Anmeldelse:«Middelhavet» 

«Middelhavet»s skildring av massemigrasjonen til Europa nærmer seg det dokumentariske. 

FILM: 
Det ligger en åpenbar ironi i at Vesten eksporterer en rotløs og ideologisk ladet individualisme til resten av verden og samtidig blir både overrasket og indignert når mennesker fra andre kontinenter plutselig står ved portene, klare å bli med på moroa. 
Likevel hersker det i vår del av verden en forventning om at mennesker som kommer hit på jakt etter et bedre liv skal te seg som asketiske takknemlighetsmaskiner helt til dagen da de mottar sitt etterlengtede integreringsbevis. 

Hett tema 
Det er denne problemstillingen — samt de moralske implikasjonene publikum eventuelt leser inn i den — som danner utgangspunktet for Jonas Carpignanos «Middelhavet». 
Filmen følger Ayiva og Abas, to voksne menn som forlater sine liv i Burkina Faso og legger ut på den farefulle ferden mot Europa, hvor de har blitt forespeilet oppholdstillatelse og arbeid av bekjente som har tatt turen før dem. 

Når de etter en lang og dramatisk ferd når fram til Italia viser det seg imidlertid at livet i Europa verken er like lukrativt eller enkelt som de hadde forestilt seg, og etter hvert bygger kulturkonfliktene seg opp mot en tredjeakt som langt på vei speiler det dramatiske klimakset i Spike Lees «Do The Right Thing». 

Kald film Der Lees klassiker fra 1989 er et overflødighetshorn av humor, sjarm og minneverdige karakterer, er «Middelhavet» en tilbakeholden og kaldt observerende film som legger fram sin fortelling på en måte som har mer til felles med dokumentarfilm enn klassisk drama. 
Carpignanos figurer blir aldri tredimensjonale skikkelser, men er snarere representanter for grunnleggende menneskelige impulser: 
Ayiva vil forsørge sin datter mens Abas tiltrekkes av tanken på større materiell velstand, og begge preges av drifter og behov som strider mot idealbildet av Den edle flyktningen. 

Dermed blir den nyanserte og velspilte «Middelhavet» en film som appellerer til intellektet snarere enn følelsene, og som henviser publikum til å lene seg tilbake og konstatere at ja, det er vel omtrent sånn det må gå — all den tid det er sånn mennesket fungerer. 
