Lyset i mørket
Utsøkt balansegang fra norsk pops mest lovende soloartist akkurat nå. 

Aurora Aksnes er allerede en av de mest interessante, unge norske artistene av i dag, men var en stund på vei til å kjøre seg fast i ett bestemt uttrykk. 
Debutalbumet er imidlertid rikt på stemninger og farger; «All My Demons Greeting Me As A Friend» er krevende og fengende pop som tar lytteren på alvor. 

Fem av albumets tolv låter ble sluppet i 2015, og de er fremdeles like gode. 
«Runaway» er et smart valg av åpningslåt. 
Det er en myk – om noe kjølig – invitasjon til det som skal komme. 
«Running With The Wolves» har uforskammet mye 80-tallspop i seg, men produksjonen og melodien er langt skarpere enn man forventer. 
Den fungerer også utmerket som en overgang til den stadig like overveldende og entusiastiske «Conqueror», som også var en av fjorårets beste poplåter. 

Aurora er et slående eksempel på det man kan kalle skandinavisk «pop noir». 
Og som i krimverdenens «nordic noir» er det et mørkt univers vi trer inn i, men det er alltid et lys der også. 
Spenningen i låtene ligger ofte i kontrasten mellom de slående vakre melodilinjene og de mørke tekstene; det farlige og urolige løftes frem i lyset og vises frem slik at alle kan få føle selv. 

«All My Demons ...» imponerer og overrasker fordi Aurora, bandet hennes og produsentene tenker utenfor boksen. 
Det hadde holdt lenge om låtene enten var utfordrende eller fengende, men her er de begge deler. 
For eksempel er «I Went To Far» en dyster sang om det som kanskje er destruktiv kjærlighet, men mot slutten utvikler den en frekk livsbejaende danserytme. 

Få artister er blitt hypet så mye som Aurora. 
Musikkbransjen trenger nye stjerneskudd; publikum har begrenset med tid og oppmerksomhet, og alle ledd i bransjen er avhengige av å kunne selge et produkt som «det neste store», også media. 
Når det en sjelden gang kommer en artist som både har kommersiell appell og som samtidig lager musikk som taler til både hjernen og hjertet, starter hypemaskineriet nærmest instinktivt. 

Allerede på sine første låter ble Aurora genierklært. 
Det hjalp selvfølgelig at superstjernen Katy Perry omfavnet henne i sosiale medier og at brukertettheten av norske Spotify-lyttere drev henne oppover på listene, men Auroras hype har vært et kollektivt løft. 

Det skumle med slik hype er at fallhøyden kan bli ufortjent stor og at det skal så lite til før en fersk artist tråkker feil eller gjør noe annet enn man forventer. 
Da får man som regel også ettertrykkelig høre det. 
På debuten har derimot Aurora innfridd: låtene er gjennomsyret av hennes egen identitet, og omfavner både det behagelige og det vanskelige med like stort engasjement. 

«All My Demons ...» kunne med fordel vært kortere; av de syv nye låtene blir minst tre av dem anonyme når de må stå side om side med noen av fjorårets mest intrikate og fascinerende poplåter. 
Felles for disse svakere låtene er at identiteten deres er bygget rundt Auroras særegne vokalstil, noe som gjør at de kan låte i overkant like; uttrykket kommer delvis i veien for innholdet. 
Men som regel balanserer albumet godt mellom mørke og lys. 

Da er albumet som Den blå timen, når tussmørket visker ut grensene mellom dag og natt. 
Det gir en følelse av at alt kan skje. 

Norsk pops største talent innfrir definitivt på debutplaten. 
