Teateranmeldelse «Tordenskjold – Alle tiders trønder»:Kanonbra, sjø! 

TRONDHEIM (VG) 
At ingen har tenkt på det før: 
Et spøkespel om Tordenskjold i sjøheltens fødeby er en kanonidé. 
Festsoddet er servert! 

Hemmeligheten bak godt sodd, slik midtens rike har utviklet denne internasjonale retten til å bli noe resten av verden tror er et spesifikt trøndersk anliggende, er at den enkelte bestanddel tilberedes hver for seg. 
På det vis bevarer alle ingredienser sin unike kvalitet. 

Først i servereringsøyeblikket anrettes de sammen. 
Slik unngår man at innholdet koker i stykker og flyter sammen. 
Da blir det suppe. 

Årets tapning av Trøndelag Teaters tradisjonsrike vårmusikal, noe de har drevet med siden 1950-tallet, er både tyktflytende og fet. 
Søt som Trondhjemssuppe, dessuten. 
Men denne ursuppen har eksemplarisk tyggemotstand, smaken treffer mange løker, og de mange komponenter som team Bones, Havdal og Løseth har tatt utgangspunkt i, fremstår like sprø som opphavsmennene selv. 
At konseptet denne gang er krydret med krutt, øker originaliteten. 

«Tordenskjold» er trioens fjerde produksjon ved Trøndelag Teater der de antaster historien med trøndersk selvforståelse og dypsindig ironi. 
Vel, kanskje ordet ikke akkurat er dypsindig. 
Men selvironien har såpass mange lag, at det er noe å se for alle i skjemtespeilet de holder opp – enten man er født og oppvokst i det trønderske, eller om man ikke har vært fullt så heldig. 

Med «Nøtteknekkeren», Komiprisvinneren «Juleevangeliet – The Smash Hit Musikal» og «Robin Hood – Rai Rai i Sherwoodskogen» har de tidligere satt Trøndelag Teater på hodet. 
I tillegg har teamet årvisst produsert den elleville sagaspelparodien «Slaget på Testiklestad» på Sverresborg museum. 
Felles for alle disse oppsetningene er utgangspunktet i en kjent klassiker, men hvor fortellergrepet er trøndersk identitetspolitikk in absurdum. 

Når «Tordenskjold» har fått undertittelen «Alle tiders trønder», kan dette forstås helt konkret. 
Men selvfølgelig ligger det innbakt at vår sjøhelt Peter Wessel Tordenskjold (f.1690) fra Ringve i Trondheim skal ta oss med på en seilas gjennom alle tider; en ferd som avlegger hyppige besøk i dagens havner, og som i scene etter scene billedlegger moderne samfunnssatire forkledt som barokke opptrinn i pudderparykk og tights. 

Referansene til midtnorske fenomener i politikk og kulturliv er revysnedig turnert og imponerende dagsaktuelle. 
Fortløpende kommentert, for øvrig, av gjenkjennelige medarbeidere i Adresseavisen. 
Handlingen er det eleverte tøv; en vev av virkelighet og vås, basert på historiske skikkelser, mulige tildragelser og faktiske begivenheter som aldri har funnet sted, ispedd skamløs sjåvinisme og svulmende trønderskrøner. 

Siden vi altså er der vi er, skal det jaktes på Olav den Helliges forsvunne sverd, en slags lyssabel som kan gjøre ende på den store nordiske krigen. 
For å finne våpenet får vår mann uventet hjelp fra Kjuttaviga, han må reise gjennom musikkteatrets mange sjangre – opplagt fremkalt av komponist Kyrre Havdal og et topptrimmet band – og sannelig kommer denne antitesen til det trønderske flegma til erkjennelser som er større enn hans eget ego. 

Løyene toner ut i noe som kan minne om et moralsk imperativ, der spetakkelet avrundes med et Kristusmotiv om oppofrelse. 
I likhet med Mads Bones’ øvrige tekst og regigrep, er det like banalt som det er smart. 
Intelligent slapstick, simpelthen, og med nokså besk satire i underteksten. 

Persongalleriet omfatter alt fra tidens monarker – kongene Karl XII og Fredrik av Danmark, perfid portrettert av Øyvind Brandtzæg og Silje Lundblad – via det trondhjemske borgerskap i fortid og nåtid (her er det vanskelig å komme utenom en gjennomgående ordførerparodi på Rita Ottervik), til Peter Wessels faktiske banemann, Jacob Axel Staël von Holstein. 

Sistenevnte gestaltes kjølig uironisk av trønderrockens mest teatralske koryfe, Dag Ingebrigtsen, som i løpet av den siste uken både har fått oppleve gjenforeningskonsert av The Kids 40 år etter debuten og sin egen teaterdebut. 
Funker som bare det! 

Ny på en stor scene som dette er også tittelrolleinnehaver Lisa Tønne, iført løspenis og bart. 
Det hun måtte savne av baller og klassisk dannelse tar hun vidunderlig igjen i sin uforbeholdne fremstilling av tidenes sjøhelt. 
Sjarmerende frekk, men også sårbar. 

En bedre Tordenskjold i denne halseløse, sjangeroverskridende, småpompøse Monty Python-kulørte adapsjonen av Illustrerte Klassikere kunne forestillingen antakelig ikke fått. 

I det store og hele er dette likevel et ensembleløft av latterlige dimensjoner. 
En forestilling som sitter som en kule. 
Det skal slikt til trøndere, må vite. 
