Bokanmeldelse:Lars Saabye Christensen: 
«Byens Spor 2. Maj»: 
Fabelaktig bra 

Lars Saabye Christensen strør om seg med finslipte litterære gullkorn, spreke ordleker og overraskende assosiasjoner i denne praktfulle romanen. 

Det er fortsatt familien Kristoffersen fra Fagerborg som er omdreiningspunktet i dette andre bindet av en varslet trilogi. 

Fikk med deg? 
Den første «Byens spor»-boken: 
Sterke følelser 

Jesper er nok hovedpersonen i verket som helhet, men i denne boken er det moren, den 40 år gamle enkefruen Maj Kristoffersen, som tar mye av oppmerksomheten. 
Hun får et overraskende jobbtilbud fra sin avdøde mann Ewalds arbeidsplass, reklamebyrået DekRek, og befinner seg dermed i en ganske annen livssituasjon enn før. 
Det skal få konsekvenser som ikke umiddelbart lar seg overskue. 

Sjekk: 
Her er flere boktips bokhøsten 2018 

For i årene 1956 – 57, da bokens handling utspiller seg, er det fremdeles mange i det norske etterkrigssamfunnet som stiller seg sterkt tvilende til om kvinnens plass er noe annet sted i hjemmet. 
Slikt skaper grunnlag for sladder og baksnakking, og enda mer når Maj gjør uhørte ting også på fritiden. 

Den sosiale kontrollen er i det hele tatt et gjennomgående motiv i denne boken. 
En dobbeltsidig sosial kontroll, som man like gjerne retter mot seg selv som mot andre. 
Men den som nå ser for seg en trist og sosialrealistisk roman fra Saabye Christensens hånd, tar selvsagt helt feil. 

Fått med deg? 
Uro i bokbransjen 

Han er fremdeles en ganske fabelaktig forfatter, som med presisjon trekker den ene skikkelsen mer fargerik og engasjerende etter den andre ut av ermet. 
Vi møter igjen alle de viktigste karakterene fra det første bindet; Jespers venn Jostein, pianisten Enzo Zanetti, Margrethe Hall, Bjørn Stranger og flere, supplert med et rikt antall nye. 

Jesper selv får kjørt seg både som pianotalent, som forelsket ung mann og som kamerat, men han snubler ufortrødent videre på livets kronglete landevei. 
Søsteren Stine kommer oss også nærmere i denne boken – i det hele tatt er følelsen av nærhet, nesten intimitet med skikkelsene vi møter, noe av det mest imponerende i romanen. 
Saabye Christensen er ikke en forfatter som nøyer seg med mystiske antydninger. 
Alle dialoger og alle scener i boken blir skrevet helt ut. 

Og ennå har jeg ikke nevnt hvor viktig selve byen Oslo er i fortellingen: 
Gatene, stedene, strøkene og årstidene, hele tiden er denne fysiske bakgrunnen til stede i bildet. 
Forfatteren, som i helgen mottok Amandas ærespris, eier en ganske unik billedskapende evne. 

Det er som om Lars Saabye Christensen selv synes det kan bli i overkant tett mellom ham selv og menneskene han skriver om. 
Ett sted i boken henvender han seg plutselig direkte til leseren og skriver blant annet: 
«Før skrev jeg for å huske. 
Nå skriver jeg for å glemme». 
Og et annet sted fastslår han: 
«Jeg står i gjeld til mine karakterer. 
Det er ikke ytringsfriheten som får meg til å dikte, det er taushetsplikten». 

Det er godt sagt, og enda bedre skrevet. 
