Hjelp, vi er i platebransjen!
Er Martin Scorseses Vinyl nerderi for platesamlere eller storslått drama for folket? 
Heldigvis begge deler. 

New York 1973: 
I et breialt skyskraperkontor med utsikt utover Manhattan, sitter Richie Finestra. 
Han skal selge American Century Records. 
Strenge tyske oppkjøpere er blitt overtalt, men samtidig truer Led Zeppelins manager Peter Grant med ikke å signere ny avtale med selskapet. 

Fremtiden banker snart på døren i form av rap, disco og punk. 
Akkurat det siste vet ikke Richie når Vinyl starter opp, men gjennom en storm av kokain, hard sprit og solbriller ser han etterhvert at noe er i ferd med å skje. 
Hva skal han gjøre med livsverket, plateselskapet? 

Les om norske platesamleres jakt på den store skatten: 

Vaskeekte stjerner 

Slik starter Vinyl , HBOs nye serie om platebransjen. 
Bak tittelen, som prøver litt for hardt å treffe den nostalgiske tidsånden, finner vi et vaskeekte stjernelag. 
Regissør Martin Scorsese er hoffportrettør for New York med Mafiabrødre , Mean Streets og Taxi Driver , forfatter Terence Winter skrev på The Sopranos og skapte Boardwalk Empire , og historiekonsulent Mick Jagger er rockehistoriens mest ikoniske frontfigur. 
Pluss på et ensemble av karakterskuespillere og sultne talenter, og du kan trygt bruke platebransjens eget uttrykk: superband. 

På tide å kutte kabelen? 

Godt drama eller intern nording? 

Superband skal man alltid være kritisk til, så spørsmålet om Vinyl fungerer som TV-drama melder seg fort. 
Blir det fortalt vektige historier mellom New York Dolls-konsertene, internvitsene om Who’s Next og de tilbakeskuende blikkene på Andy Warhols The Factory? 
Svaret er et ja verdig allsang. 
Ekteskap knirker i sammenføyningene, mafiaen dukker opp som skummel bakgrunn, ansatte på American Century kjemper om nye jobber som i et hvilket som helst firma. 
Og ødelagte mennesker gjør sitt beste for å ødelegge andre mennesker. 

Rock versus rap 

Vinyl glir også sømløst mellomvirkelighet og fiksjon. 
Led Zeppelin backstage i utsolgt Madison Square Garden sommeren 1973 og Kool DJ Hercs første rapfest i en kjeller i Bronx skjedde opprinnelig noen uker fra hverandre sommeren 1973, men er elegant sydd sammen somkontrast mellom dinosaurrockens mest dekadentedager og hip-hopens boblende undergrunnskraft. 
Ved siden av kjente navn kommer fiktive The Nasty Bits (med sønn James Jagger i rollen som frekk frontfigur) og bluesmannen Lester Grimes på scenen, og gir serien flere strenger enn etablert bransjehistorie å spille på. 

Har du hørt disse godbitene? 

Selvopptatt drittsekk 

Bobby Cannavale er solid som Richie Finestra, en selvopptatt og arrogant drittsekk med ett nesebor for kokain og ett for å lukte talent. 
Scenene der han sitter i egne tanker i møter – enten det er grunnet dunkende bakrus eller drømmende kjedsomhet – er knallharde og flotte, og han etableres fort som seriens sentrum. 
Av de mange birollene gnistrer Juno Temple som A & R-assistent Jamie 
Vine mellom alle de høye herrene på kontoret. 
Etter en god, men liten rolle som prostituert i Black Mass , får hun fortjent mye skjermtid i Vinyl . 

Solid drama, men med én innvending 

I begeistringen er det dog en bekymring som melder seg. 
Martin Scorsese er verdensmester på ikoniske scener, enten det er fra barenfra Mean Streets eller kjøkkenet i Mafiabrødre , hvor han mikser musikk, steadycam og belysning til filmøyeblikk vi gjenforteller, dyrker og deler. 
Men etter The Wolf of Wall Street , hvor fragmentert mytologisering skygget for historiefortelling, mister de litt av glansen. 
Det er liksom ikke tall på hvor mange ganger Scorsese skal vise oss menn i dress som snorter kokain og hører på kul musikk. 

For en nasjon hvor David Bowies død blir forsidenyhet og P1s rockemimreprogram P.I.L.S. samler folket på lørdagen, er Vinyl uansett den perfekte TV-serie. 
Bare husk å ikke ha plingfest for hver gang noen legger nesen over pulver eller setter en stift mot vinyl. 

Denne anmeldelsen er basert på episode de fem første av 10 episoder. 
