TV-anmeldelse:«After Life» er noe av det beste Ricky Gervais har laget 

Du kommer til å le. 
Og du kommer til å gråte. 

Hva gjør vi når livet ikke går som planlagt? 
Når den du elsker og vil tilbringe resten av livet sammen med, dør altfor ung? 
Det er Tonys (Ricky Gervais) virkelighet etter at kona dør av kreft. 
Tony takler ikke livet etter livet. 
Han er deprimert. 

After Life har et alvorstungt tema, men serien viser komikeren Ricky Gervais på sitt aller beste. 
Han banner fortsatt og sparker i alle retninger. 
Snill er han ikke blitt, men kynismen er tonet ned. 

Moden og sårbar 

Gervais ble for alvor kjent for det norske publikum i tv-serien The Office. 
Serien er en såkalt mockumentary, og Gervais spilte sjefen uten selvinnsikt. 

Pinlige situasjoner ble brettet ut, og han ble kongen av sarkastisk, flau og nesten ondskapsfull humor. 
The Office ble et fenomen, og Gervais ble superstjerne. 

After Life viser en komiker som har modnet og våger å være sårbar. 
Den pinlige situasjonskomikken er der fortsatt, men har fått følge av flere nyanser – selv om den sørgende Tonys besøk på den lokale standup-klubben må være alle komikeres mareritt. 

Smart kyniker 

Vi tenker ofte på komedie og tragedie som motsetninger, men de henger tett sammen. 
Ricky Gervais tar utgangspunkt i en mann som har opplevd å miste den han elsker altfor tidlig. 
Han sørger og bruker det som unnskylding til å behandle alle rundt seg som dritt. 

Første nivå av After Life er full av hverdagssituasjoner. 
Tony jobber i lokalavisen, og vi følger ham ut på det ene teite oppdraget etter det andre. 
Han er i sitt sarkastiske og kyniske ess når han kan rakke ned på andre. 

Dersom serien kun hadde holdt seg på overflaten, hadde komikken vært enkel, men Gervais er smartere enn det. 
Under hverdagskomikken ligger sårheten og smerten. 
Kunsten å balansere det vonde med det komiske er en kunst. 
Det er her Gervais viser sin menneskelige side. 

Livsvisdom og tristesse 

Nyansene i situasjonene som beskrives løfter After Life langt over den gjengse komiserie. 
Det skader heller ikke at musikkvalget er med på å underbygge melankolien med Nick Caves «Into my arms», Elton Johns «Rocket man» og «Satellite of Love» av Lou Reed. 

Seriens nydeligste sekvenser er på gravplassen hvor Tony observerer en eldre kvinne som sitter på en benk og snakker med sin avdøde mann. 
Den kyniske Tony fnyser, men setter seg likevel ned. 
Samtalene mellom ham og Anne, spilt av den fantastiske Penelope Wilton, er små dråper av livsvisdom, humor og tristesse. 
Anne blir motstanden Tony trenger. 

Også i møte med den demente farens sykepleier (Ashley Jensen) får Tony uventet motstand. 
Som hun sier: 
«Du er som et troll på Twitter. 
Bare fordi du er opprørt, så skal alle rundt deg også være opprørt». 
Disse to kvinnene blir seriens dreiepunkt, for som det sies: 
Det er forskjell på å være ærlig og ondskapsfull. 

På grensen til genial 

After Life er bittersøt, klok og sjarmerende, men skyr ikke unna mørke temaer som selvmord og ensomhet. 
Serien blir heller ikke for sentimental, for den er også kynisk og hjerterå med en solid dose mørk humor. 

Balansegangen er noe av det vanskeligste man kan begi seg ut på, men Gervais lykkes. 
Det er på grensen til genialt, ja, kanskje er det genialt? 
Det eneste triste er at det bare er seks episoder. 
