Som tatt ut av 60-tallet
Hun ble kanskje ikke det foreldrene håpet, men beveger seg likevel lekende lett. 

Holly Golightly er hovedpersonen i boka og filmen «Breakfast at Tiffany's», noe som førte til at et uskyldig jentebarn i London i 1966 ble døpt Holly Golightly Smith. 
Foreldrene håpet kanskje å få en liten Audrey Hepburn i huset. 

Hun vokste imidlertid opp til å bli vokalist i garasjebandet Thee Headcoatees, før hun innledet en solokarriere i 1995. 
De siste årene har hun jobbet i duo sammen med Lawyer Dave, som americana-fargede Holly Golightly and The Brokeoffs. 

Etter 11 år er hun tilbake i front sammen med et backingband. 
Hun åpner med «Seven wonders», både Johnny Cash-aktig og White Stripes-inspirert – et band hun har samarbeidet med tidligere. 
Så blir det søt sang og skittent komp i «Fool fool fool». 
Vi får trombone og ståbass i «Frozen in time» og klappende hender i «As you go down». 
Det følges av en truende Nancy Sinatra-følelse i «Stopped my heart». 

Deretter er hun forræderisk sofakroksøt i «Empty Space». 
Budskapet er at hun ikke har mer tid å sløse bort på fyren, og det blir stille når han prøver å få sagt noe. 
Et tomrom i sangen, empty space. 

Hun fortsetter i den tilbakelente og selvsikre stilen, selv om tempoet kan variere. 
Stemningen og instrumenteringen er svært så 60-tallsk. 
Dette er en plate som nevnte Nancy Sinatra kunne levert på den tiden, eller noe Quentin Tarantino kunne brukt som soundtrack i dag. 

På siste halvdel stikker «What you see» seg fram med god framdrift og rockabilly-solo på gitaren. 
Sangene holder seg rundt tre minutter, pluss/minus ett minutt. 
Tempoet er lavere enn i hennes unge pønkdager, men Holly Golightly er fortsatt en tøff vokalist. 

Beste spor: 
« Seven wonders», «Stopped my heart», «Empty space», «What you see». 
