Anmeldelse:Boka om postmodernisme-debatten er gøyal og lærerik lesning 

Snørrhovne professorer slår hverandre i huet med sin uforstand. 

Om man ikke befant seg i Norge på 80-tallet, noe jeg i stor grad heller ikke gjorde, har den norske heftigheten rundt spørsmålet om «postmodernisme» vært en gåte. 

Den blusser stadig opp, og for mange er begrepet et symbol på alt som er vondt og vanskelig i utviklingen fra en forutsigelig, trygg og moderne verden, til det skumle, globale, omskiftelige kaoset vi nå lever i. 

Folk er sinna. 
En ny bok forklarer noe av hva som skapte denne heftigheten. 

Akademisk hegemoni 

Akademisk hegemoni 

Denne personlige frustrasjonen er et glimrende utgangspunkt for framstillingen i boka. 
Riiser Gundersen intervjuer aktører og siterer fra datidens kilder i tillegg til å notere ned egne minner og nåtidig undring. 

Teksten blir en slags memoar per stedfortreder, fordi den memorerer hovedsaklig begivenheter der notaren selv ikke var til stede. 

Intervjuene foregår i bakspeilet, så å si, der folk forteller om sine opplevelser, gjerne med et forsonende slør over det som nok må ha vært mer akutt, mer skarpt, mens det foregikk. 

Tåkete klarsyn 

Tåkete klarsyn 

Hissigheten i debatter og utspill fra dengang blir mildnet gjennom det overordnede blikket forfatteren hele tiden holder over sitt stoff 

Slik blir boka også åpen og demokratisk — forfatteren tynger ikke framstillingen ned med analyser, han foretrekker å vise fram snarere enn å fortolke. 
Da får vi selv mulighet til å kvesse egne innvendinger i et større rom for tenkning. 

Hissig debatt 

Hissig debatt 

Særlig seksjonen om arkitektur er interessant, fordi debatten på dette feltet både var så sjuskete gjennomført, kom så tidlig og endte med så lite. 

Det er ikke mange bygg fra denne bølgen som er blitt stående som varige monumenter, iallfall ikke om man anvender en streng definisjon på postmoderne arkitektur. 

Men du verden for en hissig debatt de hadde! 

Den mest paradoksale figuren oppi gryta på Arkitektenes hus, må ha vært professor Christian Nordberg-Schultz. 
Han heiet fram den nye retningen, men alt han selv sto for, pekte nærmest i motsatt retning. 
Kanskje han bare var redd for å bli akterutseilt? 

Smertefull tapserfaring 

Smertefull tapserfaring 

Vi møter krangel og uro blant «fagfilosofer», og vi får innblikk i den bitre striden om maktutredningene med Øyvind Østerud og Iver Neumann i manesjen. 

Det er kanskje akkurat der det går aller hardest for seg, der det står mest på spill. 
Men også i historikerstriden med Erling Sandmo nokså ensom på den ene siden i ringen, er det fart og spenning. 

Dette handler også om generasjonsmotsetninger og gjennombrudd for nye perspektiver. 
Alltid smertefullt for dem som eide hegemoniet før kritikken kom. 

Men så oppstår det altså nye hegemonier, med påfølgende usympatisk arroganse. 
Snørrhovne professorer slår hverandre i huet med sin uforstand. 
Masse bråk! 
Dette er gøyal, lærerik lesning. 

Sin egen krets 

Sin egen krets 

Hva med Banzai og Gateavisa, to publikasjoner som allerede mange år tidligere hadde presentert de liksom-skandaløse temaene den frustrerte filosofi-gjengen i Profil-levningen brisket seg med. 

I boka ser det ut som de fant på så mye nytt, men gjorde de egentlig det? 

Misoppfattet som norm 

Misoppfattet som norm 

Postmodernisme var et forsøk på en diagnose som forklarte fenomener det er vrient å forstå. 

