Emosuperhelter i slurvete drama
Fordummende dialog og stilforvirret regi roter til et spennende utgangspunkt. 

For en gangs skyld har jeg fått med meg en tegneserie før den ble til TV-serie, og det er utrolig nok takket være min emo-fase i tenårene. 
Tegneserien «The Umbrella Academy» er nemlig skrevet av Gerard Way, som var vokalist i bandet My Chemical Romance. 

Dessverre er ikke det spennende universet fra tegneserien blitt forvaltet godt nok på skjermen, særlig fordi manuset virker slurvete, dialogen repetitiv og fordummende. 

På samme dag, i oktober 1989, ble en rekke barn født verden over, av kvinner som ikke faktisk var gravide før fødselen plutselig var i gang. 

Syv av disse barna adopteres av milliardæren Sir Reginald Hargreeves (Colm Feore), og seks av disse viser seg å ha overnaturlige krefter. 
Slik startes superheltskolen The Umbrella Academy. 

Mange år seinere er de gjenlevende søsknene spredt for alle vinder, men samles når adoptivfaren dør. 

Tross sine uenigheter må supersterke Luther (Tom Hopper), knivkastende Diego (David Castañeda), filmstjernen Allison (Emmy Raver-Lampman), dopavhengige Klaus (Robert Sheehan), mystiske Number 5 (Aidan Gallagher) og ordinære Vanja (Ellen Page) jobbe sammen for å finne ut hva som hendte faren. 

I tillegg viser det seg at verdens ende er nær. 

Å introdusere alle disse karakterenes komplekse bakgrunnshistorier tar naturlig nok mye tid. 
Heldigvis forsøker ikke serien å forklare alt på en gang, men holder mye tilbake. 

Problemet er at den informasjonen som faktisk kommer frem, stadig blir overforklart. 
Dette har mye å gjøre med latskap i manusarbeidet. 

Replikker gjentar seg ofte, eller understreker innlysende ting. 
En statue velter, og i neste sekund sier en karakter noe sånt som «der falt statuen». 
Ja, vi så det, vi også. 

Tonen serien går for er vanskelig å plassere, fremstår kaotisk. 
Store deler av tiden raser handlingen frem, men så kan det plutselig stoppe opp i en stilbrytende, musikalaktig dansescene. 

Musikkbruken i serien er også mildt sagt sjangersprikende, og det er ofte kult, men bidrar til det rotete uttrykket. 

At «The Umbrella Academy» er basert på en tegneserie, vises elegant i flere scener. 
Selv om den ikke vil være som verken DC eller Marvel, lånes mye av begge gigantene. 

For tidligere emoer som meg er også inspirasjonen fra My Chemical Romance-musikkvideoer tydelig flere steder. 

Tross alt rotet er det mye med serien som underholder og fascinerer. 
Universet serien utspiller seg i er en slags alternativ virkelighet, som føles gammeldags, men hvor teknologien har kommet lenger. 

Supersøsknenes talenter, og utfordringene som følger med dem, er spennende. 

Noen av skuespillerne klarer også å imponere, tross manuset. 

15-åringen Aidan Gallagher stikker seg særlig positivt ut. 
Robert Sheehan, kjent som Nathan Young i «Misfits», klarer å gjøre de fleste replikkene sine snappy og morsomme, hvor mindre komisk begavede skuespillere som Tom Hooper sliter. 

Det gjør litt ekstra vondt i emohjertet som så gjerne vil like serien, at slurvete manus og stilforvirret regi kludrer til et så interessant utgangspunkt. 
