Et band ved veis ende
Ingen ting varer evig, men det er likevel trist når et favorittband pakker sammen. 

Det 11. albumet blir det siste, melder Richmond Fontaine. 
Bandet så dagens lys i Portland i Oregon i 1994, med vokalist Willy Vlautin i sentrum. 
På avskjedsplaten finner vi også trommis Sean Oldham, steelgitarist Paul Brainard og gitarist Dan Eccles. 
Freddy Trujillo er med på bass, mens Jenny Conlee fra The Decemberists spiller keyboard. 
Tidligere bandmedlem Dave Harding er innom. 
Dermed er grunnlaget det beste, og gjengen skuffer ikke. 

"Leaving Bev's Miners Club at dawn" er en halvannet minutt lang innledning før "Wake up Ray" kommer, en alternativ countrysang så god som noen annen. 
I hjemlandet havnet Richmond Fontaine i skyggen av det Uncle Tupelo gjorde i årene før dem, og de har hatt et større navn i Europa. 
Selv trekker de tråden tilbake til Gram Parsons, Green On Red og Dave Alvin. 
De har forvaltet arven godt, og spiller det egentlig noen rolle hvem som kom først. 
så lenge du har evnen til å skrive sanger som "I got off the bus"? 

Gjengen har flere godsaker å by på. 
"Don't skip out on me" er en bønn om å holde ut, der instrumentbruken er så bra som den kan få blitt. 
Det er den på "Tapped out in Tulsa" også, med nydelig bruk av orgel. 
Dette er en plate for alle de vi kjenner som har møtt veggen, sier Vlautin selv. 
Og for de som kommer til å gjøre det og de som er midt i sammenstøtet. 
En plate om å betale prisen for livet du har levd. 

Richmond Fontaine runder av karrieren med "Easy run", en vemodig pianoballade. 
This is the way the world ends, not with a bang but a whimper, skrev T.S. Eliot i 1925. 
Det er fortsatt gyldig. 

Beste spor: 
"Wake up Ray", "I got off the bus", "Don't skip out on me", "Tapped out in Tulsa". 
