Disse kultheltenes comeback-album vil gjøre høstdepresjonen til en fryd
Vidunderlig voksen-emo. 

ALBUM: 
Tida flyr. 

17 år har passert siden indietrioen American Football gav ut sin første fullengder, et album som – i likhet med alle virkelige mesterverk – låter like vitalt og hjerteskjærende i dag. 
Det er musikk tvunget frem av voksesmerter; ubehaget ved å måtte si farvel til barndommen. 

Derfor er det på sin plass at frontmann (og bandets eneste yrkesmusiker) Mike Kinsella tar seg en titt i speilet på det vidunderlige andrealbumet ingen så komme. 

«Where Are We Now?» undrer han innledningsvis. 
Som et slags ekko av David Bowies geniale låt med samme navn, høres det ut som han konfronteres med halvglemte minner. 
Mye er det samme: 
Det intrikate gitarspillet, den melankolske meloditeften, viljen til å la låtene flyte ned uventede elveløp. 

Samtidig er American Football merkbart modnere. 
Kinsellas røst – som nå har en unektelig americana-knekk ved seg – er i front av lydbildet, som forsterker følelselsen av at disse ni numrene er mer en samling enkeltlåter enn ett sammenhengende stemningsstykke. 

Emo som dad rock, om du vil. 

Tydeligst er dette på nydelige «I’ve Been So Lost for So Long», hvor likhetene med kriminelt undervurderte American Music Club er slående. 
Akkurat som sine åndsfrender klarer American Football, på besynderlig vis, å få selvmedlidne strofer om hverdagens monotoni og kroppenes forfall til å høres ut som en feiring av tilværelsen. 

Det vitner om gnisten som ligger bak American Football. 
Snaue tyve år senere kan de samme studiekameratene plukke opp sine gamle instrumenter, og fortsette mer eller mindre der de slapp. 

Eldre og etablerte, ja, men fortsatt fulle av liv. 
