Velsmurt, men forutsigbart
Florence + The Machine vil ha deg til å føle veldig mye, hele tiden. 
Det blir slitsomt i lengden. 

I et Øya-år som mangler headlinerne med den store "wow"-faktoren (tenk Pulp eller Björk fra tidligere år) er britiske Florence + The Machine et av de store trekkplasterne. 
Bandet, med karakteristiske Florence Welsch i spissen, er overhodet ikke det mest spennende i musikkvirkeligheten anno 2015. 
Allikevel har britene, til tross for dalende plateform fra debuten i 2009 til årets How Big, How Blue, How Beautiful, skaffet seg et stadig større publikum. 

Som kollega Marius Asp påpekte i sin anmeldelse av årets album: 
Florence + The Machine fungerer best når de ikke prøver altfor hardt å dyrke de store følelsene. 
Under konserten gjør de det nærmest hele tiden. 
Det blir så intenst at det i stor grad overskygger lyspunktene. 

Voldsomme arrangement og en vokalist med et energinivå som er beundringsverdig, men virker påtatt i lengden, skal hele tiden ha deg til å føle veldig mye. 
Helst nøyaktig det samme som Florence selv formidler. 
En strategi som ser ut til å resonnere bedre og bedre, desto høyere promille publikum har. 

Allikevel: 
Det er vanskelig å krangle på at Welsch er en gudbenådet vokalist. 
Til tross for konstant dansing er stemmen hennes hele veien imponerende sterk og stabil. 

Florence + The Machine har mange fans, og området foran Amfi-scenen er pakket. 
Den ivrige frontfiguren gjør en god jobb med å overføre entusiasmen sin til de fremmøtte; når hun ber om allsang eller dans blir det slik. 
I løpet av den halvannen time lange konserter er hun også innom grava foran scenen opptil flere ganger. 
Til stor glede for alle med mobilkamera. 

Totalt er tolv musikere i sving på scenen. 
Harpe, blåsere og korister gjør uttrykket storslått når bandet jobber seg gjennom setlisten. 
Den byr ikke på mange overraskelser; vi får servert de mest populære låtene fra bandets tre album, i tillegg til en cover av Calvin Harris' "Sweet Nothing". 
Høydepunktet kommer mot slutten: 
"Drumming Song" gjøres i en tung, overbevisende versjon. 

Til tross for et assortert utvalg hits og gode intensjoner, griper konserten aldri tak rundt hjerterota. 
Maskineriet på scenen durer i vei som det skal; det er velsmurt og forutsigbart, men mangler den lille motstanden som gjør det spennende. 
