gamle Chihiro vandrer inn i en mystisk verden befolket av hekser, ånder og besynderlige guddommer, er det et univers som gjennomsyres av en dyp og tidvis urovekkende melankoli som minner om den man finner i fortellingene fra Mummidalen. 

Miyazaki er populær blant barn, men han hadde aldri vært ansett som en av de virkelig store japanske filmskaperne hvis han ikke også appellerte til voksne. 
I så måte er det interessant å se hvor annerledes Miyazakis filmer er fra de amerikanske animasjonsfilmene som henvender seg til samme brede målgruppe. 
For der Pixar og deres etterdiltere setter sin lit til en konstant strøm av vitser som betyr ulike ting for ulike alderstrinn, lager Miyazaki enkle eventyrfortellinger som fungerer like godt for voksne som for barn. 

Klassiker Samtidig er «Chihiro og heksene» en kompleks oppvekstmetafor med mytiske overtoner som propaganderer for japanske nasjonaldyder som tapperhet og selvoppofrelse, og som gjør det med en sans for visuell poesi som er og blir en sjeldenhet på film — uansett sjanger og teknikk. 

En gang i fremtiden — når de sammenkjedede amerikanske spesialeffektfilmene omsider har tøyet publikums tålmodighet til bristepunktet, og den filmatiske innovasjonen har fulgt det ambisiøse dramaet til streamingens land — vil det være denne typen familiefilmer som holder kinobransjen i live. 

Og om Miyazaki ikke har til hensikt å produsere flere av dem, får man ta til takke med å introdusere nye publikummere for hans rikholdige filmografi. 
