Konsertanmeldelse Lykke Li, Øyafestivalen:Triste greier 

Det svenske popikonet byr på en sjeldent sørgelig headliner-konsert. 

Konsert, Øyafestivalen: 
Lykke Li 

Lykke 
Li et av de mest ironiske kunstnernavnene som finnes, i hvert fall på norsk. 
Musikken til svensken er og blir molefonken – «sadness is my boyfriend,» synger hun, tross alt. 
Selv når sangene er så catchy at man får lyst sprette opp og ned, er hun som en inkarnasjon av twitterkontoen @sosadtoday. 

Med årets «so sad so sexy» har hun tatt denne estetikken fullt ut, samtidig som hun har ofret den barokke indielyden til fordel for trist traprap. 
Det er et hamskifte man i prinsippet kan sette pris på, og kanskje er det nødvendig etter tre fullengdere. 
Det skorter imidlertid på de gode låtene. 
Popmusikk bygd på en osean av tårer er noe av det fineste som fins, men man trenger jo et refreng å tute med til. 

Sterk skive eller ei: 
Lykke 
Li per 2018 må være en av Øyas minst inspirerte headlinere på mange, mange år. 
Man ikke bare skylde på sur vind for at det befinner seg halvparten så mange (og merkbart mindre spente) mennesker i Amfiet som i går kveld, da Kendrick Lamar stod på samme scene. 

Det første som slår en er at sangene kjennes dobbelt så lange som de nok egentlig er. 
Det hjelper ikke at bandet gjerne haler låtene ut i halvhjerta instrumentalpartier, sånn som under «Deep End» og «Two Nights». 
Man kan få følelsen av at Lykke 
Li og band kjapt skjønner selv hvor ubetydelig kveldens konsert er. 
Flotte «Little Bit» tusler tafatt av gårde, mens sjefen sjøl mumler seg gjennom teksten. 
Idet den er over løfter hun armene, som for å trygle etter mer applaus, uten stort hell. 

«I Follow You» er et av kveldens ytterst få lyspunkter; delvis fordi den er for god til å fornektes, delvis på grunn av housepianoet før siste refreng. 
Festen var visst ikke helt over likevel! 
Eller? 
«Jag har tyvärr ingen hits kvar», sier hun – og avslutter med «Tonight», settets eneste genuint såre øyeblikk. 

Det redder imidlertid ikke konserten fra å være skikkelig triste greier, og ikke på den gode måten. 
Man tar seg i å føle med henne: 
Det er uunngåelig at folk blir bortskjemt av overfloden som festivaler tilbyr, og på et eller annet tidspunkt må noen betale prisen for det. 

«Buuuuuu!» roper en ung gutt noen meter unna VGs utsendte. 
Fulle folk prater bare piss, men barn er ikke så dumme som de ser ut som. 
Det kan være fruktbart å være trist, men apati fører ingensteds. 
