Filmanmeldelse:«Mission: 
Impossible - Rogue Nation» 

Oppdrag: 
Underholdning. 
Mission accomplished. 

«Mission: 
Imposible – Rogue Nation» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Christopher McQuarrie. 

Med: 
Tom Cruise, Rebecca Ferguson, Simon Pegg, Jeremy Renner. 

Nå som James Bond er blitt selvhøytidelig og «eksistensiell» (om enn kledelig så), og Jason Bourne for lengst har pensjonert seg fra kinosalen (i denne omgang), tar man seg i å glede seg til en ny installasjon i «Mission: Impossible»-serien. 
Spesielt ettersom den forrige filmen, «M:I – Ghost Protocol» (2011), var sagaens beste. 

Det er den fortsatt. 
«Mission: 
Impossible – Rogue Nation» er litt for kaotisk, litt for lang og litt for ujevn til å «slå» forgjengeren, og mangler en actionsekvens like sugende visuell som den forrige filmens IMAX-dans rundt Dubais Burj Khalifa – verdens høyeste skyskraper. 

På den annen side: 
Denne filmen har tre actionklimaks som alle er blant de beste som har vært å se på kino på en stund, og det første kommer allerede før tittelsekvensen. 

En «forfilm», med andre ord, noe som er egnet til å illustrere «M:I»-seriens stadige og påtakelige likheter med den som handler om agent 007. 

Kvinnene (digg, men heldigvis mer og mer handlekraftige også). 
Hoppingen mellom land og kontinenter (dateline: London, Minsk, Cuba, Wien, Marokko med flere). 
Den nørdete duppeditthumoren. 
Og actionsekvener på henholdsvis et fly (utenpå et fly), i bil og på motorsykkel langs trange smug og ned bratte trapper i Casablanca, samt – selvsagt! – under vann. 

Det eneste «M:I» mangler, er en naturlig sjarmerende hovedrolleinnehaver. 
Tom Cruise er en utmerket nevekjemper, god i de intense scenene, og det skal sies at scientologien holder ham ung (han er 53). 
Men han er innbitt snarere enn elegant, og grunnleggende humørløs der Bond nyter godt av sitt ulveaktige glis. 

Det er opp til Simon Pegg, som Benji Dunn, å bidra med det manuset trenger av humreverdige scener. 
Som en surrete spjæling av en Q-aktig brite, med overraskende actionressurser til rådighet når det gjelder som mest. 

Svenskbritiske Rebecca Ferguson er god, nesten en slags alternativ hovedperson, som filmens eneste sentrale kvinneskikkelse, med det fabelaktige navnet Ilsa Faust. 
En superatletisk agent for den britiske etterretningstjenesten, som er «deep undercover» hos, men også muligens jobber for, superskurken Solomon Lane (en iskald, nesten mimikkløs Sean Harris). 

Lane leder det såkalte «Syndikatet», og spiller fiolin på alle som er så uheldige å komme i kontakt med ham. 
«Syndikatet» forårsaker terror over hele kloden, via aksjoner som minner om tragiske hendelser i den virkelige verden fra senere år. 

Hvem er de? 
Hvorfor er de? 
Hvem finansierer dem? 
Det kan vi ikke røpe her, uten å avsløre poenger. 
Men vi kan si så mye som at ikke alle agenter jobber for å redde verden lenger. 

Cruise og hans IMF, Impossible Missions Force, opererer selv på utsiden av loven. 
Skjøvet ut i kulden av CIA, ledet av den bryske, uforstående Hunley (Alec Baldwin), som er lei av tjenestens halseløse ødeleggelser og generelt «uortodokse metoder». 

Alle jakter på alle. 
«Det er ingen allierte i statsmannskunst», uttaler sjefen for britiske MI6 på ett tidspunkt. 
«Bare interesser». 

Manuset er i det hele tatt en kulminasjon av agentfilmtroper. 
Det er til tider forvirrende, og tilfredsstiller ikke hjernens lengsel etter det logiske. 
Tempoet er imidlertid så heftig at man aldri har tid til på stusse for mye. 
«M:I» er full av absolutte absurditeter. 
Men de er overskuddspregede, artige absurditeter. 

Den nevnte motorsykkel-i-Marokko seansen føles som en klassiker. 
Og om «M:I – Rogue Nation» i det store og det hele er vel streit i filmspråket, så er i alle fall katt-og-mus sekvensen, satt til operahuset i Wien, en uhyre velkomponert iscenesettelse av gamle, gode, klart Hitchcock-inspirerte spenningsfilm-«verdier». 

En humørløs helt og mye rør til tross: 
En tvers gjennom trivelig skrøne. 
Og finfin oppvarming til bestefar Bond, som dukker opp igjen i november. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
