4. juli:
Dead, som alltid hadde en egen evne til å feile når det virkelig gjaldt (Monterey, Woodstock, konsertene ved pyramidene i Egypt i 1978), har selvsagt sin dårligste aften på selve den amerikanske uavhengighetsdagen. 

Det første settet er en ubekvem blanding av amerikanamaterialet deres fra det tidlige 1970-tallet og sånn passe låter fra sent i karrieren («Liberty», «Standing On The Moon»). 

Trommis Bill Kreutzmann er blitt for tung i sessen til oppjagede sanger á la «Me And My Uncle». 
Og bandets versjon av «Little Red Rooster» er og blir den mest basale formen for hvitgubbeblues. 

Det skal sies at både «Tennesse Jed» og «Deal» fungerer utmerket. 
Spesielt den siste. 
Men energien er annerledes i kveld, mer doven og ufokusert. 

Det andre settet har en OK «Bird Song» og en overraskende «The Golden Road (To Unlimited Devotion)». 
Sistnevnte hadde gjort seg bedre om de hadde kappet den meningsløse jammen. 
Den kunne med fordel ha forblitt den konsise, atypiske garasjerockklassikeren den var. 

«West L.A. Fadeaway» synges av pianisten Bruce Hornsby. 
Han var soloartist og papparockfavoritt allerede på 1980-tallet, men har tatt en tilfredsstillende «freaky» vending i senere år. 

«Stella Blue» og «One More Saturday Night» er begge bra. 
Men kveldens eneste vaskeekte psykedeliske øyeblikk er faktisk Kreutzmann og Mickey Harts trommenummer (for klarhetens skyld døpt «Drums»). 
Dette er bedre i 2015 enn noen gang før – kraftigere, mer «tribalt», hjulpet på vei av effektive, faktisk nokså moderne perkusjonslooper. 
Hart tygger tyggegummi konstant, og ser like gal ut som han alltid har gjort. 

Terningkast tre er litt uærbødig. 
Men man kan godt være litt hard med Grateful Dead. 
