Anmeldelse:Bablete roman om Lofoten fra Rebecca Dinerstein 

Overveldende naturskildringer, men hun har ikke klart å samle fortellingen. 

«Her var menneskeheten i sin opprinnelige tilstand, tenkte jeg, menneskeheten i all sin uskyld.» 

Det skriver den ulykkelige og forvirrede kunststudenten Frances. 
Hun rømmer fra en håpløs familie og et enda mer håpløst forhold i New York, til kunstnerkolonien i Leknes i Lofoten. 

Der blir hun hentet av Nils, denne tause urnorske representanten for menneskeheten i all sin uskyld. 
Nils tar henne med til Borg vikingmuseum, der han maler en låve som del av et kunstprosjekt. 
Frances er overveldet av de lyse nordlandsnettene, av fjellene, av havet, av fargene — og de selsomme tause menneskene. 

Rebecca Dinerstein er selv fra New York, og bodde et år i Lofoten. 
Der lærte hun seg norsk, og skrev den tospråklige diktsamlingen «Lofoten» (2012). 
Ved siden av å bli bergtatt av naturen, skal Dinerstein ha blitt imponert over det knappe, effektive og presise norske språket. 
Der er ikke Dinerstein selv. 
Tvert om. 
Dette er en ordkaskade av det sjeldne. 

På toppen av verden 

«schmo» 

På toppen av verden 

Boka veksler i perspektiv. 
I del to møter vi søttenåringen Jasja. 
Han og faren emigrerte ti år tidligere fra Russland, og driver Gregorjev-bakeriet i Brooklyn. 

Faren venter fremdeles på Jasjas mor, som aldri kom etter dem fra Russland. 
Faren dør — etter mange forviklinger - og vil begraves «på toppen av verden». 
Det er nokså uklart hvorfor, men også Jasja ender i Lofoten, med sin fars lik i en kiste. 
Ikke overraskende blir Jasja og Frances forelsket. 

Karikert og formålsløst 

Karikert og formålsløst 

Dinerstein er i og for seg en begavet litterat. 
Spesielt naturskildringene er overveldende fargesterke, ja blendende. 
Men hun har ikke klart å samle fortellingen. 
Den er helt uten kjerne, rasket sammen av en haug kjappe skisser og absurd situasjonskomikk. 
