Anmeldelse:Petter Baarli - «Frankly My Dear, I Don´t Give A Damn!» 

Norsk rocks ensomme rytter. 

ALBUM: 
En ting er åpenbart med Petter Baarli, og det er at han aldri blir voksen. 
Selv om han har vært norsk rocks mest standhaftige soldat i over 30 år, har han fremdeles ikke mistet noe av den entusiasmen som bet seg fast i skrotten da han hørte sine første Chuck Berry-licks, sannsynligvis på Skedsmokorset en gang på tidlig 70-tall. 

Hovedfokuset har naturlig nok vært Backstreet Girls, men om man tar en kikk på diskografien til mannen, så er den lang som en kald vinter. 

Baarli har lånt bort riffhånda si til nærmest alt og alle innen den norske rockfaunaen — fra Jokke og Casino Steel til Åge Aleksandersen og barneplater. 

Det sier egentlig alt om hvilken unik og uttrykksfull gitarist og personlighet Baarli er. 

Rocken har aldri gjort ham rik eller særlig berømt, men han har likevel aldri vendt den ryggen eller kludret med den. 
Slik sett kan man vel si at han på mange måter har stått på stedet hvil, men har man fått kall i livet, så henger man ved det på godt og vondt. 

Ukomplisert 
Det er ingenting ved Baarlis musikk som er komplisert eller videre subtilt. 
Han synger med den stemmen han har, som ikke er all verdens, tekstene handler om de nære tingene — damer, rock og den av og til harde hverdagen. 

«Hey little baby, how do you do, do you Wanna go for a ride, just me and you? 
There is nothing on the telly, nothing going on, so come on over, my little baby, let?s ride on», synger han i «Laughing My Life Away», og slår et slag for friheten til å leve som man vil. 

Det har sikkert sin pris, men i Baarlis verden handler det om å verdsette det man har og komme seg videre. 
Honkytonk-pianoet jobber iherdig under Petters klassiske tregrepsriff og du tror på alt det den rustne og litt skakke stemmen forkynner: 
«All I want for Christmas is a Gibson guitar». 

En tilstand 
Om man ser kynisk på det, så er Baarli aldri en briljant låtskriver, musikken blir mer som en tilstand, et slags autensitetsormehull. 
Det er kjærligheten til faget og den utømmelige energien som bærer lasset. 

Oppi det hele er han også en ganske underholdende historieforteller. 
I «Lucky Day» drømmer han om å møte en dame, som ifølge ham selv skal holdes som «the voice of Noddy Holder». 
Pene bilder. 

Det er rett og slett vanskelig å ikke la seg overrumple av Baarlis overstrømmende entusiasme for rocken, der han pløyer seg gjennom historien med ubeskjedne nikk til Stones, Little Richard, Chuck Berry og AC/DC. 

Trenger slike 
Det er lite som tilsier at «Frankly My Dear, I Don´t Give A Damn!» kommer til å gjøre livet til Petter Baarli fryktelig mye annerledes, men det tviler jeg på at han har noe ønske om heller. 

Det er ei plate som kaster litt velfortjent solskinn på en av norsk rocks mest fargerike originaler. 
Der det skorter på låtsiden, kompenserer den med vitalitet, humor og driv. 

Gjør deg selv en tjeneste, kjøp musikken hans og gå på konsertene. 
Det er ikke så mange som gjør det på gamlemåten lenger. 
Og musikkverdenen trenger slike som Petter Baarli. 
