Anmeldelse:«Divergent»-forfatterens nye bok er en spektakulær haug med visvas 

Her har noen hatt fryktelig dårlig tid. 

Veronica Roth debuterte med sci fi-trilogien «Divergent» i en tid da forlagsbransjen lette febrilsk etter en ny «Hunger Games». 
«Divergent» hadde verken finessen eller samfunnskommentaren til originalen, men mange lesere falt nok for den underliggende skjønnheten og udyret-aktige kjærlighetshistorien i første bok, som raskt ble en bestselger. 
Roth forsøker å bruke samme mønster i sin nye roman, «Dødsmerkene». 

Men her er jenta udyret og gutten skjønnheten. 
Hun er brutal, han er mild. 
Kanskje er det et forsøk på å snu en forslitt trope og vise at vi kan skape romantikk uten tradisjonelle kjønnsroller. 
Men jeg har sjelden lest en mindre engasjerende kjærlighetshistorie. 

Hinsides forutsigbar 

«Dødsmerkene» er den første av to bøker om Cyra og Akos, som kommer fra to rivaliserende nasjoner på planeten Thuve («Romeo og Julie» er en annen åpenbar inspirasjonskilde). 
Hele solsystemet styres av en fellesplanetær forsamling á la «Star Wars». 

Også her er det en allestedsværende «kraft», eller «current», som den kalles i originalteksten. 
En litt mindre klisjébefengt oversettelse hadde kanskje vært å foretrekke, men la gå. 
Kraften er religion, energikilde, og den gir alle mennesker hver sin unike superhelt-evne. 
Noen kan spå framtida, andre er immune mot smerte. 
Cyras «gave» er av det vonde slaget, og hun tvinges til å bruke den på grusomt vis. 

Under denne spektakulære haugen med visvas, ligger en tradisjonell opprørshistorie om et undertrykt folk som reiser seg mot en tyrann. 
Fortellingen er hinsides forutsigbar, langtekkelig (den er på 500 sider), og insisterende melodramatisk. 

God science fiction kan ofte leses som en kommentar til virkeligheten. 
Roth legger opp til det, med en konflikt som kan minne om Syria-krisa. 
Og fortellingen om Cyra skal sikkert få oss til å reflektere rundt identitet og selvbilde. 
Klassisk ungdomsboktematikk. 
Men den indre logikken svikter, og samfunnskommentaren er svært uklar. 
Dermed blir virkelighetsparallellene tomme og meningsløse. 

Dårlig språk 

Hele suppa er nedtegnet i et stivt og arkaisk språk. 
«Hele første etasje lå åpen for mitt åsyn», står det et sted, som om vi befant oss i Bibelen. 
«Et eller annet sted der ute grøsser hvert fnugg av din fars aske over hvor skitne sko du har», sier en kvinne til mannen sin, på vei ut av døra. 
Kanskje er det ment å virke forfinet og poetisk (vi er i øvre samfunnslag), eller annerledes (vi er på en annen planet), men det blir bare oppstyltet. 

Flere steder er det dessuten vanskelig å følge resonnementene, eller å forstå hvem som sier hva. 
Et romskip som omtales som «enormt» et sted, har blitt til «lite» senere i boka. 
Oversetteren har nok også har hatt dårlig tid, siden den norske utgaven lanseres samtidig med den internasjonale. 
Her er flere taste- og skrivefeil og merkelige ordvalg. 
«Miss» og «frøken» brukes om hverandre. 

Det er vanskelig å se på dette som noe annet enn ei bok som har blitt dyttet ut på markedet lenge før den er ferdig, fordi det er penger å tjene på den. 
