Eikelirevyen 2019:Bør ta tidsmaskinen tilbake til start 

Om bare alle på scenen dro i samme retning, kunne Eikelirevyens tidsreise blitt så mye mer underholdende. 

Konseptet i Alle tiders er enkelt. 
Ragnhild og Nilmar er forelsket i hverandre. 
Ragnhild forsvinner inn i en tidsmaskin. 
Nilmar og hans venn Esben drar etter for å finne henne igjen. 

Enkel satire 

Reisen i tid er et godt grep, selv om det er veldig tilfeldig hvor hovedpersonene ender opp. 
De starter på Eikeli videregående skole i 2060, der klasseromsundervisningen er like kjedelig og umoderne som i dag, fordi det «fungerer jo så bra som det gjør». 
Det nyeste de har, er logoen som kostet «en million» i 2018. 
Det er enkel, men effektiv satire fra Eikeli-elevene. 

I løpet av reisen møter vi vikinger med tørre vitser som skal ut og plyndre, Ku Klux Klan-medlemmer med ubrukelige masker og en katolsk prest som vil rekruttere medlemmer til guttekoret. 
Stort sett tradisjonelle typer og vitser som revyen tilfører lite nytt. 

I et av de skarpere innslagene havner tidsmaskinen i en loop av krigssoner. 
Uansett hvilket tiår de reiser til, møter de tidsreisende på amerikanske soldater som skyter vilt for demokratiet. 

Umotivert banning 

Eikelirevyens største problem er en blanding av et uferdig manus og altfor karikerte og uengasjerende karakterer. 

Til å være et stormforelsket par, er det for eksempel ikke mye kjemi mellom Ragnhild og Nilmar, som så vidt har blikkontakt i sangnummeret før de skilles. 

Heller ikke vennskapet mellom den pubertale Nilmar og svært overdrevent feminine og homofile Esben er det lett å bli klok på. 
I mange scener veksler de mellom å hjelpe hverandre og så skrike «Hold kjeft!». 

Skuespillerne må som oftest ty til banneord og roping når de skal vise følelser. 
Når «lille Ragnhild» synger «fy faen, jeg har savnet deg» til slutt, er det hverken romantisk eller troverdig. 

Kunne hatt mer samspill 

Som i så mange andre skolerevyer kunne det vært mer samspill mellom bandet og resten av forestillingen. 
Musikerne på scenen gjør en strålende innsats, og behersker åpenbart rock fra flere tidsperioder. 

Til tider kan man nærmest få en følelse av at de holder sin egen, lille konsert, som innimellom avbrytes av sketsjer. 
Alle danse- og sangnumrene er gjort til playback av hitlåter. 

Det samme gjelder de mange danserne på scenen som gjør en upåklagelig innsats. 
Men når de likevel har et disconummer i glitrende slengbukser til Chics «Le Freak» – hvorfor ikke bruke det som en overgang til å vise at vi befinner oss på 1970-tallet? 

I den grad vi får vite hvilken tidsepoke tidsmaskinen har landet i, er det fordi en av skuespillerne sier det. 
Eikelirevyen kunne hatt godt av litt mer show og litt mindre tell, som det heter. 

Utdaterte stereotypier 

Hele revyen er laget av elevene selv, og instruktørene er med på scenen. 
Til tross for noen artige enkeltnumre er det for mye som med enkle grep kunne blitt bedre i Alle tiders. 

Om Eikelielevene hadde hatt en ekte tidsmaskin, kunne de brukt den til flere ting. 
For eksempel sendt utdaterte stereotypier av homofile og au pairer tilbake til tiden de oppsto i. 
De kunne startet samarbeidet mellom skuespillere, dansere og musikere litt før. 
Og de kunne gjerne sett på manus en gang til. 
