Anne Marit Jacobsen på Centralteatret:«En inderlig kjærlighetserklæring til scenen» 

50-årsjubileum for en stor kunstner. 

Anne Marit Jacobsen er musikk. 
En liten håndbevegelse, et skuldertrekk, og rommet dirrer av jazzfeeling. 
En kjapp endring av toneleie, og det klinger av lieder, skillingsviser eller revynumre, folk og opera. 

Når hun leser et dikt av Inger Hagerup er det – på råd fra lyrikeren selv – som et barn ville ha skrevet og lest det. 
Da blir «Det bor en liten baker på en bitte liten øy» et alvorlig og trist drama. 
Og når hun rasende rapper om at hun aldri har fått Hedda-prisen («Føkk Hedda!»), er det for det første ikke til å tro, og dessuten den best tenkelige søknad. 

Marits entré er i det fargesprakende mosaikk-kostymet fra Nattergalen (Nationaltheatret, 2005), der hun feiret triumfer som kunstfugl. 
Her synger hun Peking-opera over fire-fem oktaver med den aller største selvfølgelighet, før hun sømløst sklir over i et ironisk lite spark til #metoo-bevegelsen. 

Denne sømløsheten preger hele forestillingen, godt hjulpet av regissør Arvid Ones’ fine hånd. 

Synkopert univers 

Overgangene er umerkelige, slik også hoppene ut og inn og mellom roller og privatliv er det: 
Inn i Lilli Valentin (eller er det Marit som snakker?) ut av Peer Gynt, inn og ut av Eartha Kitts umåtelig synkoperte univers til en halling-rap og Hans Børli. 

Familiealbumet er både rørende og morsomt: 
Slekten rommer kunstnere og musikere, dramatiske skuespillere og revystjerner. 
En hilsen til de grunnleggende besteforeldrene Heide og Steen, til moren Randi, en stor sangerinne, og til tanten Kari som giftet seg Diesen. 

Når Marit kommer inn som baglady går tanken øyeblikkelig til Karis klassiske Enerhaugen-nummer – skal Marit virkelig gjøre det? 
Nei, hun lager sin helt egne vri, innpakket i kjærlige ekko av klassikeren, men med hele familiens mimikk inngravert i sjelen. 

Slampoesi og rekeliv 

Forestillingen utfylles med videoklipp fra hennes uforglemmelige Hedvig i Vildanden, og den glir over i et slampoesi-innslag, skrevet i samarbeid med Fredrik Høyer, om hva Hedvig skulle ha sagt, nemlig «Se på meg. 
Jeg er her!» 

Anne Marit Jacobsen er diva og reke, Sjørøver-Jenny og Gro Harlem Brundtland, som jo heller ikke har fått Hedda-prisen. 

«La reka leve!» var showstopperen i Stavernrevyen for 18 år siden, og er blitt et lite klimavarsel, der Tore Nysæthers kuplett er uslåelig: 
«Enhver katolikk eller kveker, vet at majones er et helvete for reker.» 
Når Jacobsen i rekehatt dirrer av rettferdig harme over sin dillbefengte skjebne, da kan ikke alvoret være større – eller morsommere. 

Og så ender det med en inderlig kjærlighetserklæring til scenen, den som har bergtatt og forvirret henne hele livet, i Nysæthers nydelige omskrivning av «Bewitched, bothered and bewildered». 

Spilles til 20. oktober. 
