Anmeldelse:Aldri mer skal vi snakke stygt om en humle 

Bøker om insekter er en litterær suksesstrend. 

For meg begynte det med Fredrik Sjøbergs «Fluefellen» (2004), en fabelaktig skildring av forfatterens fascinasjon for blomsterfluer, som kom på norsk i 2011. 
Boka viste seg å være en ren åpenbaring - om hvordan man samler på fluer. 

I det siste har særlig bier vært grunnlag for litterære suksesser. 
Sue Monk Kidds roman «Bienes hemmelige liv» (2002) var muligens starten på det hele. 
Det siste året har romaner som Laline Paulls «Biene» og Maja Lundes «Bienes historie» vært vellykte, litterære eksportartikler. 

Godslig og nyttig 

Godslig og nyttig 

Uttrykket «la humla suse» stammer visstnok fra et gammelt strengeinstrument kalt «humle», men det passer på den tilsynelatende bedagelige gyngingen over enger og mark som særpreger vår venn humlen. 

Hjelp humlene 

Hjelp humlene 

Alle disse organisasjonene oppfordrer folk til å gjøre sine omgivelser, for eksempel hagen, til humleparadis, fylt med vekster humlene er glade i. 
Goulsons bok handler både om humler og om å være besatt av en lidenskap for naturen, noe han selv - uten at han kan forklare hvorfor - har vært helt siden barndommen. 
I denne boka, som i andre av samme slag, bidrar det personlige til å få leseren til å følge forfatteren og hans humler nær sagt fra blomst til blomst. 

New Zealand og Frankrike 

New Zealand og Frankrike 

«Det er trusselen om utryddelse av store pattedyr som tigre og neshorn som pleier å fange folks oppmerksomhet, men det er utvilsomt tapet av mindre skapninger vi burde være mest bekymret for», skriver Goulson. 

Svermen av interessante detaljer kombinert med en upretensiøs fortellerstil gjør denne boka til både en advarsel og en sommerlig leseopplevelse. 

Aldri mer skal vi snakke stygt om en humle. 
Det er like før vi kommer til å forsøke å klappe den mildt over «pelsen». 
Men dét kanskje er å tøye sympatien litt vel langt. 
