TV-anmeldelse:«Billions»: 
Maktspill det spruter av 

Utpressing, hemmeligheter, sex og skandaler er banale ingredienser som kombineres med en viss originalitet i «Billions’» intense maktspill. 

Amerikansk dramaserie i 12 deler 

Legges ut mandager på HBO Nordic 

Premiere mandag 18. januar 

Serien fra finans- og makteliten i New York settes opp som et sjakkspill fra starten. 
De to motstanderne er hedgefond-kongen Bobby Axelrod og statsadvokaten Chuck Rhoades. 

Axelrod, spilt av «Homeland»-veteranen Damian Lewis, har slått seg opp fra ingenting til et krøsus-rikt finansgeni. 
Mens Rhoades, traktert av Paul Giamatti, kommer fra en tradisjonsrik, velstående familie og satser alt på sterke prinsipper i en dårligere betalt statlig jobb. 

Mens Bobby filmes av et påtagelig fleksibelt kamera i lyse, minimalistiske omgivelser, fanges Chuck i tradisjonelle, mørke kontorlokaler. 
Og ganske snart spiller de begge sitt første trekk. 

Statsadvokaten blir presentert for en mulighet til å gå etter Axelrod, men vil kun ta saker han er sikret å vinne. 
Så får han kritikk for å gå etter småfisker mens de virkelige finanshaiene slipper unna. 

Axelrod får snusen i at noe er på gang, og setter i gang med å forberede selskapet på å bli gått etter i sømmene. 

Med i slaget er også deres respektive ansatte (eller brikker, som de lett kan sees som), og ikke minst Axelrods kone Lara, spilt av svenske Malin Åkerman, og Rhoades’ kone Wendy, spilt av Maggie Siff. 
Wendy er ikke bare Chucks kone, hun er også Bobbys betrodde og høyt betalte motivasjonsguru i Axe Capital. 

Åkerman om kroppspresset: 
– Jeg regnes som litt kraftig i Hollywood. 

Damian Lewis har den store utfordringen med å balansere Bobby Axelrod som en tidvis sympatisk fyr. 
På overflaten er han en grasrot-orientert folkehelt, som etter 9/11 har donert enorme summer til å støtte New Yorks befolkning. 
Samtidig leker han med tanken på å kjøpe seg et herskapshus i The Hamptons til 63 millioner dollar – for moro skyld. 

Et av Axelrods mest erketypiske sitater er «Hva er vitsen med å ha «fuck you»-penger, om du aldri sier «fuck you»?». 
Hans behov for å hevde seg blir tydelig tegnet i scenene der hunden blir kastrert og Bobby reagerer med å kuppe milliard-huset han er frarådet å kjøpe. 

Rhodes, derimot, mener at man ikke kan kjøpe seg ut av rettferdighet, og avviser å hjelpe en venn av familien som har drevet med innsidehandel. 
Han vises samtidig som en mann med et hemmelig underkastelsesbehov, i scener der han er den underdanige parten i ekteparets dominans- og underkastelse-sexlek. 

Det mest underholdende med «Billions» er den intense sparringen mellom de to motpolene, som kanskje likevel ikke er så ulike når det kommer til stykket. 
Foruten et snertent manus, er det i stor grad Lewis’ og Giamattis fortjeneste at serien blir så fascinerende. 

Jeg har til gode å se Giamatti gjøre en dårlig tolletolkning, men i «Billions» briljerer han. 
Der er det blikk og nyanser av pust som får fram Rhoades’ stadig flere dimensjoner. 
Lewis på sin side legemliggjør overbevisende den folkelige, men skarpe forretningsmannen med et infantilt markeringsbehov og muligens noen svin på skogen. 

Mens Åkermans Lara får ha bein i nesa i de scenene hun er med, men har lite spillerom i de første, sterkt mannsdominerte episodene. 
Da har Siff et større register å spille på, noe hun også gjør med bravur, i enigmaen Wendy Rhoades – en nøkkel til både Axelrod og Chuck. 

Om «The Wolf of Wall Street» var en såpeserie, ville den vært «Billions». 

Anmeldelsen er basert på to episoder. 
