Det er så flau stemning at du må snu deg vekk fra skjermen
«Love Island» står ikke til forventningene. 

Det vakte stor oppsikt da realityprogrammet «Love Island» ble lansert med selveste Tone Damli Aaberge som programleder tidligere i sommer. 

Flere har omtalt programmet som et «skandaleshow» i forkant av lanseringen, men her jeg sitter og ser på de ti deltakerne som nettopp har sjekket inn, er ikke skandale det første som treffer meg. 
Snarere tvert imot. 

Kanskje har jeg allerede blitt påvirket av reality-sirkuset «Ex on the Beach», hvor deltakerne allerede i første episode ryker i tottene på hverandre, har sex i luksussuiter, og kaster drinker i speil. 
Da jeg så «Ex on the Beach» tenkte jeg at realityen var på full fart tilbake slik vi kjenner den, men «Love Island» blir som en litt tammere versjon av det vi allerede finner der ute. 
Det når rett og slett ikke opp. 

Programmet prøver likevel hardt, da de åpner med en morsom kommentatorstemme som viser deg rundt på hotellet, det eneste problemet er at kommentatoren ikke er morsom. 
Overhodet. 
Han slår spøker om amerikansk politikk, og forsøker å sammenlikne valget av par inne på luksushotellet, med presidentvalget i USA. 
Det faller helt gjennom. 

Etter at kommentatoren har takket for seg, står Tone Damli Aaberge der i en hvit og flagrende sommerkjole. 
Huden er solbrun, og hun smiler sitt hviteste smil. 
Hun snakker med silkemyk vestlandsdialekt om kjærlighet. 
De andre jentene setter seg ned og snakker småsjenert om seg selv, mens nylakkerte negler tviholder rundt champagneglassene de har fått utlevert. 
Det er noen usikre latterpauser underveis. 

Jeg sovner nærmest i sofakroken. 

Så er det guttas tur, og jeg våkner nesten til liv da noen solbrune magemuskler dukker opp på skjermen akkompagnert av fengende musikk. 
Det faller likevel raskt gjennom. 
De skal ha for at de prøver å være annerledes. 
Det er ikke bare modellansikter og veltrente kropper på skjermen, og flere av deltakerne viser ydmykhet og svake sider. 
Det blir på mange måter mer gjenkjennelig enn andre realityprogrammer der ute. 

Problemet er at dette er skikkelig «pute-tv». 
Det er til tider så flau stemning at du må snu deg vekk fra skjermen. 
Det hjelper heller ikke at mikrofonene er så sensitive at de plukker opp hvert minste nervøse pust. 

Allerede inn i første reklamepause er jeg forvirret rundt reglene til programmet. 
Jentene skal møte guttene for første gang, og får beskjed om at de kan ta et skritt fram om det er en av guttene de vil stå med. 
Likevel står gutten fritt til å velge en annen jente. 
Men, om gutten har valgt ei jente, kan den aktuelle jenta likevel gå et skritt fram for å velge en annen gutt. 
Gutten som da har valgt henne må vente til slutt med å få velge en ny partner. 

Alle ser forvirret på Tone. 
Hva mener hun egentlig? 
Det får meg til å tenke på snuttene vi har sett i forkant av programmet. 
Ingen av deltakerne er helt klar over reglene, og hvordan man egentlig vinner «Love Island». 
Etter å ha sett denne introen føler jeg med dem. 
Er det virkelig nødvendig å gjøre det så vanskelig? 

Artikkelen fortsetter under videoen. 

Etter den noe forvirrende første parseremonien, kommer Tone med en avsløring i et forsøk på å skape noe etterlengtet drama inne i luksusvillaen. 

– Dette er «Love Island», og dere er selvfølgelig ikke de eneste som leter etter kjærligheten, sier hun før det kutter til nok en reklamepause. 

Overraskelsen er ikke større enn at det kommer inn en ny jente, som mener at hennes største fordel er at hun lukter «sykt godt». 
Dessuten ler hun mye, og har et stort behov for å forklare at hun ikke er «desperat». 

I løpet av første episode har vi ikke sett noe annet enn en gjeng smånervøse mennesker som fomler rundt og stiller seg bak partnere de egentlig ikke er videre tiltrukket av. 
Det har verken vært noe gråting, krangling, og ikke så mye som hint til flørting. 

Jeg sitter igjen med inntrykket om at «Love Island» faller mellom flere stoler. 
De har hentet litt fra «Jakten på kjærligheten», litt fra «Paradise Hotel», og litt fra «Ungkaren», men kan ikke måle seg med noen av dem. 

De har rett og slett ikke bestemt seg helt for hvem de skal være, og sitter igjen med en slags identitetskrise. 
De forsøker seg på den raske klippinga vi kjenner fra «Paradise Hotel». 
I det ene øyeblikket snakker deltakerne om at de liker damer med skikkelig rumper, men i det neste snakker de om ekte kjærlighet som varer i over 60 år. 
Det skifter for raskt mellom provoserende utsagn, og ektefølte øyeblikk. 

Det fører dessverre til at vi ikke får noe uttelling for noe av det. 

Kjære TV3, hold dere til Triana Iglesias og konkurranselystne mennesker på solkysten av Mexico, det kler dere så mye bedre. 
