Spillanmeldelse:«Bioshock Infinite» 

Med «Bioshock Infinite» har det fortsatt unge spillmediet fått en ny, umiddelbar klassiker. 

Spillmediet blir ikke mer interessant enn dette. 

I «Bioshock» besøkte vi den undersjøiske byen Rapture under et alternativt 1960-tall. 
Byen var et fristed for menneskehetens smarteste, flinkeste og mest kreative - et fristed der individet ble dyrket og videreutviklet. 
En feiring av egoet. 
Kapitalismens høyborg. 

I «Bioshock Infinite» (se videoanmeldelse her) reiser vi til himmels, til den svevende byen Columbia i 1912. 
Columbia har tilsvarende utopiske overtoner som Rapture, men her dyrkes Gud og byens store profet og hersker, Zachary Hale Comstock. 
Du legger egoet bak deg og blir en del av massen. 

Fra det introverte, mørke og klaustrofobiske havdypet. 

Til det blendende vakre, lyse, åpne og luftige himmelriket. 

Fra jeg til vi. 
Fra individet til Gud. 

Denne dualiteten, de diametrale forskjellene, opphøyer begge de to spillene - som er fantastiske hver for seg - til et monumentalt verk når de betraktes samtidig. 

Og dette er bare det ytterste skallet. 
Bak disse to utopiene - eller dystopiene, som det i praksis er - settes menneskehetens styggeste sider under lupen. 
I «Bioshock Infinite» er særlig nasjonalisme og rasehat sentralt. 

Behandlingen av indianere og svarte (og irer!) i USA på den tiden er viktige temaer i spillet. 
Massakreringen av indianere under slaget ved Wounded Knee er for eksempel sentralt. 

Etter løsrivelsen fra USA (spillskaper Ken Levine beskriver selv Columbia som en slags «Death Star») ønsket Comstock og hans følgere å gjøre byen hvit og ren, blant annet støttet av den ultranasjonalistiske «The Order of the Raven», mens byens underklasse - primært de svarte - dannet motstandsbevegelsen «Vox Populi». 

Krigen mellom «The Founders» og «Vox Populi» går gjennom hele spillet som en blodrød tråd. 

Både «Bioshock» og «Bioshock Infinite» kan sees som et skrudd speilbilde av det samfunnet USA var i tidsperiodene det gjelder. 
Og man kan trekke paralleller til det samfunnet USA - og den vestlige verden forøvrig - er i dag. 

Spillskaper Ken Levine og hans fantastiske team i Irrational Games er muligens mest opptatt av å skape noe underholdende, men deres innstendige ønske om å stille vanskelige spørsmål og belyse skitne temaer skaper en utrolig givende dybde i underholdningen. 

Virtuelle verdener blir ikke mer imponerende enn dette. 

I en bakom filmen-scene fra «Ringenes herre»-trilogien, ser vi et team som jobber dag ut og dag inn med å håndlage brynjer til skuespillere og statister. 
Fingrene deres blør, men betydningen av at hver eneste lille detalj er autentisk og troverdig kommer tydelig frem i filmene. 

Irrational Games er spillverdenens Weta Workshop. 
Vistaene er åpenbart slående og nesten umulig fantastiske, men detaljrikdommen er minst like imponerende. 

Utviklerne har skapt unik teknologi for denne verdenen. 
De har «håndlaget» enorme mengde plakater, kolibrier svever foran blodrøde roser, de har laget kostymer, møbler, husholdningsprodukter og så videre og så videre. 

Columbia er simpelthen en av de mest givende og blendende vakre interaktive verdenene jeg har besøkt noen gang, akkurat som Rapture var det i 2007. 
Tusenvis av små detaljer sørger i tillegg for en uovertruffen grad av innlevelse. 

Spillopplevelser blir ikke mer grensesprengende underholdende enn dette. 

Om det skulle være noen tvil: 
«Bioshock Infinite» er et berusende actionspill. 
Kampsystemet fra «Bioshock» er muligens noe forenklet, men det har også blitt bedre. 

Her kan du bruke overmenneskelige «vigours», midlertidige krefter som å sende ut elektriske sjokkbomber, ta over sinnene til fiender og deres maskiner og spyle vekk fiender med vannbølger. 

Du kombinerer dette med herlige våpen og muligheten til å ta til luften på de svevende skinnene i «Columbia». 
Du kastes jevnlig inn i storslagne og absurd deilige kamper som får deg til å gispe av glede. 
Og det er fullt mulig å nyte «Bioshock Infinite» som et rent actionspill. 

Men spillhistorier blir heller ikke mer sjokkerende geniale enn dette. 

Det har gått fire dager siden jeg kom til rulleteksten i «Bioshock Infinite», og jeg bruker fortsatt mye tid på å gruble over det jeg opplevde. 
Jeg tror det er mye i spillet jeg ikke har oppdaget, men mange viktige biter begynner å falle på plass i hodet mitt. 

Og her må jeg være veldig, veldig forsiktig med hva jeg skriver. 
Trailere har hintet om rifter i tid og rom, avansert teknologi og et blodig politisk spill. 
Det får være hint nok. 

Alle som har erfaring med Ken Levines tidligere arbeider, inkludert klassikeren «System Shock 2», har en mistanke om at det er noen saftige historieoverraskelser på lur, og noe mer enn å bekrefte den mistanken vil jeg ikke gjøre. 

Men det jeg vil gjøre, etter å ha brukt så mye tid på høytsvevende konsepter og dyptpløyende tematikk i denne anmeldelsen, er å avslutte mer jordnært og intimt. 

For det aller, aller sterkeste i dette spillet er fortellingen om «den falske profeten» Booker DeWitt - spillets hovedperson - og Elizabeth, den unge kvinnen han befrir fra sitt fangenskap. 

«Bioshock Infinite» er en orkan av storslagne sekvenser, vistaer og temaer, men midt i denne orkanen finner du en fantastisk og ytterst menneskelig historie, iscenesatt av deilige, troverdige rollefigurer. 

Jeg er dypt og inderlig beveget av at nettopp dét er mitt sterkeste minne fra de rundt 12 timene spillet varer. 

Det hender folk spør meg hvordan jeg fremdeles kan ha en slik brennende lidenskap for spillmediet etter snart 16 år som spillanmelder. 
Det blir litt som å spørre hvordan jeg fremdeles orker å se film, men la gå. 

Svaret mitt er at det en sjelden gang, men ofte nok, skapes opplevelser som flytter mediet videre. 
Som inviterer meg til å skrive anmeldelser som dette. 
Som utfordrer min forståelse av hva et spill er og hva det kan være, som illustrerer de enorme kreftene interaktiv underholdning kan ha. 

Umiddelbare klassikere. 
Enestående milepæler. 
Fanebærere for hele spillmediet. 

«Bioshock» var et slikt spill i 2007. 

«Bioshock Infinite» er et slikt spill i 2013. 

PS: 
Spillet er fortært på PC, og er også tilgjengelig på Xbox 360 og Playstation 3 fra tirsdag 26. mars. 

PPS: 
Rapture ble videre utforsket i «Bioshock 2», men dette spillet fremstår nå som et uavhengig sidespor. 
Det var imidlertid et veldig bra sidespor. 

BIOSHOCK INFINITE Kategori: 
Action Plattform: 
PC, PS3 og 360 Alder: 18 Utvikler: 
Irrational Games Utgiver: 2K Games 
Mer info (Wikipedia - masse spoilere, les på eget ansvar!) 
