En rett høyre til livets urettferdigheter
Arne Svingen slår et drøyt slag for utsatt og aggressiv ungdom. 

Kanskje har den realistiske ungdomslitteraturen i Norge aldri vært mer voldelig. 
Kanskje har ungdomsbokforfatterne aldri vært sintere. 

Volden virker nemlig ikke lenger like spekulativ. 
Den fremstår rasende. 

Når osloforfatter Arne Svingen lar 17 år gamle Herman slå ned folk nesten som hobby, er det ikke for å vekke leselyst. 
Det er for å tematisere maktesløshet. 

Herman slår i mangel på bedre alternativer. 
Og han slår ikke bare for å holde ut sitt eget liv. 
Etter at han møter Silje slår han også for å gjøre verden bedre for noen av de mest utsatte blant oss. 

Det er som om forfatteren raser mot et samfunn der vi vet mer og mer om hvilken jævelskap barn og unge utsettes for – uten at noen makter å stoppe den. 

Eller som Herman sier: 
«Noen må ta igjen». 
Men hvor langt er det mulig å komme med vold? 

Også fjorårets «Ellers er jeg ikke noe menneske» av Agnar Lirhus og Lars Mæhles «Andromeda» roper drøyt og brutalt om hvor nådeløs norsk ungdomshverdag kan være, særlig for dem som stiller med dårlige kort i utgangspunktet. 

Volden kan leses politisk. 
Når jeg legger slike bøker ved siden av hverandre, er det som om sinnet retter seg mot et samfunn som bruker langt mer ressurser på å presse ungdom til å prestere bedre enn på å hjelpe og beskytte dem. 

Iblant kan de unge trenge beskyttelse mot hverandre, iblant beskyttelse mot voksne i sin egen familie. 

Enten hovedpersonen slår eller blir slått, viser den hvor vondt det gjør å bli rammet av livets urettferdigheter. 

Svingen er langt fra den første til å teste hvor langt du kommer med hevn. 
Men så godt skildret er den at virkningen er dobbel: 

Dels utforsker romanen helt realistisk hvor langt du kommer før politi og barnevern innhenter deg. 
Dels tilbyr den hevn i fantasien. 
Det er som om «Alt jeg skylder deg er juling» forsøker å ta igjen på frustrerte leseres vegne. 

Som vanlig skaper Svingen noen personligheter helt på grensen mellom det usannsynlige og umulige, men med sånn tæl at jeg velger å tro på dem likevel. 

Herman er både gjenkjennelig og ekstrem, det gjør ham spennende å bli kjent med. 
Han virker påfallende reflektert. 

Særlig uerfarne lesere vil nok verdsette – høyere enn oss litteraturkritikere – at han gir såpass tydelige hint om hvorfor han handler som han gjør. 

Det er nødvendig å forstå en person som oppfører seg som en drittsekk for å føle sympati med ham. 
Gradvis går det opp for meg hva han og Silje er drevet av. 

Dialogen dem imellom sikrer herlig driv i lesingen og viser utviklingen i forholdet deres. 

Naturligvis går det verken som de eller leserne har tenkt. 
Samfunnsproblemet består: 
«Det hjelper ikke om du og jeg tar igjen eller noen faktisk forandrer seg, for idiotfabrikken spyr ut nye jævler.» 

Fokuset snevres inn til det lille du kan gjøre noe med. 
Sinnemestring. 

Jeg kan være enig i at det å slå stort sett fungerer dårlig som metode for å gjøre verden bedre – aggressiv ungdom er snarere en del av problemet. 

Men er det virkelig bare deg selv du kan gjøre noe med? 
På den annen side: 
Ser vi til hvordan ungdom i land rundt oss brenner biler og knuser utstillingsvinduer, er det kanskje like greit å begynne kampen mot urett i terapi. 
