Bokanmeldelse:Tom Malmquist: 
«I hvert øyeblikk er vi fortsatt i live» 

Tom Malmquist (38) har skrevet en roman som mørbanker leserens følelser. 

Forestill deg at du er stengt inne i et lydisolert rom. 
Kroppen din er full av smerte, alt du vil er å skrike, fortelle verden utenfor at du eksploderer av sorg. 
Men ingen hører deg. 

Slik oppleves det å lese Tom Malmquists selvbiografiske «I hvert øyeblikk er vi fortsatt i live», der romanens første 81 sider er viet hans sykehusopphold i 2012, hvor han vandret bokstavelig talt mellom liv og død: 

I nyfødtavdelingen på Karolinska Universitetssykehus lå hans nyfødte datter Livia, tyve minutters gangavstand unna på samme sykehus kjempet hans samboer Karin for livet. 

Høygravide Karin blir lagt inn med influensalignende symptomer og det konstateres raskt akutt leukemi. 
Tilstanden forverres, og Livia blir født med keisersnitt. 
Malmquist gjengir hendelser og legenes forklaringer i detalj, på et manende, suggererende og neddempet språk. 

For leseren er dette brutal lesning: 
Forfatteren stenger følelsene ute, han konsentrerer seg om fakta, det som faktisk skjer. 

Selv opplever jeg fysisk ubehag og blir ør i hodet når jeg leser om forfatterens største sorg: hvordan han plutselig mister sin gravide samboer i et øyeblikk som egentlig skulle vært fylt med glede. 
Jeg kjenner en rastløshet og prøver å forestille meg seg selv i en slik situasjon: panisk, fortvilt, livredd, sint, bunnløs sorg. 

Om forfatteren: 

Men Malmquist gir oss ikke noen av disse reaksjonene. 
Heller ikke når det drar seg til: 
«veldige doser av vasopressorer, ytterlig sirkulatorisk ustabil, multiorgansvikt, omfattende blødninger fra alle kroppsåpninger og slimhinner, pasienten er i prinsippet døende». 

Der stopper Malmquist. 
Forfatteren gir oss fakta, ikke følelser. 
Og det er denne tomheten, denne mangelen på beskrivelser av fysisk reaksjon hos ham selv, mangelen på tegn av sorg, som gjør denne romanen ekstra sterk. 
Alt dirrer. 
Alt er ladet. 
Det er som å holde i en bok full av sprengstoff uten lunte. 

Forfatteren har makten, han kan selv avgjøre hva han vil fortelle eller ikke. 
Og det er kanskje denne kontrollen som gjør at han klarer å holde hodet over vannet. 
Bare i små drypp slipper han leseren inn i følelsene, men ikke for langt, før han skyver oss bort igjen, som når han er tilbake i leiligheten alene med Livia og finner igjen rester av avdøde Karin: 
«Hun rakk ikke å plukke ut håret og kaste det som hun pleide. 
Børsten er full av hår, jeg lukter på det, jeg trykker det mot munnen.» 
Eller den absurde følelsen når han plutselig skriver at han ringer til henne. 
For å høre hennes stemme i telefonsvareren. 

Fått med deg VGs siste bokanmeldelser? 
Sjekk her! 

Heller ikke når Malmquist møter på tunggrodd byråkrati for å bli registrert som Livias far, mister han kontrollen. 
Og når faren også dør, skulle man tro at alle ville falle i grus. 
Men nei. 

Sorgen ligger her, piplende mellom linjene. 
Det er så sterkt, så vondt, så sårt. 

Som leser sitter jeg igjen med en følelse av at noe mangler. 
Kan det være at romanens intensitet faller noe når Karin dør? 
Kanskje fører farens død til for mye sorg for en relativt kort roman? 
Burde vi som lesere fått mer håp, mer Livia, mer liv? 

Jeg har ikke svarene, men må bruke følelsene. 
Og de sier meg uansett at dette var en sjelden stor leseropplevelse, der poeten Malmquist kan skildre ultralydbildet av Livia på denne måten: «(...) som en stim selvlysende plankton i et dypt, mørkt vann.» 

Hør intervju med svenske Tom Malmquist som opplevde å miste sin samboer Karin få dager etter at datteren Livia blir født. 
Om grenseløs sorg, døden - og livet som går videre: 

Soundcloud: 
Tom Malmquist om grenseløs sorg og nytt liv 
