«Green Book» er feelgood av beste merke
Herlig blanding av humor og alvor. 

Det er vanskelig å la være å trekke paralleller til Driving Miss Daisy (1989) når man ser Peter Farrellys Green Book. 
I 1989 handlet det om vennskapet mellom en eldre jødisk kvinne og hennes afroamerikanske sjåfør. 
I 2019 skal vi til historien om en afroamerikansk pianist i verdensklasse og hans italienskættede sjåfør. 

Rollene er byttet om, men mye av handlingen i Green Book foregår også i en bil på vei gjennom sørstatene. 
Året er 1962. 

Guide til hoteller for svarte 

Filmen er inspirert av faktiske hendelser i dørvakten Tony «Lip» Vallelongas liv. 
Han får jobb som sjåfør og livvakt for musikeren Dr. Don Shirley på en to måneders turné gjennom de amerikanske sørstatene. 
Shirley er afroamerikansk, men sørstatene på 60-tallet var ikke trygge, selv for en genierklært pianist. 

De er utstyrt med en «green book», en guide til trygge hoteller og restauranter for svarte, og turen blir starten på et spesielt vennskap. 
Feelgood-filmer er skapt for slike historier. 
For hva er vel bedre enn to karakterer, som ikke kunne vært mer ulike, men som gjennom filmen lærer av hverandre? 

De hvites privilegium 

Der hvor Tony er uhøvlet, er Don velartikulert. 
Den ene tyr lett til vold, mens den andre er intellektuell og smart. 
Det som gjør Green Book til mer enn en feelgood-film, er nemlig at den greier å vise oss hva som ligger i begrepet «hvitt privilegium». 
Med sin arbeiderklassebakgrunn ser Tony på seg selv som underklassen. 
På reisen blir han vitne til hva det virkelig betyr å være en annenrangs borger. 

Don Shirley inviteres hjem til de rikeste av de rike, han vises stolt frem som superstjerne. 
Bak kulissene blir han bedt om å bruke utedoen, garderoben er et bøttekott, og han får ikke spise i de hvites restauranter. 

Fra plump humor til alvor 

Det er i de små detaljene Green Book har sin styrke. 
Regissør Peter Farrelly skildrer inngrodde holdninger og hverdagsrasisme uten store fakter og dramatikk. 
På veien møter vi våre egne fordommer speilet i de to karakterene. 

Farrelly har tidligere laget komedier som Dum og dummere (1994) og Alle elsker Mary (1998) sammen med broren Bobby. 
Her er han på egen hånd. 
Det er en langt mer følsom regissør vi har med å gjøre enn mannen som tidligere har gjort plump humor til sitt varemerke. 

Green Book er en oppvisning i hvordan man tar et alvorlig tema og gjør det til god og tankevekkende underholdning. 
Farrellys film er også en håpefull film hvor to forskjellige mennesker finner en felles plattform. 

Dypt menneskelig 

Green Book ville ikke vært det den er, hadde det ikke vært for to ekstraordinære skuespillere: 
Viggo Mortensen og Mahershala Ali. 
Dialogen sitter, den komiske timingen er perfekt, og samspillet gnistrer. 

Under Alis elegante ytre ulmer raseriet og fortvilelsen. 
Mortensen viser med ansiktet alene hvordan den tøffe fasaden slår sprekker og avslører en mann med både sosial samvittighet og et stort hjerte. 

Farrelly kunne spart litt på det sentimentale mot slutten, men Green Book er en dypt menneskelig historie du bør få med deg. 
Filmen fortjener sine Oscar-nominasjoner. 
