«En gang tittet vi opp mot stjernene og drømte»
Ambisiøs «Tomorrowland». 

«Tomorrowland» kaster et nostalgisk blikk mot optimismen fra sci-fiens gullalder. 

Slik ønsker actioneventyret å være et motstykke til, og en kritikk av, de siste årenes økende tendens i populærkulturen til å fråtse i dystopi, postapokalypse og mørke i alt fra filmer og bøker til tv-serier og dataspill. 

Vi følger tenåringen Casey (Britt Robertson), egenrådig og vitenskapelig anlagt. 

Hun oppdager en port inn i en alternativ virkelighet hvor bygningene ser ut som omslagene til science fiction-romaner fra 50-tallet, romfart er dagligdags og folk med rakettryggsekker fyller lufta. 

Det er alt Casey har drømt om, men etter et kort besøk stenges hun ute. 
Sammen med to tidligere beboere, ungjenta Athena og en gammel og bitter oppfinner ved navn Frank, forsøker hun å finne ut hva det var hun så og hvordan hun kan komme tilbake dit. 

Sa nei til «Star Wars» 

Filmen er hjertebarnet til Brad Bird, mannen bak filmer som Pixar-klassikerne «Ratatouille» og «The Incredibles», samt «Mission: 
Impossible - Ghost Protocol». 

Bird fikk tilbud om å regissere den sjuende «Star Wars»-filmen, men valgte denne i stedet. 
Årsaken blir kjapt tydelig: 
Mannen har et budskap. 

En gang tittet vi opp mot stjernene og drømte, sier Bird. 
Nå titter vi ned i mobilskjermen for å lese nyheter om hungersnød, krig og klimakriser. 

Regissøren vil inspirere til noe annet enn maktesløshet og mane frem optimismen hos kunstnere, vitenskapsfolk, utforskere og andre drømmere. 

Dessverre klaffer ikke ambisjonene helt med lerretet han maler på, sommeraction på storbudsjett. 
Likevel finnes det flust av lyspunkter, som nydelig produksjonsdesign og flotte rolleprestasjoner. 

Vidøyd 

Hovedrolleinnehaver Britt Robertson har vært en viktig del av ensemblet i Stephen King-serien «Under The Dome», men her tar hun et stort steg opp. 

Som Casey bærer hun egenhendig filmens troverdighet på sine skuldre, med vidøyd spill og utsøkt komisk timing i møte med alt som er utrolig. 

Samtidig utgjør Thomas Robinson i rollen som unge Frank og Raffey Cassidy som Athena hjertet i den fantastisk medrivende første akten, hvor man via Verdensutstillingen i 1964 introduseres for den uimotståelige ideen om Tomorrowland. 

Dessverre sammenfaller introduksjonen av en småtam George Clooney i rollen som Frank den eldre med et actionfylt midtparti som punkterer i en drøvtygd transportetappe full av eksposisjon, eksplosjoner og drapsroboter. 

I det ene øyeblikket bygger Bird rollefigurene med samme kløktige teknikk som i Pixar-filmen sine, i det neste drukner han utviklingen deres i en smått rotete haglskur av støy og actionklisjeer, samtidig som kjernetematikken kun får overflatebehandling. 

De friske ideene Bird etterlyser, uteblir. 

Det er frustrerende i en film som ønsker å være så mye mer. 
