Timbuktu skriver brennende aktuelt om en dramatisk og spektakulær familiehistorie
Timbuktu i Trump-land. 

Rapperen Jason Timbuktu Diakité har komprimert historier til rim og rytmer. 
Som forfatter spenner han opp et stort lerret. 
«En dråpe midnatt» handler om en mildt sagt dramatisk og spektakulær familiehistorie. 

Slaveri og rasisme 

Handlingen strekker seg helt tilbake til slavetiden på 1800-tallet, da hans forfedre ble brakt fra Afrika til Sørstatene. 
Den fortsetter med den alltid velkledde farfaren som reiste fra rasistiske Sør-Carolina og slo seg ned i New York. 
Etter en romanse mellom en svart mann fra Harlem og en hvit middelklassekvinne fra Pennsylvania, flyttet det som skulle bli forfatterens foreldre til Skåne. 

Der vokste Jason Diakité opp med kallenavnet «niggerdritt». 
Først da han ble rapperen Timbuktu, vant han respekt og tok igjen mot mobbekoret. 

«Dunka Jimmie gul og blå och hissa i en flaggstång», rappet han for noen år siden. 
«Niggerdritt» hadde verken lærere eller foreldre reagert på, men å gi Sverigedemokratenes leder verbal bank var noe ganske annet. 
Nå hylte journalister og politikere opp om angrep på demokratiet. 

Malcolm Xs død 

Slik kan historien i boka gjenfortelles. 
For den handler ikke om opp- og nedturer på og bak scenen, men om hans familie og slekt. 

Men det er ikke bare historien om slaveri, kamp for borgerrettigheter og eksiltilværelse i Sverige som gjør inntrykk. 
Det er de utrolige anekdotene som får teksten til å gnistre. 

Frakken forfatteren har arvet etter sin farfar, setter ham på sporet av «den splintrede mosaikken som er min identitet». 
Tanten som befant seg i The Audubon Ballrom da Malcolm X ble skutt, peker frem mot hans egen interesse for folketaleren. 
Beretningen om farmoren som sendte sine barn til Nigeria mot deres og farfarens vilje, setter de svartes kamp også i et grelt lys. 
Av ideologiske grunner ville hun at de skulle vokse opp som afrikanere. 

Men det som vil fange størst interesse, er nok den støtten Donald Trump får av faren, hans afroamerikanske venner og slektninger. 

«En dråpe midnatt» kaster plutselig lys over politiske strømninger verken journalister, statistikere eller statsvitere har fanget opp. 

Trumps seier 

Under en reise til slektninger i USA, oppsøker Diakité en onkel i Baltimore. 
I tillegg til å være usedvanlig glad i mat, har han alltid vært en trofast tilhenger av demokratene. 
Men etter de svartes opptøyer i Baltimore og Ferguson støtter han Trump, og under valgkampen holder han sine første taler. 
«Demokrat, republikaner, hvem bryr seg? 
Jeg kommer til å stemme Trump fordi han er villig til å sette inn tiltak overfor en gruppe mennesker det er nødvendig å ta tak i her i landet», er alt onkel Obi vil si. 

Dessverre tar ikke forfatteren seg tid til å undersøke hvorfor onkelen er så tilbakeholden. 
Antakelig ante han ikke hvilket scoop et inngående portrett ville bli etter valget. 

Men tilbake i Sverige tas temaet opp igjen i samtale med faren og hans venner. 
Deres støtte til Trump skyldes ikke bare at han «sier det mange amerikanere tenker». 
Nei, de støtter Trump fordi de ser at hvite amerikanere har havnet i samme situasjon som afroamerikanerne. 
Etter finanskrisen opplever også store deler av den hvite befolkningen fattigdom og arbeidsledighet. 
Nå kjenner også de på den dype følelsen av avmakt og sinne. 
«You see now you have white people suffering. 
In a way they have never experienced before», forklarer en av farens venner i Malmö – i et av bokas engelske avsnitt. 

Disse samtalene om Trump er ikke bare uhyre interessante, men også tankevekkende og skremmende. 
For de åpner opp for apokalyptiske perspektiver i dagens amerikanske politikk. 
Hvis alt først går til helvete, kan kanskje noe nytt og bedre oppstå. 
Slike politiske understrømmer fanges kanskje ikke opp av politisk journalistikk og statistikk, men de dukker altså opp i «En dråpe midnatt». 

Dårlig dramaturgi 

Det er tydelig at stoffet har vokst under arbeidet. 
Diakité har ikke den rutinerte forfatterens evne til å få et grep om stoffet. 
Språket er muntlig og utprøvende. 
Innimellom pumpes teksten opp med spørsmål forfatteren selv punkterer. 
Andre steder fortaper han seg i sammenligninger som ikke sitter. 
Og forfatteren og forlaget burde ha tatt seg bryet med å oversette de engelske dialogene. 

Men god sakprosa skal også ha relevans og aktualitet, og på det punktet er «En dråpe midnatt» uslåelig. 
Den kom på svensk rett etter presidentvalget. 
Det norske forlaget har satt tre oversettere i arbeid for å få denne utgaven klar til dagen Trump innsettes som president. 
Det skal de ha ros for, men her og der fører det til tunge setninger og språklig slurv. 