Man kunne oppfatte dette som en åpning, som nye muligheter, som et nytt rom å jobbe i. 

Det var ikke nødvendig å tenke på postmodernismen som et krav om underkastelse. 
Poenget var jo at «alt er lov», og truselen må da ha ligget i redselen for at opparbeidede hegemonier ikke lenger lot seg opprettholde. 

Den anti-elitistiske strømningen var bare farlig for elitene. 

Den var ikke farlig for de andre som nå fikk verktøy til å stille store, grunnleggende spørsmål ved hegemoniers begrunnelse, på en generell måte. 
Men alt dette begynte mye før. 
«Nothing is true, everything is permitted», som den amerikanske beat-forfatteren William Burroughs formulerte det tidlig, uten dermed å bli nevnt i denne boka. 

Falsk bilde av dominans 

Falsk bilde av dominans 

Vi får presentert postmodernismen som et frihetlig opprør mot ml-ernes tvangstanker på 70-tallet. 

For noen fortonte det seg nok sånn, men den enorme frihetseksplosjonen kommer ikke på 80-tallet med postmodernismen. 
Den er der på 60-tallet i de store demografiske massene som inntar universitetene og LSD, med tilgang til enorme teknologiske nyvinninger. 

Alle kan lage aviser og blader, alle kan lage band og spille, alle kan lage det eneste sanne og ekte kommunistiske partiet — i besk strid med andre som har tilsvarende krav på autensitet i sine partibyggende bestrebelser. 

Ideen om post-modernisme fødes i forsøkene på å forstå og beskrive denne revolusjonen 

Typisk postmoderne 

Typisk postmoderne 

Allerede Dag Solstad avslørte jo det hule, overfladiske og bisarre ved rørsla i sin bok «Arild Asnes 1970», som kom alt i 1971. 

Den norske ml-rørsla — slik for eksempel Solstad beskriver den, men også i utallige andre vitnemål — passer som hånd i hanske til den postmoderne diagnosen. 
Det er muligens nettopp derfor hatet mot de franske teoriene var så brennhett i de kretsene. 
Hatet er hett også den dag i dag! 

En stor legohaug 

En stor legohaug 

For henne var denne revolusjonen en positiv kraft, en åpning, en mulighet til å se mer enn man så før. 

Det handlet om å «brette ut», sier hun. 
«Det var som å komme til en stor legohaug». 
Det var jo en myldrende fest! 

Aggressive posører 

Aggressive posører 

Selv var jeg som nevnt ikke til stede i det norske vepsebolet - jeg befant meg i Italia, der kodene var helt annerledes. 

Den viktigste formidleren av de nye ideene i Italia, var Umberto Eco. 

Han var alt annet enn en mystifiserende filosofant, han var en strålende opplagt, positiv aktør som formidlet den nye tenkningens enorme muligheter på så mange måter. 
Han gjorde det i romaner, essays, avisartikler, foredrag og fjernsynsopptredener. 
Han øste av sine kunnskaper, men poserte aldri. 

Eco hadde humor og selvironi, noe som kommer godt til syne for eksempel i den populariserende boka «Seks turer i fortellingenes skoger». 

Jeg var så heldig å få oversette denne til norsk på begynnelsen av 90-tallet, og den teksten jeg fikk jobbe med da, gjorde at jeg aldri skjønte den forbitrede, aggressive, usjenerøse tonen det norske ordskiftet fikk. 

Hvordan var det mulig å gjøre denne lystige invitasjonen til fest om til et skrekkscenario der folk ble tvunget til å hoppe i vulkaner? 

Takket være Bjarne Riiser Gundersens bok har jeg nå begynt å forstå mer av denne danse macabre. 
Han gir rikelig stoff til forundringen, og han svarer ikke med forenklinger. 
Boka presenterer mye primærstoff og inviterer til uenighet i perspektiver. 
Det skal forfatteren ha stor honnør for. 
