Grundig og medrivende om en av Norges største drapsgåter
Drapsgåten Birgitte Tengs egner seg perfekt for true crime-sjangeren. 

TV2s nye true crime-dokumentarserie i ni deler, «Hvem drepte Birgitte?», tegner til å bli en medrivende og grundig affære. 
I hvert fall om de to første episodene holder det de lover. 

Serien er basert på boken fra 2015 ved samme navn, skrevet av den SKUP-vinnende journalisten Bjørn Olav Jahr. 
Han står også som regissør her, sammen med produsent Bjørn Eivind Aarskog, og de to serieskaperne har gravd dypt og systematisk i hva som egentlig skjedde da 17 år gamle Birgitte Tengs ble drept på Karmøy for snart et kvart århundre siden. 

Kjent historie 

Hovedtrekkene i historien er nok kjent for de fleste, og inneholder alle de makabre, pikante og mystiske elementene som gjør at en slik forbrytelse fester seg i den kollektive hukommelsen vår: en lyshåret, ung jente fra bedehusmiljøet på Karmøy som – i følge en rørende hverdagsanekdote fra faren – ikke engang ville skade en maur, blir revet bort fra et lite lokalsamfunn der alle kjenner alle. 
Kort tid etter blir fetteren mistenkt og innrømmer til og med drapet, før han trekker tilståelsen, blir frikjent i straffesaken, men likevel dømt til å betale erstatning. 

I ettertid skal det ha blitt avslørt mangler og kritikkverdige forhold i politiets etterforskningsarbeid, og skyldspørsmålet står den dag i dag fullstendig åpent. 
Alt ligger med andre ord til rette for et medrivende (og til dels opprivende) norsk tilskudd i den populære true crime-sjangeren. 

De to første episodene tar for seg handlingsforløpet den skjebnesvangre natten, det umiddelbare sjokket og sorgen i lokalsamfunnet, medietrykket fra rikspressen, samt den begynnende etterforskningen som raskt snevret seg inn mot fetteren som hovedmistenkt. 
For de som har saken friskt i minne vil dette kanskje oppleves som gammelt nytt, men for undertegnede, som hverken har lest Jahrs bok, hørt VGs podcast om samme tema, eller var gammel nok til å følge saken tett i 1995, var dette oppslukende saker. 

Samvittighetsfullt 

Det skyldes ikke minst det omfattende og samvittighetsfulle arbeidet som er lagt ned i serien. 
Sentrale aktører i etterforskningen, mediedekningen, vitner, venner og pårørende har bidratt med intervjuer. 
Mest fremtredende er Birgittes far og fetterens far, som åpner seg for kamera i noe som må ha vært en særdeles smertefull og retraumatiserende prosess. 
Med et par unntak der serieskaperne virker å melke gråtkvalt stillhet litt for lenge, er dette respektfullt og nøkternt formidlet. 

Arkivmateriale fra 1995 er også flittig brukt, og krimdokumentarens store akilleshæl – dramatiserte rekonstruksjoner – er heldigvis tålelig nennsomt gjort og unngår for det meste å bli ufrivillig komiske. 

Høye forventninger 

Lerretet som blekes virker å være stort, og foruten de menneskelige tragediene og krimetterforskningen blir serien også et fascinerende dykk inn i en svunnen medievirkelighet av papiraviser, fasttelefoner og et nyhetsdøgn som kretser rundt dagsrevyer og morgenaviser, ikke rundt en tjuefiretimers, uavbrutt strøm av konfliktskapende klikkagn som kjemper om å komme gjennom støyen. 

Det ligger implisitt i cold case-sjangerens struktur at de første aktene dekker allerede kjent materiale. 
Siden TV2s presseavdeling valgte ikke å sende ut flere episoder til anmeldelse er det vrient å si hvor potent, oppsiktsvekkende og potensielt spekulativt Jahrs og Aarskogs videre gravearbeid vil være. 

Men forventningene er høye til hvilke potensielle gamechangers som vil komme på banen når serien etter hvert beveger seg fra kjent til ukjent farvann. 

(Anmeldelsen er basert på de to første episodene.) 
