Teateranmeldelse:«Hvis du ikke allerede er miljøverner, blir du det etter teaterversjonen av Havboka» 

Grusomt og poetisk om natur og ødeleggelse. 

På 500 meters dyp sitter håkjerringa i godstolen og ser på TV, selvlysende av miljøgifter og omgitt av tomme spritflasker, malingsspann og alt mulig annet søppel. 
I båten sitter fiskeren med fristende agn. 

Håkjerringa er programmert til å ete. 
Til å gnaske, fortære, sluke og hugge tennene i alt som kommer dens vei og alt den søker opp, fra plankton til kobbe, oljesøl og et og annet menneske. 
Overlevelse, videreføring av arten, er dens mål og mening. 

Fiskeren er jeger og dreper for moro skyld. 
Håkjerring kan knapt spises. 
Likevel er menneskene reddere for hai enn for sin egen morderiske art. 
Begge er drapsmaskiner, men det anelsesløse mennesket dreper ikke bare levende liv, men selve kloden som gir forutsetning for å overleve. 

Et underliggende raseri 

Ole Anders Tandbergs dramatisering av Morten Strøksnes’ roman Havboka tar egne grep, men i naturens og fremtidens tjeneste. 
Den er utført med så stort engasjement og teatral forstand i regien at pekefingeren blir nesten umerkelig. 
Dessuten helt nødvendig. 

Som boken rommer teaterversjonen poesi, harde realiteter, fascinerende kunnskap, humor og underliggende raseri. 
Her er praktfulle skildringer av livet i dypet, levende fremstilt av Jan Sælid i en litt svaiende fremoverlent hvalrossaktig skikkelse. 
Bevegelsene og stemmen kommer fra bølger, vind og strøm. 
Ingen nyanse går ham forbi, han forteller nedtonet og med stor humor om vår undergang, samtidig som han viljeløst skuer ut over det hele. 

Raseriet representerer isbjørn og sjøfugl og elefant og bier og hval, alle utrydningstruede arter som ikke finner nok mat, som spiser plast og dør av det, og som skifter kjønn eller mister forplantningsevnen på grunn av giftstoffer i naturen. 

Stor skuespillerkunst 

Jan Sælid går inn i denne svære teksten med hele seg. 
Han er hai og menneske og talerør, like mye for Tandberg som for Strøksnes, kanskje mer. 
Som hai er han allvitende og levende, som menneske finnes han i båt med fiskestang. 

Haien ser ham på tv med en drink i hånden. 
En slags kommunikasjonslinje finnes mellom den, og i en sekvens går de opp i ett. 
Haien betrakter mennesket nedenfra og opp. 
Mennesket ser bare overflaten, aner ikke dybdene og livet der nede. 
Mennesket utforsker universet, mens havet fortsatt er like hemmelighetsfullt som en ukjent galakse. 
Norge verner regnskog, men glemmer havskog. 

Denne dobbeltheten er et gjennomgående grep, og gjennom teksten overføres den smertefullt til publikum: skildringen av ødelagte verdener på dypet, trålens jernbom som for alltid raserer urgamle livgivende rev rett utenfor Lofoten, de kolossale øyene av ufordøyelig plast som driver rundt og kveler livet under verdenshavene. 

Et skrekkscenario 

Komponist og lyddesigner Joel Sahlins diskrete musikalske havbilder og himmelske stjernehav utvider og understreker Ole A. Tandbergs fintfølende regi og talende søppelscenografi. 
Og ingen som har lest boken må tro at de vet hva som skjer i teateret. 
Ingen går uberørt fra et slikt skrekkscenario eller fra Jan Sælids spill. 

For dette er også underholdende, som teateret må være, og det gjør innsikten ytterligere smertefull og viktig. 
