Farao:Kunstpop med klar visjon 

Et unikt og medrivende innblikk i en ung artists musikalske verden. 
Den norske albumdebutanten Farao disker opp med elektroakustisk pop av høy standard, som tør å tøye grenser. 

Tittelkuttet åpner. 
Anført av trommer og klapp, før gitar og synth fyller ut krokene. 
Faraos vokal kommer inn, og legger seg pent i miksen. 
En nydelig stemme som hakkes opp, samples og mangedobles. 
Mange har lekt seg med digital prosessering av vokal, men det er ikke alltid det ender opp med å høres så bra ut. 
De svevende korene passer perfekt inn i lydbildet, og brukes til noenlunde forskjellig effekt i løpet av albumet. 
En ganske så unik sound, enkelt og greit. 

Interessant bruk av rytmer 

For rundt to år siden, imponerte Farao, alias Kari Jahnsen, i Urørtfinalen. 
Singelen «Tell a lie» gjorde rundene gjennom plateselskap i inn— og utland, og jenta fra Ulnes satte i gang arbeidet med sitt debutalbum, innspilt på Island. 
Resultatet er et sirlig sammenvevd lydmaleri – eksperimentelt, drømmende, utfordrende og ektefølt. 
Et verk som pusher grensene i popen, uten å fremmedgjøre potensielle lyttere. 

Den relativt ferske singelen «Bodies» følger opp, og fortsetter den interessante bruken av rytmer. 
Dette er et annet element som stikker seg ut i Faraos musikk viljen til å la rytmeseksjonen leke utenfor standardrammene. 
Låten er fengende, og gjør en stilig blanding av akustiske og elektroniske elementer. 
Refrenget fester seg i hjernen lenge etter at de siste tubatonene er blåst. 

Les ukas TV-anmeldelse: 

Fyllt med fandenivoldsk glede 

Blandingen av elektroniske og akustiske instrumenter, i et åpent, noe nedstrippet lydlandskap, gir en egen stemning til musikken. 
Den er både fylt av melankolsk ettertenksomhet og fandenivoldsk glede. 
Vakkert er det uansett. 
De enkle, grunnleggende strukturene får blomstre, og utfolder seg ofte i uventede retninger. 
Jahnsen står selv for mye av instrumenteringen, som kan forklare hvorfor den passer som hånd i hanske med vokaluttrykket hennes. 
Gitarer, diverse tangenter, klokkespill og innslag av blåsere gir en rik lytteropplevelse. 

Hør ukens spilleliste: 

Minimalistisk, men ikke tomt 

Farao unngår å bli formulaisk simpelthen ved å prøve ut nye innpakninger for sin særegne stil. 
«Feel» domineres av en enkel, dronete beat og en for øyeblikket ren vokal uten effekter. 
Minimalistisk, uten å virke tomt. 
Flere elementer legges til gradvis, og det blir vanskelig ikke å nikke med til takten. 
«Anchor» går i motsatt retning: ingen trommer, kun dunkle synther som forløses i et nærmest orkestralt refreng. 
Låten serverer også mer av den stilfulle, gradvise oppbygningen Farao tilsynelatende har svart belte i. 

Det sterkeste kuttet tilslutt 

Albumets siste spor gir oss noe av det sterkeste arbeidet. 
«Silence» legger en enkel groove bak et messende opptak av noe som kan minne om strykere, før vokalen overtar låtens sentrum. 
«Are you real» er en av de mest suggererende låtene i denne samlingen, med likheter til både Røyksopp og Bjørk. 
Den sentrer rundt en enkel vokallinje og et kult basshook omgitt av luftige melodier, før sistesporet «The hours» setter i gang med syntharbeid rett fra Tangerine Dreams formelbok. 
Der avslutninger på mange eksperimentelle popskiver fra de siste årene lett har endt opp med ambient knoting som en slags nødløsning, er dette et langt mer dynamisk dyr. 
Eklektiske stilhopp og et varierende lydbilde, før den plutselig tones ned og forsvinner. 
Et av albumets sterkeste spor, og et klart incentiv til å øyeblikkelig trykke på play slik at du kan oppleve hele seansen igjen. 

Till it's all forgotten er en debut som setter få grenser for seg selv, og samtidig presenterer en klar visjon. 
Låtstrukturene er lekne, gjennomføringen vakker. 
Det er alltid gøy når noen gjør noe annerledes, og når det i tillegg skjer på et debutalbum fra en relativt fersk artist, er det all grunn til å høre etter. 

Les flere av ukens plateanmeldelser: 

Trenger du serietips? 
Her er 10 TV-serier du ikke bør gå glipp av: 
