Stor begeistring for "Messias" i Domkirken
Med stående applaus satte en fullsatt Stavanger domkirke stor pris på før-julens Messias-fremførelse. 

Tradisjonen med å fremføre Händels Messias rundt juletider har ingenting med oratoriets opprinnelse å gjøre. 
Tekstene er skrevet av Charles Jennens, en Shakespeare-forsker utdannet i Oxford. 
Han la vekt på troen på Jesu guddommelighet, som en reaksjon mot at en rasjonalistisk ateisme hadde bredd seg. 
Hva Händel mente om religion, er ikke klart; at han skulle ha grått mens han holdt på med partituret, er en legende. 
Händel skrev dette gedigne verket mellom 22. august og 14. september 1741, altså i et imponerende høyt tempo. 
Men han komponerte alltid som i en slags rus. 

Situasjonen da Händel skrev oratoriet Messias, var at den italienske operaform ikke lenger var så populær. 
Det var med denne Händel hadde hatt en slik suksess, og det er operaene som i dag er gjenstand for stor oppmerksomhet og til dels glimrende oppførelser. 
Men Messias er og forblir et mesterverk. 
Det ble uroppført i Dublin og ble en triumf. 
Anmelderne unngikk ikke det nye estetiske begrepet om det overveldende, nemlig det sublime. 

Fremførelsen i Domkirken søndag kveld var imponerende på mange vis. 
Først la vi merke til det rytmisk markante i orkesterforspillet, ledet av førstefiolinisten Ingerine Dahl. 
Hun hadde mot slutten av oratoriet en alldeles nydelig solo-innledning, ledsaget av orgelet (et portativ), til arien ”If God be for us”. 
Hele fremførelsen var preget av letthet og en stil vi er blitt vant til med historiske fremførelser; det vil si, uten det plastiske og de store buene vi kan høre hos en Karl Richter (som også har sin berettigelse). 
Men domkantor Oddgeir Kjetilstad vet hva han gjør. 

I første del hørte vi profetiske tekster fra Det gamle testamente, samt julefortellingen i Lukas-evangeliet. 
I ”Comfort ye my people” møtte vi Erlend Tvinnerein uanstrengte og lette tenor. 
Han sto godt til de tre andre i sangsolist-kvartetten, med et pluss til den vakre sopranen Beate Mordal, som også hadde evnen til retorisk å fremstille ariene med innlevelse. 
Men mezzo-sopranen Ann-Beth Solvangs varme stemme berørte oss også, og likeledes formidlet Kosma Ranuers voluminøse baryton det bryst-mandige hos Händel. 

I andre del hørte vi mer smertefulle tekster, men også jublende ord fra Bibelen. 
Det er ingen forteller her (som hos Bach), ingen handling. 
Det dreier seg om Messias’ komme, angsten til en syndig verden overfor Guds komme, og offeret som skal forløse en fallen menneskehet. 
Veldige kor, som aldri ble for massive, herlig melodiske soloarier ble her ledsaget av et ekspressivt spillende orkester. 
I korene la vi merke til et par sopraner som strålte over de andre stemmene. 

Messias er blitt til en slags åndelig nasjonalhymne for engelskmennene. 
Kongen, George II, skal ha reist seg ved Halleluja-koret, og siden er dette blitt en skikk i England. 
Men noen har påstått at kongen for det meste sov under fremførelsen han var tilstede ved, men så plutselig ble vekket ved Halleluja-ropene, og skvatt opp. 
