Ny serie:«Sex Education» er en liten genistrek 

En herlig serie om sex uten moralsk pekefinger. 

Samfunnet er på mange måter blitt ekstremt seksualisert. 
Pornografi er et tastetrykk unna. 
Ungdommer sender hverandre nakenbilder, og det kan virke som om «dick-picks» er blitt normalen. 

Selv om alt er gjennomsnakket, og ungdom i dag kan google seg frem til det meste, betyr ikke det at sex i praksis er enklere nå enn det var før. 
Sex og følelser går hånd i hånd, og det er like vanskelig som det alltid har vært. 

Serieskaper Laurie Nunn hopper modig rett inn i problemet og skaper en serie som både er morsom, underholdende, mørk, alvorlig og trist på samme tid. 

Starter sexterapi 

Seriens premiss er morsomt nok i seg selv. 
Otis (Asa Butterfield) er en sky og beskjeden tenåring som kan mye om sex. 
Hans mor Jean (Gillian Anderson) er sexterapeut, og hun nøler ikke med å ha veldig åpne og forståelsesfulle samtaler om det aller meste. 
Pinlig! 
Serien spiller selvsagt bevisst på dette, men er smart nok til å holde balansen mellom alvor og humor. 

Otis har egentlig bare ett mål: å komme seg gjennom skoledagen uten å påkalle oppmerksomhet. 
Det er vanskelig når bestekompisen Eric (Ncuti Gatwa) er skolens homofile mobbeoffer. 
Når skolens kyniker Maeve (Emma Mackey) oppdager at Otis har talegaver utenom det vanlige, overtaler hun ham til å starte sexterapi for trengende medelever. 
Det blir kjapt kø. 

Ved første øyekast kan det virke som om Sex Education et klassisk tenåringsdrama med teite lærere, slemme medelever og ereksjonstrøbbel. 
Heldigvis er den så mye mer. 

En liten genistrek 

For det første er seriens hovedperson Otis en liten genistrek. 
Han er den typiske nerdete og smarte gutten, men han har også en god porsjon empati. 
Empati-rollen har tradisjonelt vært forbeholdt jenter, og det er så godt å se at en ungdomsserie kan ha et rollegalleri som ikke fremstiller gutter som kun macho og tøffe. 

Asa Butterfield er perfekt i rollen. 
Han har akkurat passe dose sårhet og uskyld til å fylle rollen, men det er ikke bare Butterfield som skal ha skryt. 

Alle, ned til den minste birolle, imponerer. 
Fra Tanya Reynolds i rollen som den sex-desperate Lily til Connor Swindells tolkning av skolens mobber, og ikke minst Gillian Anderson som moren. 
Hun har en rolle som lett kunne ramlet over i det karikerte, men hun gjør det så elegant med en blanding av tøffhet og sårbarhet at det er en ren nytelse. 

Dramakomikk 

I starten av serien tenker du at disse karakterene har vi sett før i ymse ungdomsfilmer. 
Det er helt riktig. 
Det er den strenge læreren, hun som er lett på tråden, og – for ikke å glemme – den onde jentegjengen. 

For hver episode av serien utvides det som i starten kan virke som klisjéfylte og karikerte karakterer. 
De får flere og flere lag for hver episode. 
Dette er seriens fortrinn når det gjøres bra og ikke kun dras ut for formatets skyld. 

Klassens superatlet er ikke så enkel som han først fremsto, og det er kanskje ikke så rart at mobberen er blitt som han er blitt? 
Til og med skolens bimbo har flere lag enn man tror ved første øyekast. 

Det er ikke alle historiene som sitter like godt og er helt troverdige. 
Men i det store og hele er dette milevis unna den generiske ungdomsunderholdningen som tilbys på ymse Disney-kanaler. 
Nunns serie er en befrielse. 
Balansen mellom dramaelementene og scenene som er ren komedie, er sublim. 
Det skader heller ikke at musikken er strålende med alt fra a-ha til Violent Femmes. 

Ingen moralsk pekefinger 

Sex Education har lånt mye fra 80-talls mesteren John Hughes, han som sto bak The Breakfast Club (1985) og Skulk med stil (1986). 
Den har til og med inkludert en scene hvor den strenge rektoren tar noen dansetrinn som selvsagt er en ren hommage til The Breakfast Club. 

Til tider har Sex Education en mørk humor som ikke alle kommer til å sette like stor pris på. 
Personlig synes jeg det er tøft at en ungdomsserie våger å se vanskelige temaer som abort og homofobi gjennom komediens linse. 
Det kunne blitt plumpt, men jeg synes den greier balansen. 

Serien setter sex i et positivt lys. 
Her er det ingen moralsk pekefinger. 
Noen vil kanskje stusse over det, men jeg sier hurra for skamløs seksualitet. 
Ser man på Jean-karakteren, blir det ikke nødvendigvis enklere med årene. 
I likhet med mange av filmene til Hughes, tar Sex Education ungdom på alvor. 
Den er også like fornøyelig for voksne, for husk at vi også har vært tenåringer! 
