Middelmådig asiatisk
Lokalene har fått en liten ansiktsløftning, men verken mat eller service holder mål på Yum restaurant. 

Mat: 
2 

Service: 2 

Miljø: 3 

Total: 
2 

Det kan neppe karakteriseres som noe tap for byen at Kuro Sushi i Salvågergata i Stavanger måtte legge inn årene for et år siden. 
Noen måneder senere dukket en ny restaurant opp i de samme lokalene, etter at de hadde gjennomgått litt sårt tiltrengt oppussing. 
Dessverre er det minst like liten grunn til å oppsøke Yum Restaurant som forgjengeren. 

Det var så godt som tomt i restauranten da vi ankom en hustrig torsdagskveld. 
Vi fikk hver vår flaskeøl fra henholdsvis Thailand og Japan mens vi studerte den meget omfangsrike menyen. 
Her kan du spise sushi, kinesiske ris- og nudelretter, thaimat, japansk mat, koreansk mat og muligens også kombinasjoner av disse. 
Det er veldig sjelden at et kjøkken som prøver seg på så mye forskjellig på en gang, lykkes, og Yum er dessverre intet unntak. 

Slapp sushi 

Vi bestemte oss for å starte med en sushi-anretning på deling. 
Allerede her begynte skepsisen å melde seg. 
Vi fikk noen biter nigiri med laks, som av en eller annen grunn var dekorert med kjøpemajones rett fra pose. 
Fisken var grei, men framsto ikke akkurat som sprellende fersk, og risen var helt kald og smakte fint lite. 
Skal du ha sushi, finnes det veldig mye bedre tilbud andre steder. 
Vi var ikke direkte imponerte av det de laget hos restauranten som holdt til i disse lokalene før, men sushien var i det minste ett nivå over dette. 

Til hovedrett prøvde medspiseren seg på en koreansk vri, udon-nudler med kimchi, en sterk, fermentert kålblandingen som har oppnådd en betydelig tilhengerskare også utenfor opphavslandet de siste årene. 
Dette var toppet med biffkjøtt, ost og sterk saus. 
Sistnevnte drepte imidlertid smaken av kimchi, men ellers var retten helt kurant. 
Undertegnede klarte ikke å motstå fristelsen til å bestille klassikeren crispy duck, sprøstekt lårkjøtt av and som pakkes i tynne pannekaker sammen med hoisinsaus og tynne strimler av sprø grønnsaker. 
Det smakte helt greit, men ble servert på en iskald tallerken, hvor andekjøttet ble like kaldt som alt det andre på et blunk. 
Porsjonen var i tillegg så liten at den antakelig hadde passet bedre som en forrett. 
Til en rett som dette fristet det med et glass rødvin, og da har man bare ett valg: 
Jacob’s Creek Shiraz Cabernet, en kjedelig, kommersiell vin som denne kvelden kom fra en flaske som neppe kan ha blitt åpnet samme dag. 

Sløv service 

Drikkekartet på dette stedet er i det hele tatt et sorgens kapittel, med noen få helt greie, asiatiske flaskeøl og noen ganske få viner som på ingen måte er noe å skrive hjem om. 

Det var temmelig glissent i restauranten denne kvelden, mens vi var der var det aldri mer enn tre bord som var opptatt samtidig. 
Likevel var det mange ganger vanskelig å få kontakt med betjeningen. 
Etter at hovedrettene var fortært, tok det en halv time før noen var interessert i å finne ut hvordan det sto til. 
Det er for dårlig. 

Til slutt fikk vi da anledning til å bestille dessert. 
Medspiseren, som alltid velger noe sjokoladeholdig fra dessertmenyen, bestilte det som kaltes «mocha cheesecake». 
Etter en ganske lang stund ankom et glass med luftig kremost-mousse på en litt kjedelig kjeksbunn, overstrødd med grønt pulver. 
Antakelig var det «matcha cheesecake» de mente. 
Desserten var sitrusfrisk og god, som en slags asiatisk key lime pie. 
Undertegnedes dessert dukket opp et lite kvarter senere. 
Her er det bare å ta selvkritikk, men takket være en godt utviklet nysgjerrighet, måtte man bare finne ut hva en frityrstekt panna cotta kunne være. 
Det viste seg å være en fryktelig frityrrøre fylt med en seig og smakløs fløteblanding, servert med to kuler trist kjøpe-vaniljeis. 
Etter hver vår tynne espresso fikk vi omsider tak i regningen, som kom på 1153 kroner for tre øl, ett glass rødvin, to hovedretter, en sushirett, to desserter og to kaffe. 
Det er ikke kjempedyrt, men det er på ingen måte verd det, når både service, mat og drikke er på dette nivået. 
