Fra lettlivet tøys til ulykksalig alvor
Den norske fotografen imponerer med å ta opp en hel spillefilm uten stans. 
"En natt i Berlin" er blitt en medrivende opplevelse. 

Riktignok kan man den første halvtimen lure på om det vil skje noe særlig, men jeg kan love at dramatikken stiger kraftig underveis. 
Tålmodigheten får således sin rike belønning. 

Det starter i en nattklubb i Berlin i de små, mørke morgentimer. 
Etter å ha danset seg svett og trøtt kjøper unge Victoria seg et glass vodka i baren og prøver – på engelsk – å få en mer personlig kontakt med servitøren bak disken. 

Men nei, han er slett ikke interessert. 
Vel, da får hun sykle hjem til hybelen og få seg litt søvn før hun klokka 07.00 skal åpne kafeen der hun jobber. 
Men utenfor nattklubben fanges hun brått opp av en vennegjeng med fire småfulle berlinere. 
Særlig én kar, Sonne, forsøker å få hennes oppmerksomhet. 

Spansk jente, tyske menn 

Gradvis skjønner vi at jenta er fra Spania på et tremåneders opphold i Berlin. 
Men hvorfor lar hun seg så lett avspore av tyskerne – skyldes det en tåkelagt vurderingsevne etter vodkaen, eller er det ensomheten i en ukjent storby som gjør henne så kontaktsøkende? 

Hadde jeg vært moren til Victoria, ville jeg blitt vanvittig bekymret for at hun innlater seg med dem. 
Samtidig klarer skuespillerne å skape spontane dialoger som, midt i fyllerøret, gir dem nok sjarmerende trekk til at man godtar at Victoria blir positivt innstilt og rives med av deres påfunn. 

Mer må ikke røpes av handlingen enn at hun gjennom filmen involveres stadig tettere i gjengens forehavende, til slutt med skjebnesvangre følger. 

Hovedrolleinnehaverne gjør en strålende innsats, ikke minst med tanke på at alt er tatt opp uten avbrudd. 
Særlig imponerer Fredrick Lau som Sonne og Laia Costa som Victoria, to skikkelser som med fine nyanser flørter seg nærmere hverandre. 
En scene mellom dem alene i kafeen hennes, der hun plutselig viser seg å være en meget dyktig pianist, er helt magisk og gir en nøkkel til å forstå henne bedre. 

"En natt i Berlin" fikk Kritikerprisen på Filmfestivalen i Haugesund nylig. 
Trønderen Sturla Brandth Grøvlen vant i vinter en Sølvbjørn i Berlin for sin fotografiske innsats. 
Hvordan han smyger seg umerkelig rundt personene, opp og ned trapper, inn og ut av biler, uten at det virker påtatt og unaturlig, er uhyre imponerende. 

I 2002 fascinerte den russiske regissøren Alexander Sokurov med en halvannen time lang film, "Russian Ark", uten et eneste klipp. 
Den gang var det banebrytende at kameramannen forflyttet seg 1300 meter gjennom Vinterpalasset i St. Petersburg mens han filmet uten stans. 
I rom etter rom dukket det opp mennesker som snakket og handlet, spilte og danset, nøyaktig slik regissøren har planlagt. 
Det lot seg gjøre fordi et tysk selskap hadde utviklet et bærbart videokamera med batterier til 100 minutters opptak. 

I "En natt i Berlin" er teknologien forfinet. 
Filmen gir pustepauser nok – flere av dem lekkert akkompagnert av musikk – til å reflektere over hvilket enormt planleggingsarbeid regissør Sebastian Schipper og hans filmteam har gjort for å oppnå at hendelsene smyger seg sømløst av sted og at alle biroller befinner seg der de skal i rette sekund. 
Det sier litt om utfordringene at tagningen på 2 timer og 20 minutter måtte gjøres tre ganger før det hele fungerte. 

Man kan nok innvende at all dramatikken som utfolder seg denne Berlin-natten, neppe ville skjedd så fortettet i virkeligheten. 
Men den lille skepsisen skyver jeg lett unna fordi gjennomføringen er så bra, fotoet en slik prestasjon, og fordi plottet blir så intenst medrivende og personene pendler så sårt mellom lettlivet glede og dyp angst og beven. 
