Den nye vinden
Navnet skjemmer ingen. 
I alle fall ikke byens beste indieflinkiser. 

Chain Wallet, er du vittig? 
For en som husker tiden da man knapt slapp inn på Garage uten nittitallets fremste rock-acessoire – lommebok med kjetting – fungerer bandnavnet bare som en påminnelse om alle marerittaktige metalband, melodiløse poppunkere og andre idéfattige rockegrupper denne byen har produsert. 
Alt det denne albumdebuterende indietrioen ikke står for, altså. 
Sånn sett må man lure på om navnet er ment som en morsomhet, akkurat som presseskrivets forsøk på å sortere dette elegante, vellydende albumet i kategorien «lo-fi». 

Nei, det ville vært mer i tråd med musikken om Frode Boris, Christian Line og Stian Iversen hadde gitt gruppen navn etter en av sine egne låter, for eksempel «Muted Colours» eller «Pale Memories». 
Eventuelt, for å holde seg i bekledningens verden, etter den øverste knappen på skjorten, som deres velflidde og velskikkede generasjon stadig insisterer på å kneppe igjen. 
Av alt det som imponerer ved albumet «Chain Wallet», er det i alle fall den pertentlige, gjennomførte stilsikkerheten som imponerer aller mest. 

Stilen det er snakk om sober, men lettbeint indierock dominert av klangbehandlede, men ellers rene gitarlyder og analoge, ofte litt diffuse synthlyder. 
På papiret kan det se spinkelt ut, men sammen med produsent Matias Tellez har gruppen jobbet frem et fyldig, lett svevende og tiltrekkende lydbilde. 
På et vis høres Chain Wallet ut som et speilbilde av Tellez’ eget hjertebarn, Young Dreams, bare at den gruppens smak av sol og sommer er byttet ut med skoddens melankoli. 
Iversens vokal er distinkt, men også noe tilbaketrukket, som om det er et slør mellom ham og lytteren. 
En effekt som kler både hans beherskede sangstil og de til tider ganske vage tekstene. 

Det som gjør de ti sangene her til stor popmusikk, er imidlertid kombinasjonen av sterke, tydelige melodier og vidunderlig vellagde gitar- og synthpartier. 
Over et stødig, jevntrullende lag av bass og trommer, fletter gitarene elegante linjer rundt og mellom hverandre, mens tangentinstrumentene enten ligger som et vakkert teppe eller bidrar med egne farger i flettverket. 
Her og der slår gitarene an noen hele akkorder, men gjennomgående plukker de heller frem små melodier og stikk. 
Slik får materialet et deilig, luftig preg, som en musiklaks fønvind. 

En slik tilnærming krever sitt av både arrangement og fremføring, noe bandet mestrer fint. 
Med sin bakgrunn fra Fagernes Yacht Club vet nok Iversen mye om både musikalsk driv og presisjon, samtidig som musikernes dyktighet ikke leder dem på avveie (noe som til tider rammet hans andre band, The New Wine). 

I stedet følger Chain Wallet sin klare visjon gjennom ti særs fengende og vellagede låter. 
Den som leter etter referanser og paralleller kan trekke linjer tilbake til både de lyse og mørke sidene av åttitallets britiske synthpop, nittitallets indie og shoegaze, samt en drøss nyere, vidt forskjellige artister som Wild Nothing, Future Islands, Mac DeMarco, Erlend Øyes band The Whitest Boy Alive og våre hjemlige Love Dance. 

Samtidig er uttrykket deres sterkt nok til at sammenligninger blir irrelevante. 
Når syntheffektene på «Muted Colours» tar sats, singelen «Shade» skyter fart eller «Faded Fight» sprer vingene, er det ingenting som kan holde Chain Wallet nede. 

Selv ikke en lommebok med kjetting i. 
