«Black Mirror» er som om Margrethe Munthe skulle begynt å skrive science fiction
Sosiale medier er skikkelig dumt, liksom. 

ANMELDELSE: 
Kultserien «Black Mirror» har i sin tredje sesong migrert fra Chanel 4 til Netflix. 

Et mørk speilbilde 

Fans av serien kan glede seg over at de eneste endringene er en dobling av episodeantallet, økte budsjetter, og at de britiske aksentene er erstattet av amerikanske. 

Dette er fortsatt en antologi av velproduserte novellefilmer som tar spissede «hva hvis»-scenarier og hårete nachspiel-idéer dønn bokstavelig og følger dem ut i sin ytterste konsekvens. 

Ofte problematiserer den moderne teknologi eller tendenser i tiden, og viser oss et mørkt speilbilde av oss selv. 
En slags moderne «Twilight Zone» eller «Outer Limits», med andre ord. 

Banale sannheter 

For mer avmålte fans er jeg dog dessverre nødt til å meddele at serien også har beholdt sin hang til å være dørgende banal og direkte i sin tilnærming til materialet sitt. 

Hei, skal vi si noe om at vi er altfor opptatt av bekreftelse på sosiale medier? 
Hva med en episode der SoMe-likes og stjerne-rating bokstavelig talt er innført som et nytt klassesystem, og hele livet til Lacie (Bryce Dallas Howard) baserer seg på å få høyest mulig gjennomsnittskarakter? 

Misforstå meg rett, jeg har null problem med banale sannheter – og hvem har vel ikke et ambivalent forhold til smarttelefoner – men da bør de formidles med betraktelig mer finesse og subtilitet enn dette. 

Overtydelige knyttnever 

«Black Mirror» angriper i blant budskapet sitt så én til én, og hamrer det inn med knyttneveslag så overtydelig rettet direkte mot nesetippen, at man av og til føler man sitter og leser en skolestil skrevet av en gamlisungdom. 

Når serieskaper Charlie Brooker også insisterer på å gjenta samme struktur gang etter gang fra sin mildt sagt skrinne dramaturgiske verktøykasse, blir dette fort både forutsigbart og – dessverre – ganske døllt. 

Spesielt de mer stiliserte episodene, som ovennevnte SoMe-kritikk og sesongpremiere «Nosedive», som er så tilskrudd og maniert at den fremstår som en seksti minutter lang sketsj som ikke er ment å være morsom, men som er desto mer ivrig med pekefingeren. 

Det er som om Margrethe Munthe skulle begynt å skrive science fiction. 
«SoMe-hank skal selv ha bank,» lizm. 

Moraliserende og innsiktsløs 

Da er det heldigvis langt bedre i den mer naturalistiske «Playtest», der en amerikansk backpacker roter seg inn i en effektiv, liten hjemsøkt hus-historie om kunstig intelligens, minner, og personlige demoner. 
Inntil den naturligvis er nødt til å spenne ben på seg selv med nok et idiotisk sluttpoeng. 

På sitt beste er «Black Mirror» medrivende og utfordrende. 
På sitt verste er den like «flink», moraliserende og innsiktsløs som et skoleskuespill der en tenåringsjente blir narkoman og prostituert av å lukte på en ølkork på fest. 

Anmeldelsen er basert på episodene «Nosedive» og «Playest». 
