Anmeldelse Alan Walker:«Alone» 

Forglemmelig skrekkfilm. 

Alan Walker får ikke helt til dette med å følge opp en monstersuksess. 
I alle fall ikke kunstnerisk. 
«Sing me to Sleep» var «Fadeds» søvndyssende søskenbarn. 
En ventelåt, om du vil. 

Spørsmål er til hva. 
Her er en ny ettordstittel («Sing me to sleep» var åpenbart altfor lang). 

«Alone» følger opp en voldsom framføring av «Faded» med KORK og Highasakite-Ingrid på helgas P3Gull. 
Iselin Solheim er byttet med svenske Noonie Bao, kjent som både komponist og stemme bak Aviciis «I Could Be the One». 

Hun tilfører - selvsagt - en annen klang. 
Barnlig, uskyldig og samtidig full av selvtillit. 

Fikk du med deg denne? 
I fjor hadde Alan Walker sommerjobb hos mormor 

Låten høres ut som en modernisert barneregle fra et svunnet femtitall. 
Tenk samme marsjrytme som «Vi vandrer med fredig mot», men der man åpner for å slenge på et «selv om vi er forfulgt av zombier». 
Følelsen av skogsvandring i skumringen med Alan Maskefjes jagende etter én er påtagende. 
Helheten preges av at for mange ideer kastes ut etter hverandre. 
Temaer som bare passerer i mørket, uten å noensinne komme tilbake igjen. 
Så god råd har man ikke på de knappe 160 sekundene «Alone» strekker seg over. 

Det påtagende er hva vi nå har musikalsk etter et knapt år med Alan Walker: 
En helt åpenbar klassiker av et melankolsk popsmykke, og to langt under middels oppfølgere som ikke helt henger sammen, verken som låter eller musikalsk visjon. 
Det bryr nok ikke de som abonnerer på oppdateringer fra Alan Walker i strømmetjenesten sin seg om. 
For til slutt er det bergenseren som sitter ensom igjen. 

TOR MARTIN BØE 
