Rufus Wainwright mikser rock, pop og opera og får det til å låte hipt
Tolker Shakespeare på 400-årsdagen for hans død. 

ALBUM: 2016 er det store Shakespeare-året, men det er ikke noe plutselig «påfunn» at Rufus Wainwright tolker den store dikteren og dramatikeren på sin spesielle måte med «Take All My Loves: 9 Shakespeare Sonnets». 
Han har gjort det før, tre av sporene er omarbeidete versjoner av sonetter fra «All Days Are Nights: Songs For Lulu» fra 2010. 

Timingen er enda bedre nå. 
Albumet gis ut dagen før 400-årsdagen for Shakespeares død (23. april). 

154 sonetter William Shakespeare (1564 -1616) skrev 154 sonetter, små 14-linjers tekster med kjærligheten som hovedtema. 
De fleste av dem er skrevet til en ung mann, noen er skrevet til en ukjent, mørk kvinne. 
Var Shakespeare bifil? 
Kanskje er det dette som trigger Wainwright. 

Sonettene er skrevet på 1590-tallet og gitt ut første gang i 1609. 
Du kan lese om Erik Blystads gjendiktning her. 

Grandiost Rufus Wainwright har lenge hatt en tradisjon for å pakke musikken sin inn i store arrangementer, gjerne med strykere, og har dyrket det grandiose og pompøse uttrykket. 
Her samarbeider han igjen med Marius deVries, som blant annet produserte «Want One» og «Want Two», to album med stort anlagte «popoperetter», og mesterverket «Release The Stars» på 2000-tallet. 

Skuespillere 
Her satser Wainwright enda høyere, med en miks av opera, rock, pop, afrikansk inspirasjon, tysk kabaret og resitasjon. 
Blant skuespillerne vi hører er Carrie Fisher, Peter Eyre, Helena Bonham Carter, William Shatner og Inge Keller. 

BBC Symphony Orchestra spiller, som de gjør på Wainwrights operadebut fra 2009, «Prima Donna», som ble spilt inni fjor. 

Begge gis ut av det klassiske kvalitretsselskapet Deutsche Grammophone. 

Resitasjon 
Det starter med resitasjon (Sian Phillips) av sonett nr. 43, fulgt av den østerrikske sopranen Anna Prohaskas tolkning av samme sonett, «When Most I Wink». 
Først i spor tre dukker Rufus Wainwright sjøl opp, i tittelsporet «Take All My Loves (Sonnet 40)» med deVries. 

Som utøvende artist stiller Wainwright seg litt på sidelinja her, men noen perler flettes inn - i særdeleshet den intense, snaut seks minutter lange rockeren «Unperfect Actor (Sonnet 23)» med Rufus, søsteren Martha Wainwright, skuespilleren Helena Bonham Carter og Flora Cutler. 

Florence Popinspirerte «When In Disgrace With Fortune And Men's Eyes (Sonnet 29)» med Florence Welch (Florence + the Machine) og nydelige «A Woman's Face - Reprise (Sonnet 20)» er også blant albumets høydepunkter, ved siden av Prohaskas tolkning av «When Most I Wink». 

«All dessen müd (Sonnet 66)» er over åtte minutter med dekadent kabaret - på tysk! 

Miks Sammen underbygger disse sporene også storheten i Wainwrights prosjekt. 
Det man kanskje skulle tro ville bli et sprikende album, utgjør tvert imot en interessant og fascinerende totalitet. 

Det er ikke mange som slår Rufus Wainwright i denne øvelsen. 

Kanskje er det et sidespor i karrieren hans, og det er helt sikkert ikke et album for alle. 
Men denne mannen er så uforutsigbar at vi trolig bare kan glede oss til neste «utspill». 
