Filmanmeldelse:«Snekker Andersen og Julenissen» 

Går det an å bli for lun for sitt eget beste? 
Tydeligvis: 
Ja. 

«Snekker Andersen og Julenissen» 

Norge. 
Tillatt for alle. 
Regi: 
Terje Rangnes. 

Med: Trond Espen Seim, Anders Baasmo Christiansen, Ingeborg Sundrehagen Raustøl. 

En småbarnsmor eller en småbarnsfar er aldri mer sårbare enn da de svinser rundt og forsøker å skape minner for barna sine på julaften. 
Minner som må være like gode, helst bedre, enn dem de selv har med seg fra egen barndom. 

Animasjonsutgaven av Alf Prøysens «Snekker Andersen og Julenissen», et fast innslag på NRK siden 1973, er en av ingrediensene som kan hjelpe dem et stykke på vei. 
Like viktig, vil mange si, som mandel, ribbe og «Tre nøtter til Askepott». 

Alle kjenner historien, og vet at Snekker Andersen (inntil nylig bedre kjent som «snikker») er helt spesielt hardt angrepet av denne milde juleangsten. 
Han er villig til å gå til ytterligheter for at barna skal få en perfekt høytid, og ser gjerne at de fortsetter å tro på julenissen i et par år til. 

Så kan man spørre seg: 
Hva er vitsen med å lage en ny spillefilmutgave av en så innarbeidet klassiker, utover ønsket om en potensielt årlig inntektskilde på kino? 

Ikke godt å si, og ambisjonsnivået er ikke høyt. 
Som kinofilm betraktet er «Snekker Andersen og Julenissen» traust og treig. 

Seims Andersen snakker en slags naturalisert Toten-dialekt, og er så god og grunn at det er på grensen til det irriterende. 
Alt i alt markerer «Snekker Andersen og Julenissen» det punktet der ønsket om å være lun går over i en akutt mangel på energi. 
Og energi skal man helst ha når målet er å underholde andre. 

Som sagt: 
Produsentenes mål er nok først og fremst å gå noen sesonger i kinosalene. 
Men siden en sammenligning nærmest presser seg på: 
Kommer «live action»-Andersen noen gang til å konkurrere ut animasjons-Andersen på TV? 

Det kan jeg aldri tenke meg. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
