En fest å være med på
Nachspiel for kulturmannen og alle hans kvinner. 

TEATER: 
Må vi egentlig snakke om Faust? 
Er ikke både han og Elvis for lengst blitt til støv og aske? 

Svaret gjør 
«Vi må snakke om Faust» klart allerede i sin tittel: 
Ja, vi må snakke om Faust. 
Både han og Elvis er fortsatt i bygget. 
I bygget er også barneelskerinnen Gretchen og barnebruden Priscilla og et stort utvalg andre kvinner - stort sett mødre og elskerinner. 

Sammenhengene går på tvers, og der er gode grunner til at skuespillerne ikke er listet med rollenavn i infomaterialet. 
Mads Ousdal spiller Faust, vi kan godt bare kalle ham «mannen». 
Mattis Herman Nyquist er Goethe, Elvis og flere. 
Nader Khademi er djevelen Mefisto, også når han opptrer som talkshow-vert. 
Petronella Barker er Priscillas mor, Priscilla selv, og flere. 
Kjersti Tveterås er Gretchen og flere. 
Marika Enstad er flere, blant dem også Priscilla. 
John Emil Jørgensrud er Gud og flere. 
Om han er Gud og/eller Goethe eller Bibelens Eva eller om han er flere når han i kvinneskikkelse blir sentrum for en orgie med kvinner i naken-mann-kostymer tør jeg ikke si sikkert, men det morer meg å tenke at alle alternativer er mulige. 
Frøydis Armand står for prolog og etterord, og er i tillegg gjort til symbol i begge sekvenser, i sin offisielle avskjed med teatret. 

Kulturmenn og mønstre 

Elvis og Faust er symboler her, selvfølgelig, knagger for kulturhistorien og skikkelser en teaterforestilling kan sentreres rundt. 
Det samme vil jeg si gjelder Gud, men det er en annen diskusjon, som skjønt den er relevant for «Faust» har lite å si for «Vi må snakke om Faust». 
Gud legger ikke premissene. 

Elvis og Faust er naturligvis også personer, og deres historier er kjente nok til at de kan diskuteres. 
Betydelige kulturmenn. 
Og for hver betydelige kulturmanns grundig utdypede historie, finnes kultur- og naturkvinners langt kortere perspektiver på deler av de samme: 
Gretchens historie og Priscillas historie, og Priscillas mors historie, og dramatiker Torfasons mors historie, samt historiene til flere andre damer, i og etter «Faust». 
Vi kan gjerne kalle dem mindre sentrale damer. 

Kvinnenes historier er episodiske og har færre nyanser enn hovedhistoriene, men de er med på å nyansere det store bildet. 
I denne sammenhengen er det at de er episodiske i seg selv megetsigende. 
Det viser mønstret: 
Menn og mannshistorier følges over tid, kvinner i faser og perioder. 
Episodene utdyper og nyanserer de lange fortellinger, de erstatter dem ikke. 
Mannen er bestemt form entall, kvinner er ubestemt form flertall. 
At dette mønstret går gjennom hele kulturhistorien, og at dette mønstret finnes og kommer til å fortsette å finnes er noe «Vi må snakke om Faust» på mer enn ett nivå synliggjør. 

Så kan en også diskutere langt og lenge om forestillingen i seg selv også forlenger og dermed forsterker mønstret. 
Undertegnede vil si at ja, det gjør den, tidvis på måter som vekker ubehag i alle fall i meg som tilskuer, og ja, det tror jeg den gjør med vilje. 
Dette er teater som vil diskuteres. 
«Vi må snakke om Faust» er ikke interessert i forutsigelig diskusjon med forutsigelige fronter. 
Denne formen for diskusjon blir flere ganger underveis i forestillingen latterliggjort, i ord og i gjerning. 

Nok snakk 

Så la oss snakke om Faust, og om dem som har kommet etter Faust, og om oss selv og den kunst og kultur som skapes nå, og om våre forhold til oss selv og hverandre. 
Når vi tror vi har snakket ferdig er der likevel alltid mer å si. 
Vi kan alle, menn eller kvinner, være Faust på evig søken. 
Vi kan alle være Gretchen, den som står ved sine valg. 
Om vi vil være mer enn episoder for hverandre, må vi ta i bruk sider fra Gretchen. 

«Vi må snakke om Faust» vet og viser alt dette, og mye mer til, i ord og i handling og på et utall måter. 
Men nå har denne anmeldelsen snakket nok om å snakke. 
For om det skulle finnes tilskuere som ikke forstår ett ord av alt som blir sagt i «Vi må snakke om Faust» eller en eneste av sammenhengene mellom ordene, vil de likevel kunne se sammenhenger i formen. 
Og om de ikke bryr seg om sammenhengene heller, kan de uansett ha stort utbytte av den rike opplevelsen. 

I likhet med Faust-skikkelsen søker «Vi må snakke om Faust» ny utvikling, ny kunnskap, ny forståelse, nye opplevelser. 
Videre, alltid videre, kranglevorent underholdende. 
Dette er en kraftsang. 
Og i likhet med Faust-skikkelsen deler «Vi må snakke om Faust» frustrasjonen over at mennesket ikke varer evig, at mennesket ikke alltid kan fortsette framover, videre, utover og innover og stadig annerledes. 
Vi er ikke bare forbruksvarer for andre mennesker på et kjønnsmarked. 
Vi fortæres også av tiden selv. 
Som kropper er vi mennesker ikke bare drift og framdrift, vi er også forgjengelige og forgjengelighet. 

Dreiescenen går rundt og rundt, teatrets evighetsmaskin. 
Scenograf Daniel Angermayr bruker også Nationaltheatret-bygningens egen forvitring i tydeliggjøring av dette temaet. 
Bak og over henger en sirkelkonstruksjon med trekk av klokkers indre urverk, prydet med et ultralydbilde. 
Tidens og livets evighetsmaskin, og enda en (som om vi trengte det) påminnelse om at bare kvinnene kan føde. 

Om menneskeheten varer ved, gjør mennesket det ikke, vi må velge, og imens vi velger og velger om igjen, befrukter biologi og psyke, form og ånd hverandre i en evig runddans. 
I «Vi må snakke om Faust» er dette en runddans der alle trinn er variasjoner over de samme, grunnleggende, evige og evig vesentlige temaene. 
