Filmanmeldelse:«Pøbler» 

Godt, men ufullstendig om ungdom som faller utenfor. 

Norge. 
9 år. 
Regi: Kari Anne Moe. 

Med: 
Jan Olav Sawyer, Maylén Mykløv, Kelly Cathrin Haugan, Jakob Bjørnstad Jenssen. 

Noenogtjue mennesker i første halvdel av tjueårene samler seg i et lokale i Pilestredet i Oslo. 
De har alle, på et eller annet vis, falt utenfor. 
Nå er de her fordi de har lyst til å bli fanget opp. 

Jan Olav gikk 10 år på skole uten å lære seg å lese, og har «hassla» hasj langs Akerselva siden han var 13. 
Maylén har ADHD. 
Jakob har tilbakevendende rusproblemer. 
Kelly er simpelthen fryktelig sjenert – hun har ingen tro på seg selv. 

Jan Olav – han ser eksakt ut som en ung Chris Rock – vil helst bli hiphop- eller filmstjerne. 
Men foreløpig nøyer han seg med en jobb på Deli De Luca. 
Han må lære seg å mestre sinnet sitt. 
Kelly drømmer om å stå bak disken på Vita. 
Maylén og Jakob vil gjerne inn i industriyrker. 
For dem er det å sitte stille det farligste de kan gjøre. 

Dokumentarfilmskaper Karie Anne 
Moe har fulgt spesielt disse fire, og i noen mindre grad Jonathan og Jørgen, tett gjennom «kursingen» på Pøbelprosjektet; stiftelsen som ble initiert av Eddi Eidsvåg i 1997. 
Hun har valgt å fokusere mer på disse individene enn det pedagogiske opplegget som sådan. 

Et dramaturgisk sett forståelig valg – scenene vi får av undervisning fra kameratslig bannende pedagoger setter ikke fyr på lerretet, mens «elevene» er forbausende karismatiske. 
Det betyr dog at vi ved filmens slutt, da ungdommene «uteksamineres», sitter igjen en smule ukloke på hva selve metoden går ut på. 

Målsettingen er dog klar: 
Det handler om å bli livsdyktig nok til å søke jobb, og å lære seg å gi uttrykk for noe man ikke har – selvtillit. 

En vil bli kriminolog, en annen lastebilsjåfør. 
En vil bli brannmann, en annen psykolog. 
«Det er slitsomt å hate seg selv hele tiden», uttaler en jente – hun ble kalt «sumobryteren» på barneskolen, og forsøkte å ta livet av seg i niende klasse. 
Alle synes ikke bare det er pinlig, men nesten umulig å skryte av seg selv og sine egne «gode egenskaper» i en jobbintervjusituasjon. 

Disser unge menneskene er i overveiende grad veltalende, og tilsynelatende kameravante (kanskje er alle unge det i smarttelefonens tid?). 
Moes håndholdte kamera fanger dem i rå situasjoner, i alt fra gråt til raseriutbrudd, over en ettårsperiode. 

Jan Olav og Kelly blir filmens store «stjerner». 
Det er de vi lærer kjenne best, men man blir unektelig ganske begeistret for dem alle sammen. 
Dette altså på bekostning av en større forståelse for hva Pøbelprosjektet går ut på som sådan. 

«Pøbler» blir således en god film for pedagoger, lærere og visninger på skoler. 
For ordinært filminteresserte, eller andre nysgjerrige, er den ikke hundre prosent tilfredsstillende. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
