Ujevnt og uklart om unge jenter
Ambisjonen er utmerket: 
Å la en tenåringsjente oppdage nye sider ved seg selv ved å se inn i de voksnes verden. 
Men utførelsen er altfor uklar. 

Hovedpersonen Hilde (Anneli Aune) er tydeligvis god til å synge, iallfall består åpningssekvensen av at hun er med i et jentekor som synger ualminnelig lekkert og klokkeklart. 
Men ganske snart dolkes denne ferdigheten i ryggen av resten av filmen. 
For det skal handle om hvordan Hilde dras mot et til dels utagerende ungt rockemiljø som har flyttet inn i nabo-eiendommens hus og hage. 
Prøver filmskaperne å si at korsang suger og rocken ruler? 

Eller skal kontrasten utelukkende forstås metaforisk – korjenta er ennå bare et barn, rockejentene er frigjorte voksne, menneskelig og seksuelt? 

Faren til Hilde (Morten Abel) advarer tenåringsdatteren mot å menge seg med "de folkene ved siden av", noen hun selvfølgelig avfeier med "ja da, pappa, jeg lover det"-snakk. 
Så går hun likevel og blir vitne til det de sier og gjør. 
Flue-på-veggen-posisjonen utnytter hun til å ta en masse bilder av festingen og spillingen til bandet Dryads. 
Uklart manus 

Manuset til forfatterne Sten Hellevig og Randall Jahnsen er på flere punkter uklart. 
Jeg får aldri tak i hvor stor aldersforskjellen på Hilde er (15 år?) i motsetning til de rocka ungdommene (17-18 eller over 20?). 
Er de studenter som bor i kollektiv og også lager band sammen? 

Iallfall er den alltid røykende og drikkende Henriette en meget dominerende vokalist i Dryads. 
Hva problemet hennes er, får debutregissør Hellevig ikke særlig godt fram. 
Det arter seg som en form for lunefullhet som stadig får aggressive utløp, som da hun hiver øl i fjeset på et bandmedlem. 
Eller da hun rasende kommer på døra hjemme hos Hilde og skjeller henne ut fordi hun har publisert bilder av Dryads på youtube og skaffet bandet 89.000 visninger. 

Hva i all verden er galt med 89.000 visninger hvis du har lyst til å slå igjennom som vokalist og band? 

Trolig vil regidebutanten Hellevig få fram at ikke bare unge Hilde er usikker på voksenverdenen, det er sannelig Henriette også. 
Derfor pendler hun mellom å ville og ikke ville ha oppmerksomhet. 
Filmtittelen "jenter gråter ikke" antyder at kvinner må kvinne seg opp og være tøffe i trynet. 

Iben Akerlie i rollen som Henriette får dermed kompensert for den yndige rollen vi så henne i sist, som Victoria i filmen over Hamsuns berømte roman. 
Men regissøren må ta ansvar for at tolkningen av lunefulle Henriette glir ut i en overdreven og overspilt attityde, ikke et nyansert psykologisk portrett. 

Så var det dilemmaene til Hilde. 
Hun svikter etter hvert bestevenninnen Annette til fordel rockemiljøet. 
Her følger en del underutviklede forsøk på å la korjenta kaste av seg uskylden for å feste, kysse og se andre utfolde seg musikalsk og seksuelt. 
Debutanten Anneli Aune gjør en grei rolle, men får for lite å spille på fordi hun så ofte forblir tilskuer, for lite aktør. 
Trass i slike innvendinger har filmen en lydside som appellerer godt, ikke minst til en ung målgruppe, noe musikkansvarlig Marius Christiansen skal ha ros for. 
Stavangergruppa Slutface er med, og Dryads-låten "Rome Paris Home Rolling Stone" kiler godt i øret. 
Henriettes band ender sågar på Hove-festivalen i et rocka sluttstunt. 

Vil man gå under overflaten, fortsetter uklarhetene. 
Hilde minner Henriette om at det er "på grunn av meg at du skal til Hove" fordi Dryads ble sett av så mange på youtube. 
Hun, som selv synger klokkeklart i kor, beskylder Henriette for å synge surt. 
Likevel ender filmen med at Hilde vil starte jenteband med gamlevenninnen. 

Betyr dette rocken ruler, uansett? 
