Ny julekalender feiler på flere plan
Det er ingenting stort med «Det store eksperimentet». 

Som forhenværende barn blir jeg provosert av den nye julekalenderen til Viaplay. 
Dette holder ikke. 

«Det store eksperimentet» er en av to nye norske julekalendere i år. 
Begge er for barn, og den andre sendes på NRK. 
Det er klart det er sprekt å yppe til konkurranse mot statskanalen, som har egen barnekanal og et halvt århundre med erfaring på kalenderfeltet. 
Men nettopp derfor er det uforståelig at Viaplay ikke legger mer krefter i forsøket. 

Det er ingenting stort med «Det store eksperimentet». 

Det mest positive er selve ideen, et vitenskapsprogram for barn, masse faktakunnskap rammet inn av en forsøksvis spennende fiksjonsfortelling. 
Problemet er bare at fortellingen ikke er det spor spennende. 

Vitenskapskonkurranse 

Leona (Leona Makita) og Mathias (Mathias Thomsen Nesvåg) har vunnet en liksom-årviss vitenskapskonkurranse og får en spesiell premie: 
De får bli med programleder Ole André Sivertsen på besøk til Professor Primus (Anne Marie Ottersen). 
Hun vant konkurransen for 50 år siden, men sitter nå gammel, bitter og mislykket i sitt digre laboratorium, sammen med assistenten Sigma, seriens comic relief. 
Da barna viser seg å være smartere enn henne, låser hun dem inne i laboratoriet og tvinger dem til å løse ulike vitenskapelige utfordringer. 
Hvis de klarer alle, vil hun kaaanskje slippe dem ut før jul. 

Fortellingen feiler på flere plan. 
Jeg har bare fått se tre episoder, men det er tydelig at barna og Sivertsen får en ny oppgave i hver episode. 
Derimot får vi aldri vite hvilken dag det er i serien, hvor mange oppgaver de skal få totalt, eller om de faktisk kan stole på at Primus slipper dem ut til slutt. 
Slik spenner serien bein på progresjonen allerede før vi er i gang. 

Oppgavene virker meningsløse. 
Joda, det er morsomt å blande væske og få det til å boble opp til taket. 
Men eksperimentene kobles ikke til reelle problemer, verken i serien eller i virkeligheten. 
Målet er bare å gjøre som Primus befaler og håpe at hun blir blid, selv all logikk tilsier det motsatte – vi har jo allerede sett at smarte barn gjør henne sint. 

Makita og Nesvåg gjør en iherdig innsats, men replikkene deres består stort sett av «men jeg vil hjem til jul!» og «vi må forte oss!». 
Sivertsen har derimot fått en diger rolle, og både han og Ottersen er åpenbart bedt om å overspille så kraftig de kan. 

Spenningsdrepende 

Det åpenbare serieforbildet er NRK Super-suksessen «Labyrint», et gameshow der barn kjemper seg gjennom en skummel labyrint, ved hjelp av logikk og kroppsbeherskelse. 
Men der er utfordringene virkelige og barna ekte deltakere. 
De taper like ofte som de vinner, og nerver og stress er reelle følelser og ikke nedfelt i et haltende manus. 

Og viktigere: 
De avbryter ikke hvert eneste tilløp til spenning for å komme med malplasserte faktainnslag! 

«Vann, altså! 
Det er viktig med vann» kan Sivertsen si, mens de stressede barna fyller reagensrørene. 
Plutselig er vi over i et fullstendig spenningsdrepende klipp med sammenraskede faktaopplysninger om vann. 
Eller elefanter. 
Eller karbondioksid. 

Vel er barn nysgjerrige og vitebegjærlige, men de er også glade i gode fortellinger. 
Og de fortjener såpass, når de benker seg foran en julekalender. 
Dette ligner mer på overpedagogisk skole-tv. 
