«Allierte»:Halvhjertet spionkjærlighet 

Av og til når jeg ser filmer som har vesentlige feil og mangler, lurer jeg på hva som har drevet skuespillerne til å takke ja til rollene. 

Det kan være så mangt. 
Kanskje har de gjensidig respekt for hverandre og har ventet på en anledning til å jobbe sammen. 
Kanskje beundrer de regissøren. 
De kan ha behov for pengene. 
Eller så kan manuskriptet ha feid all tvil av banen selv om filmen ikke gjør det. 

Etter å ha sett Allierte er jeg et eneste stort spørsmålstegn på vegne av motivasjonen til Brad Pitt og Marion Cottillard. 
Det er mulig at de så Tilbake til fremtiden i unge år, eller Forrest Gump litt senere, og begynte å håpe at Zemeckis en dag skulle ringe. 
Ikke vet jeg. 
Dette føles uansett som nok en unødvendig film av Zemeckis. 
Fjorårets The Walk var riktignok vesentlig svakere, men dette er dessverre heller ikke noe å bli begeistret av. 

Glatt og striglet 

Alt er på halv maskin. 
Historien er lite original og hverken Pitt eller Cottillard gløder av spilleglede. 
Det er nærliggende å tenke at de har fått et lønnstilbud de ikke kunne si nei til. 
Morsomt nok leste jeg for ikke lenge siden en notis om at Pitt ganske nylig hadde spasert inn i en forretning og på én time kjøpt eksklusive møbler og designartikler for 270 millioner kroner. 
Han om det, naturligvis, men slike eksesser blir vesentlig mer sjarmerende hvis han samtidig bruker talentet sitt på noe bra. 

Allierte er glatt og striglet, og det som kunne ha vært en skjebnetung kjærlighetshistorie, blir aldri noe mer enn en påstand. 
Helt kort fortalt handler historien om to spioner som faller for hverandre i Casablanca i 1942, bosetter seg i London og oppdager så at alt ikke er som det skal. 
Et problem som ofte dukker opp i halvgode andre verdenskrig-filmer er at det allerede laget så mange filmer fra den krigen at det i meg nå sniker seg inn et krav om at nye historier enten må være basert på noe som faktisk skjedde, eller så elegante at krigsbakgrunnen blir irrelevant. 
Denne har ingen av delene. 

Grunt og slapt 

Spioner som forelsker seg i hverandre vil naturligvis alltid ha en viss attraksjonsverdi, og Zemeckis er som vanlig en stødig visuell regissør. 
Tidsbildet, kostymene og effektene ville ha kunnet løfte en bedre historie, eller en bedre fortalt en. 
Men dette er grunt, slapt, minst en halv time for langt og med skuespillere som bare helt glimtvis får meg til å glemme at jeg egentlig tror de teller dagene til innspillingen er over. 

Den største fortellermessige tabben er for øvrig at starten kunne ha ligget omtrent der hvor tredje akt begynner. 
Det meste som skjer før det oppleves som skyggeboksing. 
