Anmeldelse:Lars Vaular - «666 Gir» 

Lars Vaular har laget soundtracket til en fuktig, kjærlighetsfull og minnerik sommer. 

ALBUM: 
Etter at debutalbum blir til oppfølgere, og oppfølgere blir videre hakk i en årelang utgivelseskatalog, er det først og fremst det å holde seg dagsaktuell som byr på mest hodebry for de fleste artister. 
Som regel faller de da også raskt fra. 
Kvalt i en mølje av selvsikkerhetsløse forsøk på å knekke koden fra eget gjennombrudd og tidlig suksess. 

En enda større utfordring - og det virkelige skillet mellom folkelige favoritter og spillets legender - ligger likevel i evnen til å klare å gjennoppfinne seg selv. 
På kompromiss med både sitt gamle seg og nåværende publikum. 

I likhet med de fleste av oss er Lars Vaular hverken udødelig eller skuddsikker for negativ tilbakemelding fra sin neste, men i løpet av en over ti år lang artistkarriere har han derimot vist en særegen standhaftighet rundt egne valg og visjoner. 
Koste hva det koste vil. 

Nå senest i form av et usannsynlig møte mellom den unge, heite gateflammen og blodseriøs lyrisk dansekunst. 
Enda en oppsiktvekkende akt i performance-showet Lars Vaular, som i like stor grad har trollbundet, provosert og forvirret siden han poserte med nystrøkne Dickies-bukser, cholo-solbriller og en svart perserkatt i «La Hat» sine hjemmesnekrede «pressebilder». 

«666 Gir» er andre runde av hans tredelte 2015-prosjekt, og påfallende mer tilbakelent enn februars brystdunkende bravado-bonanza «666 Alt». 
En utgivelse som i likhet med novembersingelen «Tyrannosaurus Sex» hentet tilbake den hardtspyttende Vaular etter 2013's melodiøse fullengder «1001 Hjem». 

Til tross for skiftet i både form og stil, knyttes de to EP-ene naturlig sammen av Vaular-bassist Frode Flatland (Ungdomsskulen), som følger opp sin nydelige «666 Alt»-godbit «Nordisk design» med produksjonsansvar på hele fem av de seks nye sporene. 

Der aprils nevnte «ballett-gate» overskygget selve låta «Ordnar seg for pappa», kommer den her i fokus som en gledelig reprise, og i mine øyne noe av det absolutt fineste Vaular har skapt. 
Rørende vakkert om papparollen, og ekstra gripende med sin såre kobling til den torturerte, og stadig fengslede Saudi-Arabiske bloggeren Raif Badawi. 

Aller først introduseres vi likevel for hovedpersonens «naturlige usikkerhet» på det drømmende åpningssporet «Runaway Death Car», hvor Flatlands produksjon bygges opp filmatisk med forsiktig synthklimpring og pompøse 80-tallstrommer (som preger store deler av utgivelsen). 
Tredjesporet «Stilen» plasserer rapperen tilbake i det kjepphøye hjørnet en liten stund, og framstår som den musikalske versjonen av hans ironiløse bollesveis, høyhalsede genser og tynne gullsmykke. 
I sakte film. 
Med røykmaskin. 

Med sitt eget nærliggende bryllup friskt i minne, er Thomas Eriksen-produserte «Ensom» en passende ode til Vaulars utkårede, der han hyller all verdens karrierekvinner, men også minner om at selv de må ha noen å dele sengen med («Du er så selvstendig, så uavhengig, men bare pass på baby, for du vil ikke ende opp ensom (du vil ikke sovne alene i sengen min)»). 
Forøvrig ekstra stas med svært passende «Thug Lovin'»-tolkning i låtas siste sekunder! 

«En gang for mye» tar det tilbake til sommernattmagien fra «Runaway Death Car», med en emosjonell suksessoppskrift av «hun som glapp», Vaulars imponerende meloditeft, og ikke minst en deilig saksofonsolo som finner sitt endelige klimaks når korken sprettes for byen, livet og gjengen på avslutningssporet «Champagneting». 

Seks glimrende låter innenfor Lars Vaular stadig mer selvsikre blanding av pop, rap og R&B;, som allerede nå høres ut som soundtracket til en fuktig, kjærlighetsfull og minnerik sommer. 
Så får vi heller vente til i høst med å finne ut av hva «Alt» egentlig «Gir». 
