Teatrets «Havboka» gjør miljøspørsmål fattbare
Haifisket får teaterflyt. 

TEATER: 
Jan Sælid er haien, håkjerringa, levende på scenen. 
Jan Sælid er også fiskeren, mennesket, vist på TV-skjerm i forhåndsgjort opptak. 

Han er altså to, men han er egentlig tre, for i teaterversjonen har Ole Anders Tandberg slått sammen de to hovedpersonene i Morten Strøksnes' bok til en: 
Fortelleren og hans venn, Hugo. 
Fiskeren er en sammensmeltning av de to, og han er mest Strøksnes. 

Speil og konflikt 

I denne sammenslåingen forsvinner både en del motsetninger og en del speilinger som står sentralt i bok - mellom sør og nord, teori og praksis, rotfast og bortflyttet - men det gjør fortellingen levende som drama. 

Den nye todelingen setter mennesket opp mot naturen. 
Haien og mennesket kommuniserer og rivaliserer. 
Mennesket ser havet og havets liv utenfra, fra overflaten, haien innenfra og nedenfra. 
Men haien er også menneskets betrakter: 
Det er mennesket som er på TV, og haien som sitter i skinnstolen, engasjert i det han ser. 

Begge forsøker å bli klokere, og begge lytter, men ingen av dem stoler helt på den andres kunnskap eller motiver. 
Ingen av dem har grunn til å stole på den andre. 
Kampen mellom handler ikke bare om vilkår og makt til å bestemme, begge kjemper for å overleve. 
Haien er den som er mest bevisst dette alvoret. 
På scenen er dette en underholdende kamp, lekent og oppfinnsomt formidlet. 
Motstanderne framstår som jevnbyrdige: 
De er jo begge Jan Sælid. 
At han spiller live mot forhåndsinnspilt TV stiller store krav til presis timing. 

Kyst og innland 

«Alle i Norge har et forhold til havet», hevder Riksteatret i sin omtale av «Havboka». 
Det stemmer sikkert, men det er ikke snakk om ett og samme forhold. 
Skillene mellom nord og sør, kystland og innland, bygd og by er viktige i boka, men prioritert ned i sceneversjonen. 
Hvilken gruppe tilskuerne tilhører kan likevel ha litt å si for hvordan de opplever forestillingen: 
At nord-sør-perspektivet dempes når Hugo og Morten slås sammen til én, er nok noe flere nordlendinger vil merke seg - spesielt når Jan Sælid snakker søring. 
Men det er ikke norske identiteter forestillingen har lagt vekt på. 

Teaterutgaven av «Havboka» handler om forholdet mellom menneske og natur, om å leve nær naturen og å bruke den, og om å fjerne seg mentalt fra den og å utnytte den. 
Det handler om hva mennesket tar for gitt og hva vi tror vi kan styre, og det handler om overlevelse, for mennesket og for dyreartene og planeten. 
«Havboka» gjør miljøspørsmål konkrete og fattbare. 

Pluss og minus 

Språket i forestillingen er gjenkjennelig som Strøksnes’, det samme er faktainformasjonen og argumentasjonen. 
Strukturen er Tandbergs. 
Så stort redigeringsarbeid har han gjort, at dette framstår som et selvstendig, originalt og friskt verk. 

Utvalget blir uforutsigbart, men forteller sin egen klare historie. 
Linjene er ryddige og trådene er (stort sett) enkle å følge. 
Oppsetningen står også langt fra den konsertteaterforestillingen Anders T. Andersen skapte for Hålogaland Teater i 2017. 

Der er flere falske slutter i Tandbergs «Havboka», naturlige avslutninger som kan få selv vante teatergjengere (denne kritiker rekker nå opp hånda) til å tro at den er over før den er over. 
Effektiv totallengde til tross mener jeg at den ville hatt godt av å være kuttet mellom den første falske slutten - når haien slår av fjernsynet - til den reelle slutten - en finale som står sterkt og som skal få forbli en overraskelse for de lesere som vil se forestillingen. 
Minuttene som ligger mellom (jeg vil anslå at det er åtte-ti av dem) inneholder flere fine teatergrep, i lyd og bilde og bevegelse, og flere av disse er også mulige finaleøyeblikk, men det disse mellomminuttene uttrykker, er allerede uttrykt tidligere i forestillingen, og når flere slike liksom-slutter kommer på rad, kan tilskueren fort bli uoppmerksom eller utålmodig. 

Etter endt turné med Riksteatret våren 2019, skal oppsetningen vises på Nationaltheatret høsten 2019. 
