Nostalgisk julekos
Eventyr og realisme ønsker hverandre god jul i traust og trivelig Prøysen-filmatisering. 

Glem alle amerikanske julenisser – kanskje med unntak av Billy Bob Thorntons forfyllede «Bad Santa». 
Fra nå av er det Anders Baasmo Christiansens elskelige nissefar som gjelder. 

Christiansen er strålende i rollen. 

Med «Snekker Andersen og Julenissen» har filmskaperne tatt tak i Alf Prøysens skattede barnebok fra 1957, og bygget fortellingen ut slik at den så vidt holder til en helaftens spillefilm. 

Tro mot Prøysens univers har man beholdt 50-tallskoloritten, noe som legger et betydelig nostalgisk skjær over filmen – på godt og vondt. 
For en som selv var barn da, byr det på hyggelig gjensyn med mors kjoler og husgeråd. 
For barn kan det nok fort virke temmelig eksotisk. 
Muligens for å bøte på dette er familien Andersen ikke bare utstyrt med TV noen år før folk flest fikk fjernsyn, NRK sender også «Tre nøtter til Askepott» ca. 18 år før filmen dukket opp på skjermen. 
Og det opereres med «kalendergaver» flere tiår før det ble vanlig. 

Men kontrafaktiske ubetydeligheter til side. 
Viktigere er det at filmen litt for ofte blir stiv og traust. 
Humørløs er den ikke, men den mangler løssluppen lekenhet. 
Innimellom er det bare nåtidens noe smidigere skuespillerkunst som signaliserer at filmen faktisk ikke er fra slutten av 1950-tallet. 

Det handler altså om Andersen, snekker og familiefar, og hans store forkjærlighet for julen. 
Julenissen især. 
Men bestrebelsene hans for å skape julestemning og agere nisse fører vel så ofte til kluss som til kos. 
Dessuten er det bare lillebror Karl som fortsatt har barnetroen på julenissen i behold. 

Så vil skjebnen at Andersen denne spesielle julen sklir på hålken og kolliderer med selveste nissen. 
De inngår en avtale. 
Snekker Andersen sendes til julenissens familie, julenissen drar hjem til snekkerens. 

Det er filmens vendepunkt på flere plan. 
Først da løses stivheten litt opp og det gis plass til en eventyraktig magi som også ivaretar fortellingens varme. 
Det sørger ellers også Trond Espen Seim for. 
Han gjør snekker Andersen til en riktig likandes kar, tilstedeværende og velmenende, med fint glimt i øyet. 
