Springsteen om å temme demonene i sitt indre
523 sider om familien, livet, musikken og depresjonene. 

Bruce Springsteen er en raus og frodig forteller. 
I sin selvbiografi «Born to Run», utmerket oversatt av Kjersti Velsand, går han kronologisk til verks og skildrer livet gjennom tre faser. 

«Oppvekst» («Growing Up») handler om den viltre første delen av livet. 
«Born to Run» starter med gjennombruddet, og «Living Proof» tar fatt der han blir far. 

Sosialt hjemløs 

Han er på jakt etter seg selv, sitt opphav, etter å finne ut hvordan han er blitt den han er. 
Allerede som barn finner han en outsider: 
«Jeg er avvisende, avvist og sosialt hjemløs...i en alder av sju.» 

I barndommen på New Jersey foretrekker han å være hos sin eksentriske og slagrammede bestefar og sin snåle bestemor framfor å bo hjemme hos sin irske far og italienske mor. 
Forholdet mellom dem er kaotisk. 
Lille Bruce blir sendt av mora inn på alkoholstinkende barer for å hente den tørste faren, som er både fjern og fiendtlig overfor sønnen. 

«Pappa var en folkesky misantrop,» skriver Springsteen. 
Mora er derimot hengiven, oppofrende, kjærlig og har «en umettelig appetitt på livet». 
Han skriver: 
«Kjærligheten jeg savnet fra pappa, gikk hun inn for å tredoble.» 

Katolsk skole 

Det problematiske forholdet i familien kjenner vi igjen fra sangene. 
Spenningen mellom far og sønn går igjen gjennom boka, fra de smertefulle barneåra til lettelsen over at faren rekker å bli en godslig bestefar før han dør. 

Springsteen skriver at han aldri er blitt ferdig med katolikken i seg, selv om den katolske skolen han gikk på, bød på fysisk og psykisk mishandling. 
Gutten blir bokstavelig talt kastet i søppelkassa og fortalt at han er verdiløs. 
På den andre siden har det katolske budskapet en side som appellerer til hans skaperkraft: 

«I katolisismen lå det poesi, farer og mørke som gjenspeilte fantasien og mitt indre jeg. 
Jeg fant et land av stor og skurrende skjønnhet, enestående historier, ufattelige avstraffelser og uendelige belønninger.» 

Gode portretter 

Skildringen av barneåra, med sine detaljsterke og skarpe portretter av menneskene og miljøet, er bokas beste partier. 
Språklig er det mest spennende kapitlet «Det store smellet (har du hørt det?», som handler om møtet med Elvis Presley på TV-skjermen i 1956. 

Seinere skriver han om komposisjonen av «Born To Run»: 
«Én eneste praktfull lyd...så apokalypsen. 
Fra Elvis kom platas fysiske utfall, mens Dylan - selvfølgelig - gikk igjen i bildene og i tanken om ikke bare å skrive om ET ELLER ANNET, men å skrive om ALT.» 

Da Springsteen var 19, flyttet foreldrene og søstrene til California. 
Gutten overtar huset, som på kort tid ble «forvandlet til et hippiekollektiv». 
Men hvem er Bruce oppi det hele? 
Han vakler mellom motkulturen og et «konservativt arbeidermiljø». 
Han skriver: 
«Jeg kjente meg dratt mellom to leire, og jeg passet ikke egentlig inn i noen av dem, eller kanskje var det bare slik at jeg passet inn i begge.» 

Har unngått rus 

Springsteen er en skikkelig fyr som holder seg på matta. 
«Jeg levde livet som ung og lovende musiker; en litt tilfeldig bohem, men som nevnt holdt jeg meg unna både stoff og alkohol... 
Jeg hadde allerede opplevd nok personlig kaos til ikke å ville oppsøke det ukjente.» 

Om sin skapende virksomhet skriver han best i kapitlet om «Nebraska», et av hans mest dyptfølte album. 
Det speiler også de mørke sidene han skriver godt om flere steder i boka. 
Anfall av depresjoner, klaustrofobi, psykiatrisk behandling og antidepressiva. 
Arven fra faren. 

«Vi hedrer foreldrene våre ved å ta med oss det beste fra dem og la resten ligge. 
Ved å bekjempe og temme demonene som tok knekken på dem og nå har sin bolig i oss.» 
På mange måter er det dette boka handler om, om å overvinne livets omstendigheter ved å ta dem innover seg. 
«Det er slik kjærligheten er. 
Det er slik livet er. 
Muligheten til å finne rotfeste, trygghet og næring i en ny årstid.» 
