Spinkel og blodfattig roman fra Murakami
Den populære forfatteren Haruki Murakami har begått en stillestående kunstnerroman. 

Den gangen Svenska Akademien var en respektert institusjon som delte ut Nobelprisen i litteratur, figurerte japanske Haruki Murakami ofte høyt på bookmakernes lister over sannsynlige prisvinnere. 

Det er ingen tvil om at Murakami er en populær forfatter, men er han god nok for en nobelpris i litteratur? 

Noen kan ikke få nok av de lett surrealistiske bøkene som er forfatterens kjennemerke. 
Jeg er også vanligvis fan. 

Men «Drapet på kommandanten» fremstår som en spinkel, nærmest blodfattig utgave av en typisk Murakami-roman. 
Den er litt surrealistisk, burlesk og fantasifull, men virker samtidig teknisk og konstruert. 

I romanens nåtid har den 36-årige jeg-fortelleren funnet tilbake til sin kone Yuzu, som han flyttet fra for ni måneder siden. 

Gjennom en rekke tilbakeblikk forteller han om hvorfor ekteskapet sprakk, og om månedene han bodde alene i en avsidesliggende villa, der en rekke forunderlige begivenheter fant sted. 

Hovedpersonen er utdannet kunstner og har bygget seg en lukrativ karriere som portrettmaler. 

Han har solgt «kunstnersjelen» sin til markedskreftene, og har gitt kundene det de vil ha. 
Den personlige krisen etter ekteskapsbruddet får følge av en eksistensiell, kunstnerisk krise. 

Først maler han ingenting i den avsidesliggende villaen. 
Men i løpet av fortellingen forløses det hele i flotte, sjangeroverskridende portrettmalerier. 

De forløsende kreftene kommer utenfra, i form av en mystisk forretningsmann og et enda mer mystisk hull i bakken. 

Manshiki, som den perifere naboen og forretningsmannen heter, er en vag og utydelig skikkelse som virker tilgjort gåtefull. 
Manshiki skjuler åpenbart litt av hvert, men romanen insisterer på at dette er en meget spennende person på en overtydelig måte. 

Fra en steinrøys i nærheten av villaen kommer nattlig bjelleklang. 
Nærmere undersøkelser avdekker et lite underjordisk hull som kan være et gravkammer for munker. 

Murakami bruker bjelleklangen til å skrive inn overnaturlige elementer. 
Og siden boken er en kunstnerroman, handler det overnaturlige om flere ting enn religion. 

Murakami lar gåtefulle, åndelige elementer bli en del av kunstens evne til å overskride tid og rom. 
Kunst kan leve «evig» – i for eksempel gode portrettmalerier. 

Jeg-fortelleren finner nemlig et maleri skjult på villaens loft med samme tittel som boken. 

Maleriet har en bakgrunnshistorie som forgreiner seg til virkelige hendelser i Wien i 1938. 
Romanen bruker maleriet til å sneie innom spørsmål om kunstnerisk stil, erfaring, følelser, intuisjon og talent. 

Det noe selvsagte budskapet er at slikt må være med for å skape god kunst. 

I flere av tilbakeblikkene får vi vite at jeg-fortellerens lillesøster døde brått da hun var tolv og han 15, et tap som har skapt følelsesmessige traumer hos ham. 

Lillesøsterens død gir noe oppskriftsmessig fylde til portrettmalerens indre sjelsliv, men til tider gir disse tilbakeblikkene fortellingen et kalkulert preg. 

I første bind av «Drapet på kommandanten» spenner Murakami opp et nokså blekt litterært lerret rundt kunst og kunstnergjerningen. 

Forhåpentligvis utfolder historien seg bredere i bind to. 
