Dirty John:Podkastpsykopaten som kom til Netflix | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Er det mulig å overføre podkast-psykopaten John Meehan til skjermen? 

I en tid da produsenter er desperate etter innhold å fylle strømmetjenester med, må fremveksten av populære podkasthistorier være til å gni seg i hendene av. 

De siste årene har podkaster som Serial, S-Town og Gåten presentert krimhistorier så medrivende at de formelig ber om å bli dramatisert for lange kvelder foran våre foretrukne strømmetjenester. 

Det er derfor ingen stor overraskelse at L.A. Times-podkasten Dirty John nå er filmet som en tradisjonell dramaserie. 
Historien om John Meehan og Debra Newell hadde alt en podkast behøvde for å sjokkere, begeistre og skremme, så spørsmålet blir enkelt: 
Fungerer den like bra med skuespillere og kamera? 

John Meehan: 
For god til å være sann 

Svaret er vel allerede gitt i karakteren serien er tildelt, men det er flere interessante elementer å se på. 

Først en kort oppsummering for dem som ikke har hørt podkasten Dirty John. 
Etter fire mislykkede ekteskap leter den godt voksne og suksessrike interiørdesigneren Debra Newell smådesperat etter noen å dele siste tredjedelen av livet sitt med, og hun innleder et forhold til den kjekke anestesilegen John Meehan. 

Han er morsom, omtenksom og en suveren elsker, og alltid ikledd sin lyseblå sykehusoverdel er han nesten for god til å være sann. 
Debras døtre mener da også at han ikke er sann, og de advarer moren gang på gang mot den nye samboeren. 

Det hindrer ikke henne i å gifte seg med ham i Las Vegas, men snart skjønner også Debra at noe ikke stemmer. 
Hvem er John Meehan, og hva vil han med henne og familien? 

Djevelsk sjarmerende 

Eric Bana er djevelsk sjarmerende som John Meehan, mens Connie Brittons talent føles noe bortkastet når hun spiller den naive og ofte flatt fremstilte Debra Newell. 
Sammen finner de likevel en slags kjemi på skjermen, spesielt når forholdet til hennes familie begynner å slå sprekker. 

Dirty John fremstår dog mest som en hvilken som helst stalker-fortelling hvor kjærlighet gjør blind. 
Dette er ikke den hårreisende og sjokkerende fortellingen om hvordan et menneske kan presse seg innpå og dominere et annet menneske. 

Pekefingerveivende skolefilm 

Seriens største utfordring ligger i at John Meehan i podkasten er en litt dus figur, en diabolsk inntrenger som kroppsdel for kroppsdel trer frem fra en tåke av løgner og lovbrudd. 
I serien kommer han valsende inn i Debras liv med et kritthvitt smil og tett tredagersskjegg, og tross Eric Banas nyanserte spill får han aldri bli annet en god filmskurk. 

Slik fungerer Dirty John helt greit som en vanlig serie om psykopater som ødelegger liv, uten å bli den agendasettende serien som podkasten ble, om mishandling i nære situasjoner. 

Serieskaperne forsøker å gjøre seg viktige med litt oppsummerende moral fra Debra i de siste minuttene av episode åtte, men på dette tidspunktet er sjansen til å bety noe passert for lenge siden. 
Det hele ender dermed som en pekefingerveivende skolefilm mer enn et smart drama fra virkeligheten. 

Juno Temple og Julia Garner får store pluss i boken. 
I rollene som Debras døtre gir de fine nyanser til forestillingen om rikmannsdøtre i Newport Beach. 
Alle disse gode skuespillerinnsatsene til tross: 
Dramatiseringen av Dirty John blir dessverre ikke den skjellsettende opplevelsen podkasten var. 

Om du allerede har hørt Christoffer Goffards podkast, anbefales du å vente til S-Town eller andre podkaster får til forvandlingen fra øresnop til dramagull. 
