Klam klønesex og kjedelige kjendiser
Filmen "Trainwreck" er som hovedpersonene Amy og Aaron: 
Irriterende, lettere usympatisk og forutsigbar. 
Men ikke helt uten sjarm og sting. 

Sjangeren er amerikansk romantisk komedie, folkens. 
Visse forventninger er gitt. 
De blir oppfylt i "Trainwreck", og det blir både smil, spenning og litt tårer. 
Du må bare kjede deg gjennom mye malplassert dialog først. 

Forhåndsomtalen av filmen juger så det renner: 
"Hysterisk komedie i beste "Bridesmaid"-stil om en ung kvinne som sliter med å få livet sitt til å gå på skinner". 

Nei, den er ikke hysterisk, faktisk mer drama enn komedie. 
Og sliter med å få livet til å gå på sknnner? 
Det må i så fall være om "å gå på skinner" er synonymt med å leve i et monogamt forhold og ha eller ønske seg barn. 

Komikerstjerneskudd 

Det som derimot er sant, er at Amy Schumer er et nytt komikerstjerneskudd. 
"Alle" ler seg visst ihjel av denne 34-åringen, etter at hun har tatt USA med storm gjennom sketsjkomiserien "Inside Amy Schumer" på tv-kanalen Comedy Central, etter først å ha livnært seg som standupkomiker. 

Humoren hennes er basert på observasjoner, og har ofte fornærmet både grupper og enkeltpersoner. 
Kjønn, kjærlighetsforhold, feminisme, rasestereotypi, familie, sex og hverdagsliv er velkjente temaer. 
Og i "Trainwreck", der hun både debuterer som manusforfatter og filmskuespiller, er hun innom alle disse temaene. 

Amy Schumers Amy i "Trainwreck" er en smartere og modnere avart av Lena Dunhams Hannah i tv-serien "Girls". 
Hun lever det livet hun har bestemt seg for er det beste for henne: stadig nye sexpartnere, aldri overnatte. 
Bestemme alt selv. 
Hun er ivrig i jobben som magasinjournalist, med ambisjoner om å sikre seg en redaktørstilling. 

Amy fordrar ikke sport, og påtar seg motvillig å intervjue den suksessfulle sportslegen Aaron Conners (Bill Hader). 
Den lite damevante Conners er svært forskjellig fra de typene Amy vanligvis foretrekker. 
Men så faller de to gradvis for hverandre, og Amy gjennomgår store personlige endringer før historien ender. 

Både Amy og Aaron er i utgangspunktet lite likandes rollefigurer. 
Men de kjeknes til etter hvert som de får vise hva som virkelig bor i dem av følelser og egenskaper. 
Det, sammen med gode rolletolkninger fra Schumer og Hader er det beste med "Trainwreck". 
Mens den vanligvis så supre Tilda Swinton i Judd Apatows regi er blitt en overspilt karikatur av en erkebritisk magasinredaktør. 

Som aseksuell seriemorder 

Aaron i Haders skikkelse er så langt fra en romantisk karakter som det er mulig å komme: utstrålingen hans er som en krysning mellom den aseksuelle nerden Sheldon Cooper i "The big bang theory" og seriemorderen Dexter. 
Men på finurlig vis vokser denne skikkelsen seg naturlig inn i det som er ett av filmens poeng: kjærligheten og "den rette" kommer i de utroligste former, og selvsagt der du aller minst venter det. 

Noe som igjen føyer seg naturlig inn i den romantiske komediens funksjon: først å underholde publikum med de merkelige vesenene som er single, festglade og promiskuøse på en liksom-sjokkerende og provoserende måte. 
For deretter å vise at de tar åh så feil, at det er håp for alle om å finne den "rette" vei, om en bare er villig å endre seg selv og preferansene sine. 
Og så geleide dem – rørende og muntert – inn i kjernefamiliens trygge favn. 

"Trainwreck" byr på sexscener like klamme og klønete som "Girls", og mange forsøk på hektisk og ordrik Woody Allen-aktig dialog som faller påtatt til jorden. 
At en rekke amerikanske idrettssuperstjerner dukker opp som seg selv i lange dialogsekvenser er kanskje interessant for dem som vet hvem for eksempel basketstjernen LeBron James er. 
For oss andre er det bare poengløst og kjedelig. 
