Anmeldelse av «Amundsen»:For enkelt om komplisert polarhelt 

Livet til polarhelten Roald Amundsen har nok materiale i seg til å bli mange fartsfylte filmer. 
Regissør Espen Sandberg har dessverre prøvd å stappe alt inn i én. 

De som forventer at denne filmen handler om Roald Amundsen og Robert F. Scotts kappløp til Sydpolen i 1911, kommer til å bli skuffet. 
Kun 20 minutter tidlig i filmen handler om Sydpolen-ekspedisjonen. 
Dette er filmens klimaks. 
Etterpå går temperaturen og engasjementet bare ned. 

Resten av filmen er nesten uutholdelig kjedelig, spesielt de mange og lange samtalene Amundsen har med broren Leon (Christian Rubeck) og en kjæreste, som er gjort til filmens rammefortelling. 

I stedet for å se Amundsen selv, får vi ofte se mennesker som sto ham nær, snakke om ham. 
Dermed får Roald Amundsen til tider nesten ikke være hovedperson i sin egen film. 

Ruvende skikkelse 

Roald Amundsen er en av norgeshistoriens mest ruvende og fascinerende skikkelser. 
I sin samtid ble han både hyllet for å være «den største polfareren gjennom tidene», men også stemplet som en barbar som slaktet og spiste hundene som trakk ham til Sydpolen. 

De senere årene har det kommet flere bøker om Amundsen som nyanserer bildet av den ikoniske skikkelsen. 
Han gjorde nordmenn stolte på begynnelsen av forrige århundre på grunn av sine inspirerende bragder med ski på bena, men han var også en illojal løgner som satte andres liv i fare for å oppnå ære og berømmelse. 

Amundsen er ekspedisjonslederen som bryter fjellvettreglene ved ikke å si ifra til noen hvor han går, heller ikke til kongen. 
Dessverre får vi aldri se kong Haakons reaksjon. 

Banalt om alt 

Filmen er til tider skrikende banal. 
Når Amundsen får en glassglobus i gave fra sin far som liten gutt, blir han umiddelbart besatt av å nå polene. 
Når han som voksen ser en fugl fly på himmelen, blir han besatt av å fly til Nordpolen. 

Dette er en så sterk forenkling av Amundsen psykologi at filmen i liten grad hjelper oss med å forstå hans indre drivkraft eller vekke sympati med ham. 
Vi kommer aldri bak fasaden. 

Amundsen spenner over mange temaer, men inuittene, som var så viktige for hovedpersonen, er ikke med. 
Uten deres kunnskap om hvordan han kunne overleve i polare strøk, hadde Amundsen trolig ikke kunnet slå den tedrikkende ponnirytteren Scott ned i ridestøvlene. 

Manglende isbjørn-klo 

Regien i filmen er ujevn. 
I 1916 ble Amundsen angrepet av en isbjørn som kloret opp ryggen hans. 
Denne hendelsen er overraskende dårlig utnyttet til å skape spenning i filmen. 
Dramaet er nesten over før det starter. 

På den annen side er filmens mest actionfylte scene så karikert i sin virkemiddelbruk, at den minner mest om en amerikansk katastrofefilm. 
Den viser at ekspedisjonsmedlemmet Oscar Wisting var millimeter fra å omkomme i en avgrunnsdyp issprekk på vei til Sydpolen. 

Når regissør Espen Sandberg (Max Manus og Kon-Tiki) drar på så mye i sin virkemiddelbruk, tilfører det riktignok etterlengtet intensitet. 
Samtidig blir det et stilbrudd med den temperaturløse realismen ellers i filmen. 
Det etterlater også et spørsmål: 
Var ikke Amundsens polekspedisjoner nervepirrende nok i seg selv – uten slike virkemidler? 

Ingen skjønnmalt mann 

Filmen skal ha ros for ikke å prøve å skjønnmale Amundsen og hans triumfer. 
Det kommer tydelig frem at han var nådeløs, iskald og ufølsom overfor menneskene som hjalp ham til suksess. 
Han fremstilles som en motpol til forskeren Fridtjof Nansen, som ifølge filmen var drevet av vitenskapelig nysgjerrighet. 
Det fremstår langt mer uklart hva Amundsen egentlig oppnådde, utover å bare være først. 

Pål Sverre Hagen er en av Norges beste karakterskuespillere, noe han akkurat viste i en sterk birolle i Ut og stjæle hester. 
Hagen gjør så godt han kan med materialet han har fått å jobbe med, men det er kanskje sminkingen av ham til å ligne på en eldre Amundsen som imponerer mest i filmen. 

Filmen om Roald Amundsen kan føles som en illustrert Wikipedia-artikkel. 
Den byr på litt om alt i et tørt filmspråk, mens hovedpersonen selv forblir en gåte. 
