Bokanmeldelse:Antoine Leiris: 
«Hatet mitt får dere ikke» 

34-årige Antoine Leiris var hjemme med sønnen Melville på 17 måneder, da kona Hélène mistet livet på Bataclan i fjor. 
Nå har han skrevet en sterk fortelling om far og sønn som må klare seg selv etter at mamma er drept i terrorangrep. 

Sent på kvelden 13. 
November i fjor, gikk Paris innbyggere inn i sjokktilstand. 
Tilhengere av terroristbevegelsen IS gjennomførte flere koordinerte angrep i byen, blant annet under en rockekonsert på Bataclanteatret. 
I alt ble 130 mennesker drept og flere hundre såret – det var det dødeligste angrepet mot Frankrike siden andre verdenskrig. 

34-årige Antoine Leiris var hjemme med sønnen Melville på 17 måneder, da kona Hélène mistet livet på Bataclan. 

Noen dager senere skriver han et Facebook-innlegg, formulert som et åpent brev til terroristene, hvor budskapet er at hatet hans får de aldri. 
Innlegget får stor oppmerksomhet, og blir delt hele 230 000 ganger. 

Leiris får en kjendisstatus han aldri har bedt om, med brev og alle tenkelige henvendelser fra hele verden. 
Det er fristende å tro at en av telefonene var fra det franske forlaget som fikk kontrakten på denne utgivelsen. 

Boken skildrer både den dramatiske kvelden og oppstusset rundt facebookinnlegget. 

Men dette er ingen ny henvendelse til terroristene, teksten handler i hovedsak om hvordan hverdagen arter seg, når en liten familie har mistet en av bæreveggene i tilværelsen. 

Bare noe så banalt som å finne svar på spørsmålet man hele tiden stilles av alle: 
«Hvordan går det?» - blir en kjempeutfordring. 
Leiris prøver seg frem, og sammenligner ulike formuleringer med styrken i Richters skala. 

Om forfatteren: 

Norske lesere vil bite seg merke i noen kulturforskjeller, som hvordan Leiris behandles av de andre mødrene til barna i barnehagen. 
De kan knapt forestille seg at en mann kan lage god barnemat, og sender med ham nye forsyninger hver dag. 
Forestillingen om at en pappa aldri kan erstatte en mamma, gnis inn hver ettermiddag når barnehagetanten hører det banke på døren og spør barna: 
Hvem sin mamma er det som kommer nå? 

Leiris skriver presist og bevegende om fremmedgjorthetens inntog, ved å fortelle om et absurd besøk av en mann som ringer på døren for å lese av strømmåleren. 
Er det slik livet går videre? 

Det som gjør sterkest inntrykk, er skildringene av forholdet til den lille sønnen. 
Sårbarheten, usikkerheten, forsøket på å forstå og kommunisere at noen som var så høyt elsket aldri skal komme tilbake. 

Da han for første gang skal klippe Melvilles negler, og ender med å kutte ham i huden så han blør, føler han seg som en liten gutt som forsøker å leke pappa. 

At moren ikke ble drept av sykdom eller i en trafikkulykke, byr på en særegen utfordring for Leiris, som spør seg: 

«Alene med sønnen min som snart vil spørre meg om hva som skjedde den kvelden. 
Hva kan jeg fortelle ham, om jeg har plassert ansvaret for vår historie på noen andre (terroristene)? 
Hvis det er mot denne andre han må vende seg for å forstå?» 

Slike funderinger bidrar til å løfte denne dypt personlige boken, til litteratur som appellerer til mer enn følelsene. 

Dette er ingen lang fortelling, vi snakker om 128 sider med stor skrift og mye luft mellom kapitlene. 
Men forfatteren skriver intenst og effektivt. 

Som forsøk på å formidle hva slags skjebner terroristene etterlater seg, står boken fjellstøtt. 

STEN INGE JØRGENSEN 

Hør intervju med svenske Tom Malmquist som opplevde å miste sin samboer Karin få dager etter at datteren Livia blir født. 
Om grenseløs sorg, døden – og livet som går videre: 

Soundcloud: 
Tom Malmquist om grenseløs sorg og nytt liv 
