Filmanmeldelse:«Fantastic Four» 

Og freaks blir til fire kalkuner. 

USA. 
12 år. 
Regi: Josh Trank. 

Med: Kate Mara, Miles Teller, Jamie Bell. 

Noen unge ultrageeks finner opp en måte å reise til andre dimensjoner på, får noe grønn guffe på jakkeslaget og blir superfreaks. 

En av dem blir igjen på den andre siden av portalen. 
Han heter Victor van Doom, så du kan jo tenke deg hvem som blir skurkete litt senere i filmen. 

«Fantastic Four» blir lansert uten brasket og berammet som vanligvis akkompagnerer filmer fra Marvel-«studioet», liksom sneket under radaren ut på markedet. 
Det er det gode grunner til. 

For etter en ganske ålreit innledning, som faktisk innehar en slags tragisk, eh, «dimensjon», begynner kalkundunsten å sette inn med én gang heltene våre blir tildelt de teite egenskapene sine. 

Dialogen er akutt uinspirert, full av bullshit-vitenskap, og skuespillet slett. 
Den ene av de to aktørene med en smule karisma, Kate Mara, har den bare fordi hun er søsteren til Rooney. 
Hun er ellers påtagelig halvhjertet i sin innsats. 
Den andre, Reg E. Cathey – han fra «House Of Cards» (med den flotte stemmen), er den man ringer når man ikke har råd til Morgan Freeman. 

Hvor ille? 
Ganske ille. 
Det er null overraskelser i denne arketypiske «opprinnelseshistorien», som kanskje vil være imponerende for en åtteåring. 
Synd da at aldersgrensen er 12. 
Sympatien ender opp med å ligge hos skurken, og klimakset ser ut som en screensaver fra 1997. 

«Watchmen»-forfatteren Alan Moore uttalte nylig at flommen av superheltdilldall utgjør en «katastrofe» for kulturen. 
Det er helt riktig. 

For herrejemini, denne historien begynner å bli gammel nå. 
Slutt å fortelle den. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
