Passe polert powerpop
Best Coast forlater skranglesjarmen og flekser stadionmuskler. 

Indieyndlingene Beth Cosentino og Bobb Bruno viser ambisjoner på sitt tredje album, og gamle fans vil kanskje falle av lasset. 
For undertegnede er dette bandets bestenotering hittil – «California Nights» er solvarmt, selvsikkert og storslått. 

Den halvveis optimistiske «Feeling Ok» er en mer enn okei åpning på albumet. 
«Heaven sent» raser av gårde i jovialt punktempo, og bør havne på soundtracket til en kredibel lavbudsjettskomedie. 
«Jealousy» sjarmerer med sitt sha-la-la-refreng, mens tittelkuttet «California nights» svever inn i solnedgangen. 

Det er stort sett strålende stramt produsert. 
Passe fuzzy gitarer ligger lag på lag, noen ganger som en hel vegg. 
Best Coast i 2015 låter mer stadion enn lo-fi-tilnærmingen fra debuten i 2010. 
I lydbildet lusker både Weezer og Mazzy Star, og i tekstene hører man ekko av Lana del Rey. 

Beth Cosentino føyer seg inn i rekken av vestkystmusikere som komponerer neonfargede bilder av en styggvakker virkelighet. 
«I stay high all the time, just to get by» – Best Coast sine «California nights» rommer romanser og rus, desperasjon og likegyldighet. 
Det er et henførende bilde, malt med en troverdig pensel. 

Noen har omtalt Best Coast som teen-rock og tekstuniverset som selvsentrert og klisjépreget. 
Historiene har vi hørt formidlet før, i stort sett det meste av amerikansk popkultur. 
Men Cosentino beskriver unektelig verden slik hun faktisk erfarer den, som en noe-og-tyve år gammel kvinne med hang til cannabis og tvilsomme typer. 

Jeg tipper gjenkjennelsesfaktoren er høy, særlig hos unge kvinner med store drømmer –også på den norske vestkysten. 

Beste spor: " California nights", "Heaven sent", "Run through my head". 
