«The Favourite» fillerister en forslitt sjanger
Tre skuespillere i sitt livs form og en misantropisk anlagt filmskaper – det var alt som skulle til for å redde min uke på kino. 

«Revenge is a dish best served cold» er et feilsitat fra Farlige forbindelser, en roman om intriger ved det franske hoffet på slutten av 1700-tallet. 

Utsagnet er like dekkende for denne skildringen av intrigene ved dronning Anne av Storbritannias hoff på starten av 1700-tallet. 
Det er først og fremst misantropien som her serveres som en kald, uimotståelig rett, av tre kvinnelige skuespillere som aldri har vært bedre. 

Overraskende samtidskommentar 

Den greske filmskaperen Yorgos Lanthimos har med en viss dikterisk frihet gjenskapt et stykke britisk kongehistorie. 
De som kjenner til hans tidligere filmer Dogtooth, The Lobster, vil forvente en grundig filleristing av en forslitt sjanger. 
Og det får de til gagns, i en film som befinner seg et sted mellom satiren Blackadder, klassikeren Barry Lyndon og nettopp Farlige forbindelser. 

Det som er verd å merke seg, er at Lanthimos her har fått tilbake mye av den humoren han la til side i sin forrige film, The Killing of a sacred deer. 
Men ikke bare det: 
Den britiske konteksten ser ut til å ha ansporet ham til å grave dypere i sitt filmuttrykk. 
Han gir oss også en litt overraskende samtidskommentar på den rabiate britiske mentaliteten som har gitt oss Brexit. 

Trekant mellom kvinner 

Sentralt for handlingen er et trekantdrama mellom tre hensynsløse, kompliserte og vittige kvinner. 
Olivia Colman, som er favoritt til en Oscar for sin rolle, spiller dronningen som et fysisk og psykisk vrak. 
Likevel makter hun å lokke frem sympatien i oss. 

I likhet med TV-serien The Crown, der den samme Colman nå har overtatt dronningrollen, skildres denne rollen som et fengsel. 
Anne har mistet et dusin barn i mislykkede svangerskap og holder på å gå fra forstanden. 
Hun er helt avhengig av sin nære venninne, hertuginnen av Marlborough (Rachel Weisz), som i realiteten styrer imperiet med jernhånd mot fortsatt krig med franskmennene. 

Denne dynamikken blir utfordret den dagen hertuginnens kusine Abigail ankommer kongehuset, spilt av en opplagt Emma Stone. 
Abigail innynder seg hos dronningen, først med hertuginnens velsignelse. 
Det utvikler seg til en rå maktkamp da Abigail blir oppmerksom på dronningens begjær for kvinner og forsøker å utnytte det. 

Groteske menn 

Som for å forsterke vårt inntrykk av at Abigail utfordrer status quo, har Stone beholdt litt av sin amerikanske aksent. 
Dermed bryter hun med den suverene britiske diksjonen og teatertradisjonen Colman og Weisz mestrer så overlegent. 

Om Weizs viser sin styrke gjennom hertuginnens sylskarpe tunge, tilfører Stone en dose komisk fysisk spill som er befriende. 
En av filmens kvaliteter er hvordan vi kan identifisere oss med outsideren Abigail i dette fremmede universet og faktisk aksepterer den gradvise korrumperingen av henne. 

Abigail har hele sitt liv vært nødt til å manøvrere taktisk og strategisk for å overleve, og overfor hertuginnen må hun hente frem alle sine triks. 
Mennene er derimot lett match for henne, og jeg har sjelden sett en film fra denne epoken der mennene er så svake og underordnet. 
Abigail møter innledningsvis motstand fra Toryenes leder, Lord Harley (strålende spilt av Nicholas Hoult), som også sirkler rundt dronningen, men han blir som de fleste i dette universet distrahert av formaliteter. 

Lanthimos skildrer noen av mennene som groteske karikaturer, ofte med overraskende virkemidler, som sakte film, og de som vanligvis lytter til Bach og Vivaldi for å slappe av og finne roen, vil her få seg en overraskelse. 
