Mye død og lite kjærlighet
Highway 20 er en 247 mil lang vei gjennom Sørstatene, fra Texas til South Carolina. 

Underveis passeres Louisiana, Mississippi, Alabama og Georgia. 
Veien går også som en rød tråd gjennom det 12. album til Lucinda Williams.Veien går gjennom steder hun har bodd og forbi folk hun kjenner. 
Hos Williams blir tittelkuttet også en metafor for livet selv. 

Been sixty years, I don't want for nothing 

But my tears, they keep on coming 

And my fears continue to haunt me 

Along with the ghost of highway 20 

Det var først og fremst som låtskriver hun gjorde seg bemerket de første to årtiene av karrieren, før "Car wheels on a gravel road" i 1998 brakte henne ut i verden. 
Det er samtidig et mesterverk av en plate og en tøff standard å leve opp til. 
Denne gang er hun ikke langt unna. 

"Ghost of Highway 20" er produsert av henne selv i samarbeid med ektemannen Tom Overby og Greg Leisz. 
Sistnevnte bidrar også med gitar, sammen med Bill Frisell. 
To sterke navn som gir musikken et solid løft. 

Låtene er som vanlig sterke, og stemmen like værbitt. 
Williams synger som hun er alvorlig trøtt av dette livet, som om det er et ork å ytre ordene. 
Det er ikke nødvendigvis alle som vil like dette, men noen av oss elsker det. 

I likhet med forgjengeren "Down where the spirit meets the bone" er dette er dobbeltalbum. 
"Dust" er ikke akkurat et muntert anslag. 
Even your thoughts are dust, synger Williams. 

Selv om den er mykere, lysner ikke stemningen i "House of Earth". 
Hun har satt melodi til en gammel Woody Guthrie-tekst, der jeg-personen er en prostituert. 

Flere harde kvinneskjebner venter, og i "I know all about it" ytrer hun sympati for jenta ved bardisken: 
I know about the pain and all of that jazz . 
Nerven understrekes med gitarspillet. 

"Place in my heart" kan virke som en øm sang, men den handler om kjærlighet som tas for gitt og som ikke gjengjeldes. 
Kjærlighet til et barn eller en tidligere elsker? 
Eller fra en gud? 

"Death kiss" handler om sorg og savn, mens "Doors of Heaven" er lengsel etter døden. 
Den siste synges med en befriende fandenivoldskhet. 

"Louisiana story" har en imponerende stille styrke, en ni minutter lang sang om å vokse opp i et strengt kristent hjem. 
Nostalgiske barndomsminner og frykten for en straffende Gud. 

God knows it rains in Louisiana 

But not to enough to wash away 

sins of the father 

Tittelkuttet "The ghosts of Highway 20" åpner cd nummer to og ligger ikke så langt unna Dylan. 
"Bitter memory" er om ting man forsøker å glemme, men som ikke slipper taket. 
En frisk fremførelse, som avløses av en lidende versjon av Bruce Springsteens "Factory". 
Sjelden har arbeidslivet hørtes tyngre ut enn her. 

Så omsider, på kutt 11, får vi noe som likner en ordinær kjærlighetssang, "Can't close the door on love". 
Det handler om tårer og slåssing, men også om en kjærlighet man ikke kan stenge ute. 
Etter alt vi har vært gjennom på platen så langt, virker dette ekstra sterkt: 

Trust me you cant close the door on our love 

Just because you made somebody cry 

På "If my love could kill" går hun inn i mørket igjen, mens "If there's a Heaven" er en countrygospel om døden. 
Hun kjenner helvete temmelig godt, men finnes det en himmel? 

Avslutningen "Faith & grace" befinner seg i samme åndelige landskap, med en nesten 13 minutter lang bønn fra mørket. 

63 år gammel lar Lucinda Williams tankene dreie rundt døden. 
Men det har hun i grunn alltid gjort. 

Beste spor: 
"I know all about it" , "Doors of heaven", "Louisiana story", "The ghosts of highway 20", "Can't close the door on love", "If there's a Heaven". 
