Kjønn i bevegelse
UTSTILLING: 
Flere svakheter, mener vår anmelder om utstillingen HEN: 
Den illustrerer mer enn den drøfter; den paraderer mer enn den involverer. 

Sølvberget galleri: 
HEN – flytende kjønn. 
Tematisk gruppeutstilling. 
T.o.m. 23. mars. 

Kjønnsidentitet er ikke lenger hva det var. 
I våre dager snakker vi om flytende kjønn og om en stadig pågående kamp om å få være den og det man føler for, i et sosialt og mentalt kjønn som ikke alltid stemmer overens med det biologiske kjønnet man er født med, eller definert som. 

Også kunsten bearbeider dette og viser oss kjønn i bevegelse: 
Grenser som utfordres, posisjoner som skjerpes, tabuer som faller, skiller som beveges og flyttes mellom han, hun og hen. 
Når Sølvberget galleri nå viser en mindre versjon av utstillingen HEN – flytende kjønn, opprinnelig kuratert av Tone Lyngstad Nyaas for Haugar Vestfold kunstmuseum i Tønsberg (våren 2018), presser spørsmålet seg straks fram: 
Er det mulig å redusere en kunstutstilling så drastisk og likevel beholde størsteparten av kraften i den? 

Erotisk ladet 

Etter en runde i Sølvberget ser jeg at svaret nok er nei. 
Det er naturlig og nødvendig å sammenligne de to versjonene av denne utstillingen. 
Av 26 kunstnerskap er hele 11 valgt bort i Stavanger; av ca. 120 kunstverk er det bare 44 tilbake. 
Galleriet er for lite til en slik stor gruppeutstilling, og det vi da får, er light-versjonen, uten den nødvendige bredden og fordypningen. 

I Tønsberg var inngangen til utstillingen Marit Victoria Wulff Andreassens praktfulle, monumentale, sterkt erotisk ladede veggtegning «Madonna»; den kastet, tematisk og estetisk, et glødende lys langt innover i utstillingen. 
Uten denne tegningen her i Stavanger er det som om utstillingen aldri kommer opp i nødvendig turtall. 

At Christer Strömholms fotografier av transkjønnede i Paris på 60-tallet også mangler, slår enda en bunn ut av mønstringen. 

Men en del av det som faktisk vises her, er jo interessant og viktig kunst, fordi det gir oss gode perspektiver på ulike aspekter ved kjønnsidentitet. 
Bolette Berg og Maria Høegs iscenesatte fotografiske lek med hverandres kjønnsroller omkring 1900 har en stille nerve som går utenpå en god del av samtidskunstens mer markskrikerske virkemidler. 

Fin Serck-Hanssens stilistisk sterke portretter fra queer-miljøet rommer en trygghet og fortrolighet med de homofiles relativt nyvunnede frihet, i sterk kontrast til Lesia Vasylchenkos video «XXOY», som viser et intersex-menneske i det postsovjetiske Russland, med et 0-kromosom som gjør identifikasjon som enten mann eller kvinne umulig, og livet i et intolerant samfunn vanskelig. 

Stivnet form 

At Bjarne Melgaard er med her, er kanskje mer en obligatorisk nødvendighet enn en styrke for utstillingen. 
Det er lenge siden han byttet ut sin visuelle frykt for AIDS-epidemien med en erotisering av denne epidemien og dens smitte – hans fire litografier fra 2005 er her knapt annet enn stivnet form, vareprøver fra en hot kunstner. 
Mer interessant er da Ming Wongs tredelte videoarbeid, «Aku Akan Bertahan/I Will Survive», som med drag-queen-performance foran kamera sauser sammen elementer fra australsk filmhistorie, indonesisk mytologi og ren homokitsch i glorete farger, med sterkt ironisk bruk av latterlig dans og tøvete kroppspositurer. 
En påminning om at kjønn i bevegelse ikke alltid trenger være gravalvorlig. 

Så er dette nok utstillingens akilleshæl: den favner for vidt og for løst til å kaste et godt nok lys over dens mål og mening, som formuleres slik i katalogen: 
«Utstillingen belyser hvordan oppfatningen av det flytende kjønn … reflekteres i samtidskunsten». 
Videre sier kuratoren at «diskusjonen omkring kjønn og identitet er temaet for HEN». 
Men det jeg ser her, er ikke først og fremst en slik diskusjon, men kun en framvisning av mulige knagger for en slik diskusjon. 
Jeg savner et skarpere kuratorblikk og et tydeligere grep om kjønnet som lukket og åpent territorium i dagens samfunn og dagens kunst. 

Denne utstillingen illustrerer mer enn den drøfter; den paraderer mer enn den involverer. 
