«Everest:»Vis respekt for været og værmeldingene 

Mektig og troverdig om fjellet og folkene som oppsøker det. 

Fjellfilmen er en sjanger som sjelden tjener på at Hollywood tar tak i den. 
Helt fra 30-tallets Tyskland, hvor romantiseringen av det uoppnåelige, farlige og vakre berget gikk hånd i hånd med den øvrige dyrkingen av den storslagne, tyske naturen, har fjellfilmen svært ofte hatt en slagside i retning av søtladen dilldall. 
Spennende, men dumt er gjerne tendensen. 

Galskap for uinnvidde 

Baltasar Kormákur velger en avromantisert fortellervinkel og kommer tett på en forståelse av hva verdens høyeste fjell faktisk er. 
Etter at jeg så den, gikk jeg i et døgn rundt og var takknemlig for at mitt liv stort sett utspiller seg pluss minus hundre meter over havet, for Mount Everest er galskap, og for en uinnvidd er det i tillegg dumskap. 

Og selv om filmen er god, klarer heller ikke Kormákur å få meg til å forstå hvorfor det er så fordømt viktig for folk å komme seg til toppen. 
Luften er for de fleste ikke til å puste i, det er 30–40 minusgrader selv på en mild dag, og en plutselig storm betyr slutten. 

Filmen tar for seg vårdagene i 1996 hvor newzealenderen Rob Halls (Jason Clarke) skal ta med seg betalende klatrere til toppen. 
Det skal flere andre klatrefirmaer også, med det resultat at det er mer folksomt enn noensinne i Base Camp. 
Det er køer oppover fjellet. 

Frykten som drivkraft 

Kormákur gjør mye riktig. 
Han beskriver fjellet renere og naknere enn konvensjonen tilsier. 
Det ligger der bare, mektig og innbydende. 
Han skildrer hvordan landskapet går fra det levende og overdådige grønne, til det golde og dødelige. 
Han har fått med seg skuespillere som skjønner at prosjektet ikke handler om å glorifisere hverken fjellet eller prestasjonene. 

Det handler snarere om frykt og en drivkraft ingen kan sette ord på. 
I scenen hvor de forsøker, ender de opp med å konkludere med at opplevelsen er så mektig at det vil være en forbrytelse ikke å oppsøke den, altså muligens en slags kjemisk tilstand som grenser mot avhengighet. 

Det er godfolk i alle roller. 
Fra House of Cards har Kormákur hentet Robin Wright og Michael Kelly. 
Han har fått med seg Jake Gyllenhaal som en ekspedisjonsleder som lar fjellet ta bolig i seg så til de grader at fornuften forsvinner. 
Emily Watson er stødig, men emosjonell Base Camp-leder. 
Sam Worthington har en stillfaren birolle. 
Josh Brolin er dønn troverdig, Naoko Mori er underlig nok blant de mest givende til tross for at hun er lite med, John Hawkes er stakkarslig rørende og til og med Keira Knightley fungerer godt. 

3D ikke viktig 

Noen få replikker går i retning av: 
It´s now or never!-retorikk, og musikken forsøker i litt for stor grad å bygge emosjoner et par ganger, men utover det er det få feilskjær. 
Clarkes Rob Hall karakter er den mest interessante. 
Sympatisk, veloverveid, trygg, men med gravid kone hjemme og til syvende og sist helt uten kontroll. 
Fjellet gjør uansett som det vil. 

Det å skildre bratthet på film fungerer som vanlig bare nesten, men været og kulden kjøper jeg helt uten videre. 
3D-bruken tilfører for min del ikke noe viktig, men Kormákur skal ha for at han leverer en troverdig beskrivelse av både fjell og mennesker og lar oss forstå at våre norske totusenmetere er alt vi noensinne trenger. 
Dem kan man gå ned fra når man vil, og det er en kvalitet som er mye verdt. 
