Tilbake sterkere enn før
Det er risikabelt å bli utropt til Den nye Dylan, men Den nye Neil Young er heller ikke farefritt. 
Selv for en Dylan. 

For Dylan LeBlanc holdt det på å bli for mye. 
Han var 20 år da han i 2010 debuterte med albumet "Paupers field". 
Der var Emmylou Harris med på sangen "If the creek don't rise", og LeBlanc la ut på turné med folk som Lucinda Williams, The Civil Wars, Laura Marling og Calexico."Cast the same old shadow" kom to år senere og fikk ikke samme gode mottakelsen. 
Mens debuten stort sett fikk firere og femmere på de internasjonale terningene, havnet oppfølgeren på et snitt mellom treere og firere. 

Foreldrene ble skilt da han var liten. 
Han tilbrakte sine første år hos moren i Shreveport i Louisiana, som livnærte tre barn ved hjelp av vaskejobber. 
Da han var ti år, flyttet han til faren i Muscle Shoals i Alabama, en profesjonell låtskriver innen country. 

14 år gammel vendte han tilbake til Shreveport for å bo med bestemoren, begynte på high school, spilte i band og havnet i rehab. 
Deretter droppet han skolen og satset for fullt på musikken, først alternativ rock og pønk. 

Kometkarrieren og all oppmerksomheten, inkludert å bli utropt til Den nye Neil Young, ble for mye. 
Selvtilliten sank og alkoholinntaket økte. 
Utslitt etter plate nummer to, forlot han Nashville og vendte tilbake til Muscle Shoals.Der begynte han å skrive nye sanger, som et oppgjør med seg selv. 
I studio ventet Ben Tanner, mannen som hjalp ham med den første platen og som nå er med i Alabama Shakes. 
Han allierte seg med John Paul White fra oppløste The Civil Wars. 
Begge spiller på platen og har produsert den sammen. 
To sterke navn, som setter sitt preg på musikken og sammen bringer LeBlanc tilbake på plass. 
Vokalen er trukket fram i det nedstrippede lydbildet, ett av mange gode grep her. 

Det ti kutt lange albumet åpner med tittelkuttet "Cautionary tale", en sang om å ville bryte ut av en ond sirkel. 
Lydbildet ligner en lysere utgave av Chris Isaak. 

Så følger "Roll the dice". 
Akustisk gitar, piano, trommer. 
Når vokalen faller inn, høres det ut som åpningen av Bruce Springsteens "Factory". 
Mens Springsteen synger early in the morning factory whistle blows , synger LeBlanc If I was a mountain I be talking tall . 

Deretter skiller melodiene lag. 
De kan heller ikke kalles identiske i starten, men det er ikke til å unngå at man tenker at LeBlanc er påvirket av å ha turnert med The Boss. 

En ung mann døpt Dylan, sammenliknet med Neil Young og linket til Springsteen? 
En tung bør å bære, men virker nå å ha blitt voksen nok til å klare det. 

Han fortsetter med en ny sang om behovet for å endre kurs i livet, "Look how far we've come". 
Rusletempo og strykere. 

Midtpartiet med "Man like me", "Easy way out" og "Beyond the veil" er bra. 
Ikke minst sistnevnte, selv om sju minutter blir for mye.Med "Lightning and thunder" vender "Roll the dice"-følelsen tilbake. 
Den vare stemningen, understreket av den lyse stemmen og det sparsomme kompet. 

"I'm moving on" minner om noe Roy Orbison (1936-1988) ville ha likt å spille inn. 
"Balance and fall" har et stillferdig vers med et hint av franske viser, før sangen folder seg usedvanlig vakkert ut i refrenget. 

Den sterke siste delen av platen rundes av med "Paradise", en akustisk vise som kunne vært sunget under en kvegdrift over prærien en gang for 150 år siden. 

Beste spor: 
"Roll the dice", "Lightning and thunder", "Balance or fall", "Paradise". 
