Anmeldelse:«Dryads - Girls Don't Cry» 

«Dryads» rører ved en svært interessant tematikk, men det er aldri helt godt å si om den gjør det med vilje. 

FILM: 
Hilde (Anneli Rystad Aune) er en veloppdragen femtenåring som lever et alminnelig tenåringsliv på Oslos vestkant helt til den glamorøse Henriette og resten av medlemmene i bandet Dryads flytter inn i den gamle trevillaen ved siden av. 
Møtet med bandets utsvevende livsstil blir et vannskille i Hildes liv, men ikke nødvendigvis på den måten man skulle tro. 

Fetisjistisk 

«Dryads» er i sin helhet bygget opp rundt den eksepsjonelt fotogene Iben Akerlie, og ingen norsk skuespiller har noensinne blitt utsatt for en hardere og mer utilslørt fetisjering enn det hun er gjenstand for her. 
Akerlie spiller Henriette som en kvinne som er så bortskjemt med oppmerksomhet og trollbundne blikk at hun ser det som sin fulle rett å leke med andre menneskers følelser. 

Hildes fascinasjon for Henriette er en blanding av estetisk interesse, aseksuell forelskelse og lillesøsteraktig beundring, og siden hun er flasket opp på sosiale medier, får fascinasjonen først og fremst utløp via Instagram. 
Det mest interessante med «Dryads» er da også at den bryter med forventningene som uunngåelig melder seg i møte med en film som handler om ungdommer, popmusikk og rusmidler. 

Sosiopatisk generasjonskløft 

For der Henriette er en klassisk manipulator, som på kynisk vis bruker sin karisma til å kontrollere menneskene rundt seg, er Hilde en representant for en mer tidstypisk sosiopati. 
I motsetning til hva man forventer seg, trekkes hun aldri inn i Dryads' verden av sex, rus og forræderske vennskapsbånd — hun er kanskje i deres verden, men hun er aldri av den. 

Som en vandrende inkarnasjon av instagramgenerasjonen svermer hun rundt deres dionysiske eskapader og tar bildene hun trenger, før hun trekker seg tilbake til sin fornuftsbaserte vestkantverden.Akkurat her rører regissør Sten Hellevig ved en svært interessant tematikk, men dessverre er filmens manus så sprikende og ufokusert at man aldri blir riktig klok på om det er bevisst eller tilfeldig. 
