Tordenskjold:Treffsikker trønder med kanontrøkk 

Sexsymbolet Mae West sa at for mye av det gode er herlig. 
På Trøndelag 
Teater ville litt mindre av det gode vært enda herligere. 

Trøndelag Teater har skapt en ny sjanger, skrøniken, for å synge om sin helt, trønderen Peter Wessel (1690–1720) – adlet Tordenskiold i 1716, hans liv som sjøhelt i den dansk-norske marine under den store nordiske krigen, og hans endelikt i en duell der han selv bare hadde en pyntekårde og motstanderen et kampsverd. 

Så blodet skvatt 

Handlingen er en vill miks av myte og sannhet, løgn og dikt, historiske og fiktive personer, med et sverd som omdreiningspunkt. 
Det gjelder intet mindre enn det forsvunne Olavssverdet, det Olav den hellige kristnet Norge med så blodet skvatt. 

I århundrer har det vært gjemt i en hemmelig labyrint under Nidarosdomen, voktet av Liv Ullmann. 
Med hjelp av hennes blinde og synske datter Live finner Tordenskjold sverdet, bare for å miste det til sin svenske banemann Jacob Axel Staël – her Stål, en satanrocker med drepende dårlig ånde, skummelt spilt av trønderrockveteranen Dag Ingebrigtsen. 

Og dette er bare en flik av handlingen som faktisk har en antikrigsmoral midt i all galskapen. 

Kjører på med alt hun har 

De tre opphavsmennene har allerede hatt solid suksess med flere Mel Brooks/Monty Python-inspirerte musikaler (Robin Hood – Rai Rai i Sherwoodskogen, Nøtteknekkeren og komiprisvinneren Juleevangeliet). 

Nå er det trønderen Peter Wessels tur, i Trondheims egen musikaldebutant, Lisa Tønnes vevre skikkelse. 
Etter en litt premiere-nølende åpning kjører hun på med alt hun har av overskudd og spenst, timing og musikalitet. 

Stand-up-scenen er tydeligvis en god teaterskole. 
Hun synger og danser som en komplett musikalartist, og hun illuderer utmerket som ung mann med trønderbart, stort selvbilde og en bule på buksen. 

Når helten må stille i drag som Tatjana fra Russland på danskebåten, er det så man merker det maskuline ubehaget. 

Snåsamannen, #metoo og Åge Aleksandersen 

Handlingen er absurd og labyrintisk, det vrimler av avstikkere, de fleste morsomme, noen vanvittig morsomme, noen unnværlige. 
Av de vanvittigste må visittene ved de kongelige svenske og danske hoff særlig fremheves. 

Silje Lundblads Karl XII og Øyvind Brandtzægs kong Frederik er to suverent utpenslede rolletegninger. 
Ingrid Bergstrøms Ullmann er mesterlig i sin underdrivelse, og den velsyngende Mari Hauge Einbu former sin blinde Live med stor innlevelse. 

Tilbakevendende morsomt er et muppetshow med Adresseavisens kommenterende podkast Omadressert og et utall andre satiriske referanser – de fleste velplasserte – til vaksinemotstand, Snåsamannen, #metoo, Åge Aleksandersen, Dagsnytt 18 og Trondheims ordfører Rita Ottervik. 

Men det blir for langt og for mye og for pratsomt, dessuten unødvendig, fordi dans, musikk, scenografi og fargesprakende kostymer forteller og driver historien. 
Det er enkelte talescener som stanser fremdriften. 

Matroser i trange truser 

I likhet med det musikalske (Kyrre Havdal) er Belinda Brazas koreografi et overflødighetshorn av fantasifulle ideer. 
Hennes presise humor og øye for parodi både bryter opp og skaper tiltrengt dynamikk. 

Det finnes knapt en musikksjanger som ikke er representert her i tidstypiske og stilsikre tablåer, fra 50-tallets Hollywood-musikal med matroser i trange truser til glitrende Broadway-showdans, rai-rai, svensk studentromantikk og skillingsvise. 

En gregoriansk sang går over i hårreisende gospelrock i Såpeklosteret – der det er mer skum enn i Nationaltheatrets Richard III. 
Og selvfølgelig er det litt Abba og litt Les Misérables på slutten. 
Skulle man savne en egen komponiststemme, så klinger den nok klarest i balladene, og «Under urinalen» er overdådig festlig. 

En norsk musikalpremiere er alltid en liten begivenhet. 
Denne blir stor med 10–15 minutters nedskalering. 
Men ikke rør dansenumrene! 
