Konsertanmeldelse:Tidløse a-ha 

BUENOS AIRES (VG) 
Alle kjenner tidløsheten av a-has låtkatalog. 
Nå vet vi også hvor lett de løsriver seg fra tiden som har gått siden 2010. 

HVOR: 
Luna Park, Buenos Aires 

PUBLIKUM: 
10.000 (utsolgt) 

DETTE SPILTE DE: : «The Wake», «I've Been Losing You», «Cry Wolf», «Stay On These Roads», «Move To Memphis», «Scoundrel Days», «Crying In The Rain», «We're Looking For The Whales», «Sycamore Leaves», «Hunting High And Low», «The Swing Of Things», «Early Morning», «You Are The One», «Forest Fire», «Soft Rains Of April», «Foot Of The Mountain», (ekstra) «The Sun Always Shine On TV», «Under The Makeup», «The Living Daylights» og «Take On Me». 

De siste fem årene siden sist vi hørte fra a-ha er nemlig også tidløs – perioden eksisterer åpenbart ikke. 
Turnéåpningen i Argentina natt til fredag fortonet seg egentlig som en ekstrakonsert fra avslutningsturneen som endte i Oslo Spektrum for fem år siden. 

Hvor var det nye a-ha? 
Hvor var grepet som skulle ta trioen inn i enda en ny fase? 

Svaret er; fraværende. 
Jo da, vi fikk tre låter fra det ferske comebackalbumet «Cast In Steel», anonymt pakket inn, med unntak av «Under The Makeup» i naken og nær versjon i ekstranumrene. 
Ellers var det som om vi hilste på dem – og hitrekken – i går. 

Var dette et halvveis maskeradeball før den store jubileumskonserten under Rock In Rio søndag? 
Et «Best Of»-sett som skulle utprøves før det brasilianske publikumet hilser et sommervarmt gjensyn med våre norske pophelter? 

Det kunne virke sånn, og la det være sagt med en gang; argentinerne elsket det. 
I Luna Park torsdag natt ble det også vaiet med flagg fra Chile, Paraguay og Uruguay. 
Morten Harket trengte bare å ikle seg sitt skjeve smil, gå frem til scenekanten, knekke litt klassisk i knærne under den opprevne jeansen, og de godt voksne pikene på første rad smeltet inn i et kollektivt, men dannet hyl. 

Tidvis synets det viktigere for fansen på de to første radene å ta selfies foran Morten Harket enn å høre på ham. 
Det er definitivt første gang jeg har sett en selfiestang på en arenakonsert, hvordan fikk hun inn den? 

Og når publikum velter frem mot scenen fra setene sine bak i arenaen under ekstranumrene, er det på et så kraftig og lidenskapelig, latinsk vis at norske ProSec-vakter ville vært på nippet til å dåne av frustrasjon om de opplevde det samme. 

Søramerikanerne faller nemlig fremdeles som fluer for a-ha. 
Men fluer gjør som kjent ingen fortred, ukritiske som de er. 

Det er mildt sagt fascinerende å oppleve en slik dyrkelse på den andre siden av kloden, men samtidig en fryd å foreta en liten komparativ, sosialantropologisk oppdagelse; her finnes det ikke et eneste beruset menneske, i motsetning til på en vanlig arenakonsert hjemme i Norge. 

Jeg så ikke engang en bar. 
Entusiasmen kommer med andre ord fra hjertet, og bare derfra. 

Selv gjorde a-ha lite for å markere at de har vært borte en stund. 
Ingenting var nytt i arrangementene, videobildene var støvtørket fra forrige avskjedsturné. 
Flørtingen var derimot intakt i form av lange (og tomme) instrumentalbrekk for å bygge forventning, samt noe langtekkelige allsangseanser. 

Det ble nesten litt for mye da Magne Furuholmen i ekstranumrene tok en Lionel Messi og iførte seg den argentinske landslagsdrakten med nummer ti på ryggen. 

Hitrekken til Paul Waaktaar-Savoy, Magne Furuholmen og Morten Harket er uangripelig, fremføringen av dem er det ikke. 
Irriterende nok – de gjør selv et nummer av mangel på øving – høres de av og til ut som et kjellerband på en altfor stor scene. 
Åpningen av «Crying In The Rain» torsdag natt hadde knapt holdt til pallplass under Ungdommens kulturmønstring i Asker. 

Men er det da ingenting å rose fra en a-ha-konsert i 2015? 
Jo da, vi er ikke helt blinde på det ene øret, som kritikere av musikkjournalister så tabloidhumoristisk sier det. 

Klassikerrekken er nevnt, enkeltøyeblikkene er unike. 

Morten Harket er fysisk passiv, men briljerer i både det vokale topp- og bunnsjiktet i «Scoundrel Days». 
Sammen med Paul Waaktaar-Savoy skaper han vellykket mobillys-intimitet over en eksplosiv «Hunting High And Low». 

Waaktaar-Savoy har også en underbar slide-solo i den ellers så haltende «Crying In The Rain» og forvandler senere «We're Looking For The Whales» til sulten, nesten aggressiv ska-rock. 

Det er for øvrig foran denne sangen Morten Harket påpeker at dette er låten som mer enn noe annet formet lyden av a-ha. 

Vel, påfølgende «Sycamore Leaves» er i så fall kanskje låten som burde ha formet a-ha. 
Med sin sugende, mørke og farlige egg, fremstår den som et savnet barn i a-has velmodulerte, men også tidvis velstriglede pop-katalog på 2000-tallet. 

Jeg tror allerede nå at suksessen i Rio de Janeiro søndag er et faktum. 
Men ikke fordi det er et nytt a-ha de møter, men fordi de får det de vil ha. 

Mer av det samme. 
Jeg hadde også forventet mer av comebacket til a-ha. 

Men ikke av det samme. 
