Anmeldelse:«The Day is the Enemy» er The Prodigy uten angrepsvilje 

Funksjonen som opprørsgeneraler har ebbet ut. 

ALBUM: 
Da Liam Howlett dannet The Prodigy på begynnelsen av 90-tallet, fremsto trioen som en stor flammende langfinger i fjeset til det etablerte. 
Etter støvet la seg etter megaplata «The Fat of the Land» har funksjonens som opprørsgeneraler ebbet av. 

«The Day is the Enemy» høres ut som noe samme gjeng uproblematisk kunne ha skrapt sammen for femten år siden. 
De har med andre ord gjort lite for å tilføre de spikerbekledde nattklubb-anthemene sine nytt innhold. 

Det er fortsatt metalliske samples, absurde slagordparoler og store break downs som er framdriften. 
Det funker i det intense tittelkuttet, «Ibiza» og Commodore 64-eposet «Wild Frontier». 
Gjengen har tross alt en slags ny relevans med artister som Skrillex som har plukket noe av estetikken fra engelskmennene. 

Styrken til The Prodigy var at de klarte å inkorporere hooks med samme funksjon som det klassiske gitarriffet. 
Det er lite av den slags her, selv om omskrivningene av «Firestarter» og «Breathe» er mange. 
Kun for blodfansen. 
