Plateanmeldelse:The Weeknd – «Beauty Behind The Madness» 

Rusmisbruk, tilfeldig sex og altfor mye penger: The Weeknd lager popmagi om medaljens bakside som ingen andre. 

ALBUM: 
R&B 

«Beauty Behind The Madness» 

«I’m that nigga’ with that hair singing ‘bout poppin’ pills, fucking bitches, living life so trill», synger The Weeknd på Kanye West-produserte «Tell Your Friends». 
En mer konsis oppsummering av The Weeknds kjerneverdier kan man bare drømme om. 

Det er gått fire år siden The Weeknd, eller Abel Tesfaye, dukket opp av intet med mikstapen «House Of Balloons». 
Da ble han fanebærer for sjangerbetegnelsen «PBR&B». 
Eller hipstervennlig R&B, om du vil. 

Den gang var Village Voice raskt ute med å kalle den nye bølgen av R&B-artister for «revolusjonære». 

Og nå? 
Er det fortsatt tegn til revolusjon på «Beauty Behind The Madness»? 
Tja, ikke akkurat. 

Men det langt mer kommersielle tilsnittet (som samarbeid med Lana Del Rey), diskrediterer ikke platen som et kurant bidrag til popmusikken. 

På albumet antyder Tesfaye at overgangen fra å være bankerott til å ha masse penger på bok inviterer til hedonistisk, og i ytterste konsekvens blasert livsførsel. 
«Åh, for en uutholdelig letthet dette livet medføer», predikerer han på «Often». 

Sex underspilles ikke i Tesfayes univers; ikke rart han følte seg kallet til å gi en hjelpende hånd til lydsporet til husmorpornofilmen «Fifty Shades Of Grey» med låten «Earned It». 

Tematisk er han ikke banebrytende. 
Men med Tesfayes ekstremt forbilledlige melodiføring, popteft og nydelige vokal er det forbausende lett å glemme at han synger om den bemidlede vestlige sivilisasjonens fall. 

Som for eksempel på den catchy monsterhiten og Michael Jackson-pastisjen «Can’t Feel My Face», som enten er en ode til kokain, en dame – eller begge deler. 

The Weeknds mørke tekster om dop, tilfeldig sex og kodein-fyll gjør det det klart at curling-generasjonen er i beit for et R&B-lydspor som er, kremt, mer virkelighetsnært. 

Noen vil likevel argumentere for at tekstenes iboende apati, hvor emosjonell tomgang synes å være drivkraften, fremstår uinteressant fordi det føles meningsløst. 

Dessverre er det derfor The Weeknd er en av artistene som speiler samtiden best. 

BESTE LÅT: 
«Can’t Feel My Face» 
