Anmeldelse:Linda Boström Knausgård med ny bok. 
For en forfatterbegavelse! 

En overveldende rik fortelling om en elleveåring som har sluttet å snakke. 

Pappa er død. 
Sa jeg det? 
Det er min feil. 
Jeg ba høyt til Gud om at han skulle dø og så gjorde han det. 
En morgen lå han stiv i sengen sin. 

Skriver Ellen, elleve år. 
Hun bor i en diger leilighet i Stockholm med sin skuespillermor, som er lys, varm, sterk og strålende. 
Og en storebror som har spikret igjen døren til rommet sitt, tisser på flaske og spiller musikk. 

Ellen selv har sluttet å snakke. 
«Det var så lett. 
Mamma sier det var en vegring. 
At jeg ville at livet skulle ta en sving rundt meg, ikke stå midt i og bli overskyllet som alle andre», sier hun, med et av de mange slående bildene som kjennetegner denne boka. 

Brutal fortelling 

Det var den beste løsningen, fastslår elleveåringen om farens død. 

Tross den lette og usentimentale tonen, er det en dramatisk og brutal fortelling. 
Faren var alene da han døde, og lå tre uker i sin dystre leilighet før noen fant ham. 
Ellen hadde ønsket ham død. 
Gud hørte henne. 

Hun har ikke dårlig samvittighet. 
De var redde ham, alle tre. 
Han forandret seg da Ellen var liten. 
Han drakk, tvang henne til å sitte oppe hele natten for å se ham synge, hentet henne på skolen så de mot hennes vilje skulle kjøre karusell hele dagen. 
Han snek seg inn i leiligheten og skrudde opp gassen, i et forsøk på å drepe dem. 
Selv om han nå er død, snakker han til Ellen. 
Han er overalt, akkurat som da han levde. 

Å lese Linda Boström Knausgård er ikke nøytralt. 
Hun er velkjent for norske lesere. 
Ikke så mye på grunn av forfatterskapet, som gjennom eksmannen Karl Ove Knausgårds bøker. 

I «Om våren» (2016) skildrer han uhildet hennes bipolare lidelse og selvmordsforsøk. 
Vissheten om dette sniker seg inn når jeg leser om Ellens far, som åpenbart er psykisk syk. 
Og Ellen selv, som skriver at tausheten kan skyldes arv. 
«Arven slår hardt i min slekt. 
Ubønnhørlig. 
I rett nedstigende linje.» 

Begavet forfatter 

Da jeg leste henne første gang, hadde jeg ikke spesielt store forventinger. 
Snarere motforestillinger. 
I min smålighet tenkte jeg at den eneste grunnen til at hun ble oversatt til norsk, var ektemannens suksess. 

Det er svært urettferdig. 
Hun er en særdeles begavet forfatter. 
Det viste hun allerede i 1998, da hun debuterte med diktsamlingen «Gör mig behagelig för såret». 
I 2011 kom novellesamlingen «Grand Mal», der flere av fortellingene var selvbiografiske; om Karl Ove og familien og angst og død. 

Den prosalyriske romanen «Helioskatastrofen» (2014) handler om galskap sett «innenifra». 
Den har sterke stilistiske og tematiske paralleller til «Velkommen til Amerika». 
Også her er fortellerperspektivet en jente som slutter å snakke. 
Også her er faren mentalt syk. 
Men romanen, spesielt første del, er langt mer symboltett og kryptisk enn denne. 
Jentas sykdom er mer uttalt. 
Hun blir innlagt på mentalsykehus og lagt i remmer. 

Sjeleliv i grenseland 

Det å skrive en voksenbok fra et barns perspektiv er en vanskelig balansegang. 
Innfallsvinkelen kan lett bli tvungen, unaturlig reflektert og veslevoksen. 
Boström Knausgård unngår dette. 
Hun har en utrolig evne til å la Ellen fange leseren med sin knappe, autoritære stemme. 

Hver passasje er poesi: 
«Nå sto døden mellom oss, den rant forbi meg som en elv, og jeg kunne gå gjennom elven og opp til den andre bredden og vite at jeg var trygg.» 

Som forfatter har Boström Knausgård blitt sammenliknet med poeter som Sylvia Plath, Tove Ditlevsen og Edith Södergran. 
Dette fordi hun skildrer et sjeleliv i grenseland. 
Tausheten er Ellens måte å kontrollere omgivelsene på – det kan holde hardt, spesielt å stå imot morens fortvilelse over datterens tilstand. 

Presist og skakt 

Boström Knausgård har et helt eget poetisk språk. 
Bildene er like naturlige og suveren som de er skjøre og skakke. 
Hun faller ikke for fristelsen å la Ellen fortolke seg selv. 

Med visse unntak, der bildene blir en smule forsert; «Jeg sluttet å snakke da voksingen tok for stor plass i meg. 
Jeg var sikker på at jeg ikke både kunne vokse og snakke.» 

Mer enn storyen er det overfloden av disse bildene som gjør fortellingen så mye mer innholdsrik og overveldende enn de knappe hundre sidene skulle tilsi. 

Skremmende bilder i en elleveårings liv: 
«Mørket var overalt. 
Mørket luktet. 
Det luktet skrekk og noe søtt. 
Mørket var det som fosset ut av kranen og fylte badekaret. 
Jeg vasket håret i mørket, kroppen min, hele meg. 
Jeg spiste av mørket og ble farget av det innvendig.» 
