Anmeldelse:«Den gode dinosaur» 

En reise gjennom et lyrisk landskap og en jakt på tilhørighet. 

FILM: 
Det er mange «tenk om» i «Den gode dinosaur». 
Tenk om dinosaurene aldri døde ut, fordi den der meteoren seilte forbi jorda i stedet for å ta knekken på dem. 
Tenk om de utviklet seg til å bli tenkende, rasjonelle vesener, med egne jordbruksteknikker. 
Tenk om det var menneskene som var den primitive, dyriske arten når de gjorde sin entré, mange millioner år seinere. 

Stemningsfull 

Når de digitale fabulantene i animasjonsstudioet Pixar har tenkt seg alt dette, har de kommet opp med en stemningsfull og spesiell familiefilm, en slags road movie for barn, der de oppdrømte landskapene i gråblått og mørk grønt spiller en vesentlig rolle. 

Det er samme hvor fremmed og kontrafaktisk en oppdiktet verden er, så lenge de som fyller den, føles nære. 
Det er dette som til sjuende og sist gjør «Den gode dinosaur» vellykket. 
Arlo er den yngste i apatosaurusfamilien på fem og den reddeste. 

Han er engstelig for alt og får ikke til så tunge løft og krevende oppgaver som de breiale storesøsknene. 
Men så bringer en brå tragedie og en vrang natur Arlo mange, mange mil vekk fra hjemmet, og han på ta seg tilbake på egen hånd, gjennom uforutsigbare og eventyrlige tablåer. 
Både fjellskrenter og barskoger bærer med seg en blanding av poesi og fare. 

Til å ville klemme 

Arlo, forskremt og bestemt, full av tvil og følelser, er rett og slett en skikkelse du har lyst til å klemme. 
Det er en intens sorg, glede og lengsel her, som vitner om at Pixar har vendt tilbake til det emosjonelle alvoret som var en av årsakene til gjennombruddet deres i første omgang, etter noen likegyldige snarvisitter innom lakkglinsende melkekuer som «Biler 2». 

Bak neste sving 

Det er ikke bare Arlo som strever med å se seg ut en trasé. 
Det har tatt lang tid for «Den gode dinosaur» å nå kinoene, dels på grunn av uenigheter om manus. 
Og det anes noen nødløsninger: 
Arlos historie har her og der påfallende likheter med «Løvenes konge» og «Jungelboken», kilder Pixar muligens ville voktet seg for å øse fra hvis de ikke hadde blitt slått sammen med Disney. 

Men på en pussig måte er det som om rådvillheten også er med på å gi «Den gode dinosaur» en særegen kvalitet, en følelse av at det virkelig er umulig å si hva som kommer bak neste sving. 
De rare skapningene Arlo møter, virker da også for det meste fascinerende og smått forstyrrede, preget av å ha vært isolerte og uten retning. 
Noen av dem kunne godt vært viet litt større interesse, for å få skikkelig fotfeste i historien, før den må videre, mot arnen. 

Familieromantikk 

Slutten er til å gråte av, på den måten man vil gråte av animasjonsfilmer. 
Blant det som får publikumsunderlepper til å dirre, er den samme familieromantikken som feires i så mange slike filmer. 
Iblant føles den påklistret. 
Men i «Den gode dinosaur» går den inn i en større tematikk, om en overhengende og eksistensiell jakt på tilhørighet. 
