Anmeldelse:«Mandariner» 

En elegant og innsiktsfull fabel om borgerkrig. 

FILM: 
Filmer om knirkete gamle gubber som bor alene og gjør ting på sin egen, tidkrevende måte er å regne som en egen sjanger, og få steder er den mer populær enn i Norden. 
I norsk og finsk film brukes denne formelen som regel som utgangspunkt for underfundig komedie, men i den estisk-georgiske samproduksjonen «Mandariner» tjener den som en ramme for en innsiktsfull fabel om borgerkrig. 

Velartikulert 
Filmen utspiller seg i Abhkasia i 1992, da republikken kriget for å løsrive seg fra Georgia. 
Den aldrende Ivo og hans middelaldrende venn Margus er de eneste i den estiske bosetning som ennå ikke har flyktet hjem til sitt frigjorte hjemland i nord. 
Mens frontlinjen beveger seg stadig nærmere, jobber de to på spreng for å berge Margus' mandarinhøst i sikkerhet, og mens de gjør dette tar de seg av to overlevende etter en trefning mellom de to stridende partene. 

Problemet er at de to overlevende tilhører hver sin side av konflikten, og at tsjetsjeneren Ahmed er fast bestemt på å ta livet av georgiske Niko så fort han er oppe av sykesengen. 
Ivo tillater imidlertid ikke vold i sitt hus, og etter hvert som dagene går vokser det fram en våpenhvile mellom de to fiendene. 
Det er en langsom og nervøs forbrødring, men når krigen omsider når landsbyen er konfliktbildet endret. 

Elegant «Mandariner» er et sjarmerende og velfotografert antikrigsdrama som har mye til felles med den georgiske filmen «Corn Island», som var den store positive overraskelsen under Kosmorama i Trondheim tidligere i år. 
Borgerkrig er den mest absurde av alle former for krig, og regissør Zaza Usushadze er elegant i sin skildring av hvordan tilfeldigheter skaper lojalitetsbånd og fiendskap som så blir avgjørende for liv og død. 

Som i «Corn Island» brukes det eldgamle kulturlandskapet som en målestokk på hvor omskiftelige og forgjengelige fiendebildene som får mennesker til å drepe hverandre i realiteten er. 
Og i en slik sammenheng fremstår de gamle mennenes sjangerdefinerende skepsis til ungdommen og deres lidenskaper både som klok og velbegrunnet. 
