BOK:En gammel grinebiters vidunderlige livsglede 

BOK: 
Han er selvopptatt og småilter, han irriterer seg over suppeposer han ikke klarer å åpne, han klager på vonde bein og motbakker. 
Og han skriver en av de morsomste og vakreste bøkene jeg har lest på lenge. 

Tor Åge Bringsværd: 
Mens jeg har dere her. 
Eller om det å bli gammel. 
175 sider. 
Cappelen Damm. 

Skal vi la forfatteren selv skrive anmeldelsen, for en gangs skyld? 
Ja, la oss se hva Tor Åge Bringsværd tenker om boken han skrev for snart 40 år siden - og om den han har skrevet nå, snart 80 år gammel: 

«Hvor gammel var jeg den gang? 
Jeg var 41. 
Altså godt voksen. 
Og jeg skrev bedre enn meg. 
Hvis vi kan si det på den måten, men det kan vi jo ikke. 
Det jeg prøver å si er at 41-åringen den gang hadde et langt mer frodig og fargesprakende spåk enn dagens 78-åring (blir 79 om to måneder). 
Han hadde mer overraskende setninger og mer spenstige ordspill. 
Det var mer ild i ham!» 

Han er en streng dommer. 
Jeg har lest Bringsværd i om lag 40 år, og han er fortsatt i stand til å overraske, få meg til å le høyt og uventet, få klump i halsen. 
Og det spiller nesten ingen rolle om han dikter eller om han skriver sant. 
For Bringsværd, som har skrevet så mange bøker at han selv har mistet tellingen, er en fabelaktig forfatter. 
Fabelaktig i ordets begge betydninger: 
Han skriver bedre enn de fleste - og han elsker fantasier, fortellinger og fabler (som han hardnakket hevder er mer sannferdige enn det vi kaller virkeligheten). 

Det viser han også i den nydelige «Mens jeg har dere her», selv om den lille boken egentlig bare handler om en gammel mann som tenker høyt om livet sitt. 
Han fabulerer, mimrer og irriterer seg over små ting. 
Hør bare: 

«Så Gud velsigne mobiltelefonen - selv om jeg har et aldri så anstrengt forhold til den. 

Verst er det når den ringer. 

For min Doro er jo først og fremst ment til å ringe ut med.» 

Eller denne: 
«Å merke at man ikke orker noe, er kanskje det ekleste ved det å bli gammel. 
Å måtte venne seg til å be andre skru av korken eller åpne en av de små umulige plastposene hvor det bare for å erte deg står «riv her». 

Eller denne, etter å ha skildret et to ukers slanke-opphold på et helsehotell i Värmland: 

«Riktignok mistet jeg 14 kilo, husker jeg. 
Men jeg fant dem igjen allerede året etter.» 

Bringsværds mesterskap består blant annet i at han kombinerer den slags småting med store spørsmål, gjerne betraktninger om det å bli gammel. 
Han innrømmer at han på ingen måte liker dødsromantikere som Per Fuggeli - selv ville han leve evig, om han kunne. 

Det kan han jo ikke, så han skriver om døden. 

Enda mer om livet. 
Om bøker han har skrevet, om bøker han vil skrive hvis han får leve lenge nok, om bøker han leter etter uten å finne dem i stabler og hyller og derfor kjøper dem på nytt, om nøkkelknipper som forsvinner, om leiligheten i Syden, om venner han fortsatt prater med, om øyeblikket han skjønte han var gammel, om å gå på do om natten, om de fæle nedovertrappene. 
Han skriver om science fiction, om bibliotekbesøk, om bokbad på Sølvberget, og om at han spør tilfeldig forbipasserene om å overta rattet hvis han må rygge bilen. 
Det er grenseløst og skamløst selvopptatt - og nettopp derfor så ærlig at det er gjenkjennelig, ekte og vidunderlig varmt, selv når han skildrer seg selv som en gammel grinebiter. 

På sett og vis er dette et testamente, både litterært og personlig, en slags selvbiografi. 

Det er også en kjærlighetserklæring. 
Til livet, til litteraturen, til ensomheten, til vennskap og til Else, hans 20 år yngre hustru. 

Men først og fremst er det vakkert, klokt og fryktelig morsomt. 
