Anmeldelse av «Sammen igjen, for første gang sammen» på Latter:Sammen er de best hver for seg 

Ikke alle innfall som kastes på et møtebord blir gode på scenen. 
Men prøvene har sikkert vært festlige. 

Ufattelig at to av landets morsomste menn, Vidar Magnussen og Calle Hellevang Larsen, med to av de mest fremtredende regissørene, Bård Ylvisåker og Erik Ulfsby, har klart å levere fra seg sånt møl. 

Kanskje henger det på greip om et par uker, når showet er ferdig og korrekturfeilene i programmet er rettet. 
Eller oops! 
Er det meningen at det skal stå «koregorafi», «Hellvan Larsen» og «Vendela Krisebom»? 

I et vellykket komikershow/revy ville selv dette vært morsomt. 
Kanskje. 
Som det er, virker det bare tilfeldig og uferdig. 
Oops igjen! 
Er det meningen at det skal virke uferdig? 
I så fall er det en innertier. 

Langsom død 

Det begynner overraskende: 
Vi er i en begravelse, med levende lys og mange kranser (den aller minste er fra Elina Krantz), lange bånd («Samma det, bare ta en standard krans. 
Eivind Landsverk, TV Norge»), tre vers av «Å leva, det er å elska». 
Magnussen, rett ut av Six Feet Under, forretter, og det er åpenbart hvem som ligger i kisten: 
«Allerede som treåring var han full av futt og fart.» 

Det varer og varer. 
Når poenget kommer, har alle skjønt hvor det bærer, og luften er allerede gått ut av ballongen. 
Derfra og ut føles mye som en langsom død. 

De to er ikke Ylvis 

I ettertid kan det derimot virke som om hvert av innfallene, unnskyld sketsjene, er morsomme, iallfall har potensial. 
Parkeringsproblemer på Aker brygge, med priser og grafikk. 
Forsøk på minoritetshumor i vår tid. 
Cha-cha-cha på stylter. 
Kjendiser som ikke kan tegne hest. 
Når Calle, i Mozart-utstyr, presenterer alle musikerne i et turnerende symfoniorkester, er det en strålende idé. 
Tyskere som snakker engelsk er alltid kjempefestlig. 

Problemet er altså at ideene, innfallene, påfunnene, ikke fungerer samlet, og manglende overganger gir ingen komisk effekt. 
Kjemien mellom Vidar og Calle er heller ikke på topp. 
De to er ikke Ylvis. 
Galskapshumoren og impulsiviteten er ikke ekte, og hovedinntrykket er av en «det går nok fint på premieren»-innstilling. 

Slutten er best 

Alt dette fører til at de virkelig morsomme innslagene også faller. 
En animert dukketeatersekvens er både finurlig og rørende, en telefonsekvens også. 
Et TV-intervju med en mann som tynges av ansvar, ender med at han blir en skilpadde som mates med salat av publikum. 
Vidunderlig idé, typisk Ylvis, plutselig dukker minnet av den avsindige Pingu-sketsjen opp. 

Her er ordleker og blødmer som kunne vært showstoppere, men som i denne sammenhengen blir studentikose. 
Slaktedag på Soltoppen bondegård sitter, kardinal på trommesett er finurlig og spisst, et selvforsvarskurs kan passere, men er for langt. 
Slutten, med Simon & Garfunkel, er best. 
