Ian McEwans nye roman har et ufødt foster i hovedrollen - og boka er blant hans aller beste
Hamlet sett fra livmoren. 

Her er jeg, altså, opp ned inne i en kvinne. 
Med armene tålmodig i kors venter, venter og undres jeg hvem jeg ligger inne i, hva som ligger foran meg. 

Slik åpner briten Ian McEwans siste roman. 
Fortelleren er et åtte måneder gammelt foster. 
Noe jeg må innrømme ikke virket særlig litterært appetittvekkende, inntil jeg begynte på boka. 

Mot alle odds utvikler denne knappe romanen seg til å bli McEwan på sitt aller beste. 
Drevet fram av et thrilleraktig plott, med det hjelpeløse fosteret som vitne. 

Grusom plan 

Fortellerens mor, Trudy, er en vakker 28-åring som bor i et digert og forfallent hus i St. Johns Wood utenfor London. 
Den egentlige eieren er hennes ektemann, fortellerens naive og virkelighetsfjerne far. 
Han driver et lutfattig forlag, der han utgir og skriver poesi ingen vil ha. 
Han elsker Trudy, til og med når hun kaster ham ut av hans eget hus. 
De trenger en tenkepause, mener hun. 
Pausen tilbringer hun med poetens griske og svikefulle bror, eiendomsmekleren Claude. 
De drikker og knuller, og legger etter hvert en grusom plan. 
De vil drepe den naive poeten. 
Den ufødte fortelleren har ingen mulighet til å hindre dem. 

For dem som synes plottet klinger velkjent, så ja: 
Dette er McEwans høyst originale versjon av Shakespeares «Hamlet». 
Navnelikhetene er åpenbare; Trudy er Gertrude, Claude er Claudius, og den lille fortelleren er unge prins Hamlet. 
Han elsker sin mor, kan ikke annet, han er jo en del av henne. 
Han reflekterer over sin tilblivelse, fra ikke-væren til det å være. 
Han bare er, heter det, i en eksistensfilosofisk passasje med åpenbare referanser til «to be or not to be». 

Ian Macaber 

«Jeg liker å dele et glass med moren min. 
Du har kanskje aldri opplevd, eller du har glemt, en god burgunder (yndlingsvinen hennes) eller en god Sancerre (også yndlingsvinen hennes) dekantert gjennom en sunn morkake», sier han et sted, med det mcewanske viddet som gjennomsyrer boka. 
Takket være sin mors høye alkoholkonsum, er han ikke sjelden på en snurr. 
Til tross for sin unge alder er han usedvanlig veltalende, distingvert, klok og velinformert. 
Gjennom støyen fra morens tarmer lytter han til BBC på radioen, verdenslitteraturen får han gjennom sin far, hvis språk er bygget opp av poesi. 

Hele McEwans repertoar med andre ord; referanser til verdenslitteraturen, essayistiske passasjer, politisk satire, ikke minst burlesk satire. 

Dette kan briten, som fikk tilnavnet Ian Macaber etter novelledebuten «First Love, Last Rites» (1975), og som de påfølgende åra skrev særegne gotiske romaner med en hang til vold. 
Flere av bøkene hans er filmatisert, blant annet Booker-prisvinneren «Om forlatelse» (2002). 
Min favoritt er den satiriske dystopien «Solar» (2010), som i likhet med «Nøtteskall» har elementer av krim og en underliggende betent forfallstemning. 

Lykkelandet Norge 

Stilistisk kjennetegnes Ian McEwan av dette tette, insisterende språket, som veksler med flommende ordkaskader. 
En blanding av lett og skarp satire og kompleksitet. 
Riktignok ikke alltid like elegant når det tvinges inn en mer karrig norsk språkform. 
Det er mye komikk i McEwans forfatterskap, til tross for at han selv sier han ikke kan utstå humoristiske romaner. 
Han er aldri opplagt. 
Dette er ingen entydig dystopi, tvert om: 
«Det er mye å være glad for. 
Jeg kommer til å arve en modernitetstilstand (hygiene, ferier, bedøvelse, leselamper, appelsiner om vinteren) og bo i et privilegert hjørne av kloden – det velfødde, pestfrie Vest-Europa. 
Mitt nærmeste nabolag kommer ikke til å befinne seg i lykkelandet Norge – førstevalget mitt på grunn av landets gigantiske pengefond og sjenerøse sosialordninger.» 

McEwan er på sitt beste når han skildrer det ekstreme forfallet. 
Det illeluktende huset paret lever i, søppelet de omgir seg med, drikkingen, heten, den betente erotikken. 
Det siste sett fra et ganske uvanlig perspektiv. 
«Ikke alle er klar over hvordan det er å ha penisen til ens fars rival bare noen centimeter fra ens nese. 
Jeg lukker øynene, jeg biter gommene sammen, jeg tar spenntak mot livmorveggene. 
Slik turbulens som dette ville få vingene på en Boeing til å ramle av. 
Moren min hisser opp elskeren sin, pisker ham videre med sine tivolihyl. 
Dødsveggen! 
Hver gang, ved hvert stempelslag, frykter jeg at han skal bryte igjennom og spidde det tynne skallebeinet mitt og befrukte tankene mine med hans vesen, med den myldrende kremen av hans banalitet.» 

Stakkars 
Jo Nesbø 

Nå er det ikke dette første gang forfattere skriver over Shakespeare-stykker. 
Seinest i forbindelse med Shakespeares 400-årsjubileum i fjor, der Hogarth forlag inviterte åtte bestselgerforfattere til å gjenfortelle Shakespeare i romanform. 
«Nøtteskall» er, uheldig nok for forlaget, ikke en del av serien. 
Men det er Jo Nesbø, som i år kommer med sin versjon av «Macbeth». 
McEwan har ikke gjort det lett for ham. 

For dette er en helt særegen roman, med en utrolig elegant avslutning, der McEwans purunge tragiske helt har pønsket ut den perfekte hevn på sin fars mordere. 
