Anmeldelse:Bror Forsgren - «Narcissus» 

Strålende egotripp. 

ALBUM: 
De gamle grekerne mente dikteren var besatt av gudene. 

Det er ikke akkurat et kunstsyn som forfektes i samtidens sekulariserte Europa, men med sin strålende solodebut virker ikke bare Marcus Forsgren å leke med tanken om å være gudsbeåndet. 

På sitt aller beste er faktisk «Narcissus» nærmest overjordisk bra. 

«In a Time When God Was Only One» er den sterkeste melodien han aldri skrev i The Lionheart Brothers, mens den orkestrale innpakningen skiller låten fra gamlebandets hang mot vindskeiv vestkystpop og spirituell shoegaze. 

Så spørs det bare om dagens P3 har vett til å liste den, et snaut tiår etter kanalen gjorde «50 Souls and a Discobowl» til en sjeldent flott landeplage. 

I det hele tatt bidrar Trondheimssolistene på glimrende vis ved å lede spøkelsene til Burt Bacharach og Scott Walker - to av 60-tallets fremste barokkpopauteurer - inn i den særskilt velarrangerte og ambisiøse fullengderen. 

Mektigst er elleveminutteren «Tired of the Sun», albumets filmatiske midtpunkt, der Forsgren hytter en livstrøtt neve mot sola, månen og stjernene. 
Scenen illustrerer en ko(s)misk arrogans som utfordrer selvbildet til den mytologiske skikkelsen som pryder omslaget. 

Besatt eller ei, Marcus Forsgren beviser igjen at han er blant landets toneangivende låtskrivere. 
