Et forstyrrende portrett av amerikanske samfunnsnevroser
Dokumentarfilmen «Weiner» er både en slags «Veep» fra virkeligheten og en deprimerende skildring av amerikanernes puritanske seksualmoral. 

FILM: 
Den amerikanske politikeren Anthony Weiner ble verdenskjent da han i 2011 publiserte et vovet bilde av seg selv på Twitter. 
Dette ble starten på en bølge av tabloide avsløringer om hans utfoldelse på sosiale medier, og Weiner gjorde det ikke noe lettere for seg selv ved å lyve offentlig om sakens omfang. 
Enden på visa ble at den profilerte kongressmannen trakk seg fra sine politiske verv for å forsøke å lappe sammen forholdet til kona, som er ingen ringere enn Hillary Clintons høyre hånd Huma Abedin. 

Brød 
I den underholdende, men også dypt foruroligende dokumentaren «Weiner» følger vi tittelfiguren når han i 2013 trer inn i politikken på ny. 
Weiner har nemlig bestemt seg for å bli borgermester i New York, og med skandalene i bakspeilet og Huma med på laget, ligger alt til rette for et klassisk amerikansk comeback. 
Det viser seg dog raskt at amerikanske medier sitter på et stort restlager av Weiner-vitser som de ikke har til hensikt å la gå til spille, og det tar heller ikke lang tid før det kommer nye pikante avsløringer om den profilerte demokratens selfie game. 

Innledningsvis fortoner «Weiner» seg dermed som virkelighetens svar på HBOs «Veep»; en farseaktig fortelling om en karismatisk og inspirerende skikkelse som gang på gang felles av sin manglende evne til å leve opp til den amerikanske offentlighetens bisarre krav til hvordan politikere skal framføre sitt privatliv. 

Sirkus 
I lys av Donald Trumps forbløffende suksess i presidentvalgkampen, er «Weiner» en viktig påminnelse om at det fortsatt er visse typer utradisjonell oppførsel amerikanerne ikke kan akseptere hos en politiker. 
For mer enn noe annet er dette en film om et samfunn som har bundet seg til masten av en absurd puritansk seksualmoral, og som står parat til å korsfeste enhver som bryter dets uskrevne regler. 
Mot slike samfunnsnevroser kjemper individer – og da særlig den uforbederlige Weiner – forgjeves, og det tar ikke lang tid før politikken drukner i et hav av billige vitser og (dobbelt)moralsk indignasjon. 
