Film:Slapp, sjuskete reprise 

Billy Bob Thornton er tilbake som forfyllet nisse i en oppfølger som aldri klarer å leve opp til forgjengeren. 

Bad Santa 2 

Den svarte komedien «Bad Santa», som handlet om en forfyllet, kjeltringaktig kjøpesenternisse som klarte å tvinge fram sine myke sider mot slutten av filmen, var en stor fornøyelse for alle oss som liker upassende og drøy humor. 
Nå er det allerede 13 år siden sist vi stiftet bekjentskap med Billy Bob Thorntons sjuskete anti-helt, og det ville være en overdrivelse å si at han er blitt mer sjarmerende med årene. 

I årets variant bruker han og hans tilsvarende ufyselige mor, samt kompanjongen fra forrige film, mesteparten av tiden på å infiltrere en organisasjon som samler inn penger til vanskeligstilte barn for å kunne robbe den på slutten av sesongen. 
Samtidig forsøker han iherdig å unngå guttungen han fikk et ufrivillig farsforhold til i forrige film. 

Styrken i den første filmen var at den klarte å få oss til å le av forholdsvis drøye vitser og at hovedpersonen var så motbydelig på nær sagt alle måter at opptiningen av den nedkjølte sjelen nærmest framsto som et julemirakel. 
Den skapte også en slags etterlengtet balanse blant alle de koselige/romantiske julefilmene. 
Siden den tid har filmhumoren jevnt over blitt mer vågal, noe som antakelig har fått manusforfatterne her til å tenke at de må være enda verre enn i den første filmen. 
Dessverre har det åpenbart vært viktigere å satse på sjokkeffekten enn på at det som formidles faktisk er morsomt. 
Her er det mer regelen enn unntaket å tulle med ulike tabuer, men vitsene har stort sett bare ett lag, det er ingenting som skjuler seg i underteksten. 
Det framstår mer som en halvslapp samling sketsjer enn en film. 
Når man har sluttet å måpe over hvilket nivå regissør Mark Waters har lagt seg på, blir det fort anstrengende å være vitne til de ulike forsøkene på å være enda mer ekkel og upassende enn alle andre. 

Det er også frustrerende å se at hovedpersonen Willie (Thornton) åpenbart ikke har endret seg det spor fra den personen han var i begynnelsen av første film. 
I stedet gjennomgår han den samme personlige utviklingen som i 2003, noe som gjør filmen til en dårlig kopi av sin forgjenger, mer enn en fungerende oppfølger. 
Hadde den i det minste vært morsom, kunne mye vært tilgitt, men når også dette elementet svikter, kan man like godt se eneren om igjen i stedet for denne. 
