Den gode dinosaur:Pixar skuffer stort 

Fint med en hånd å holde i. 

Pixar har levert så mange gode animasjonsfilmer at enhver ny film møtes med store forventninger. 
Denne gangen innfrir de ikke. 
Den gode dinosaur er søt, men den er dessverre en ganske sjarmløs affære. 

Vi møter en apatosaurus-familie hvor minstemann, Arlo, er verdens største pyse. 
Tragiske hendelser fører til at Arlo havner på farlige eventyr alene. 
På veien får han en ny venn, et lite menneskebarn han kaller Tass. 
I denne alternative virkelighetshistorien treffer ikke meteoritten som utryddet dinosaurene jorden. 
Her lever de lykkelig videre, dyrker jorden og gjeter kveg. 
Filmen er også en original vri på gutt-hund-historien. 
I Arlos verden er det nemlig mennesket som er hunden. 

Mellom to stoler 

Filmens største problem er at den ikke greier å bestemme seg for hva den skal være. 
En søt historie for de minste eller et tøft eventyr for større barn? 
Deler av handlingen er naiv, mens andre deler er voldsomme med mange skremmende scener. 
Resultatet er at den er for skummel for de minste, og for barnslig for de større barna. 
De tøffeste av de yngste barna vil nok oppleve filmen som et fargerikt eventyr. 
Den er litt skummel, så det kan nok være fint med en voksen hånd å holde. 

Det hører med til historien at det har vært to regissører involvert, og det er aldri et godt tegn. 
I 2013 ble Bob Peterson erstattet av Peter Sohn. 
Det Hollywood kaller kreative uenigheter kommer godt til syne. 
Den havner dermed mellom de berømmelige to stolene. 

Hvor er humoren? 

Et annet element som savnes, er Pixar-filmenes fabelaktige humor. 
Her er ikke vitsene morsomme. 
De er forbløffende platte, enkle, forflatet og består mest av enkel slapstick-humor. 
Scenen hvor de to vennene spiser gjæret nedfallsfrukt og blir høye, er filmens festligste sekvens. 

Sammenlignet med fjorårets Innsiden ut og moderne klassikere fra T oy Story (1995) til Up (2009), er Den gode dinosaur en stor skuffelse. 
