Norgeshistorie i motvind
Birkebeinerne står på ski så snøføyken står, og Håkon, det vesle kongsemnet, er kjempesøt. 
Resten er flotte kostymer og slapp historiefortelling. 

Skjervald Skrukka og Torstein Skjevla. 
Det står en damp og en dåm av de navnene, og gudbevaremegvel som jeg skulle ønske den dampen og dåmen hadde dunstet fra Gaups birkebeinerfilm. 
Ikke minst språklig. 

Nei, jeg venter ikke at birkebeinerne skal snakke gammelnorsk. 
Heller ikke at man styrer unna anakronismer; de er uunngåelige i en film som vil nå ut til et moderne publikum. 
Men det hadde vært fint om språket i det minste bar i seg en klang av middelalder. 

Enda bedre ville det vært med en film der store deler av dialogen ikke var ren informasjon til publikum om ståa i borgerkrigsherjede Norge anno 1206. 
Eller guttebokaktige replikker à la «Baglerne kommer! 
Vi må skynde oss!», når både birkebeinerne og vi ser fienden nærme seg. 
Ok, actionfilmer er fulle av sånt, men det demper ikke irritasjonen over slapt håndverk. 
Film er film. 
Vis oss, ikke fortell ! 

«Birkebeinerne» er altså ikke en film du går til hvis du vil ha subtil filmkunst. 
Nils Gaup er bedre på action enn personinstruksjon. 
Som i «Veiviseren» skaper han riktig drivende scener med baglere og birkebeinere på ski og til hest over norske fjell og gjennom daler, i dypsnø og kov. 

Enok var statist i Birkebeinerne. 
Les hva han gjorde her! 
Sammen med storslåtte naturbilder, ledsaget av tidsinspirert musikk signert Gaute Storaas, får vi innimellom en riktig lekker film der et kalkulert salgspotensial gjenspeiles i at filmen allerede er solgt til 60 land. 

Drahjelpen kommer også fra kostymeavdelingen. 
Drakthistorikere vil muligens ha ett og annet å innvende, men visuelt bidrar kostymene til å gi filmen noe av dåmen den ellers mangler. 

Dramaturgisk er det lett å forstå valgene manusforfatter Ravn Lanesskog har måttet ta for å gjøre filmen fengende og oversiktlig. 
Dermed er «Birkebeinerne» heller ikke filmen man går til for å lære noe om norgeshistorien. 
Presset inn i spillefilmformat må mye konsentreres eller fares over med harelabb. 
Mye går tapt, ikke minst av kvinnenes historie. 
Som at Håkon Håkonssons mor, Inga fra Varteig — sentral i Henrik Ibsens «Kongsemnerne» - måtte bære jernbyrd for å bevise at sønnen, født utenfor ekteskap, var Norges ekte tronarving. 
Det skjedde i Bergen sommeren 1218, ved at hun måtte bære glohett jern, uten å få brannsår. 

Fimen ble først vist i Bergen: 

Med sine mange kongsemner, intriger, maktkamp og markante skikkelser, også på spinnesiden, står denne epoken i norsk historie ikke tilbake for seriene filmen langt på vei flyter i kjølvannet av, som «Vikings» og «Det siste kongeriket». 
Slik sett er det synd at den ikke ble gjenskapt i serieformat, og i stedet serveres i utvannet form på skarve hundre minutter. 

Som de fleste kanskje har fått med seg i forhåndsblesten, konsentrerer Gaup og Lanesskog seg om lille Håkon Håkonsson og den dramatiske ferden over fjellet fra Lillehammer til Nidaros, for å redde barnet fra baglerne, og få ham i sikkerhet hos birkebeinerne. 
En ferd der Skjervald og Torstein i lange strekk bar barnet med seg, i uvær, med baglerne i hælene. 

Det spilles uhemmet på det litt uregjerlige samspillet mellom den bedårende guttungen og de barske mennene. 
Et tidvis sjarmerende, men også lett søtladent grep med en eim av publikumsfrieri. 

Som Skjervald og Torstein kommer Jakob Oftebro og Kristofer Hivju godt utav det, gitt at de — i tillegg til tunge treski og snø og vind og økser og pilekogger og et lite barn - må bale med uregjerlige replikker. 
Det er ikke deres feil at «Birkebeinerne», tross spennende enkeltsekvenser, aldri blir en film som virkelig lever. 
