Filmanmeldelse «Passengers»:«Titanic» i verdensrommet 

Morten Tyldums nye film evner å være lettvektig i tre forskjellige sjangre samtidig. 

USA. 9 år. 
Regi: 
Morten Tyldum. 

Med: 
Jennifer Lawrence, Chris Pratt, Michael Sheen. 

Morten Tyldums oppfølger til den Oscar-nominerte «The Imitation Game» har allerede før premieren opparbeidet seg et ry som en skuffelse. 

Dette til tross for at Jon Spaiths’ manus i nesten 10 år har hatt status som et av de beste uproduserte i Hollywood – og de to megawattstjernene i hovedrollene. 

Problemet? 
Kanskje at «Passengers» er tre filmer i én, hvorav ingen av dem er veldig gode. 

Den første er best, og gir lenge et håp om at «Passengers» vil være en filosofisk science fiction-film om mennesket i maskinenes tid. 
Det handler om Jim (Pratt), den eneste av totalt 5000 passasjerer som ved en ulykke blir vekket fra dvalen han ligger i – 90 år for tidlig – på en tur til en privateid menneskekoloni i verdensrommet. 

Hva kan han gjøre? 
Ingenting. 
Det at noen er blitt vekket ved en feiltagelse er aldri skjedd før. 
Derfor er det heller ikke noen måte å reparere eller reversere ulykken på. 

Pratt blir gående rundt i romskipet i ett år, mo spik alene. 
Han er i ferd med å bli gal av ensomhet. 
Hans eneste selskap er bartenderen Arthur (Sheen, i en rolle som må være en slags hyllest til Stanley Kubricks «Ondskapens hotell»). 
Han er ikke et menneske en gang, men en robot. 

Så en dag så får han øye på den sovende Aurora (Lawrence). 
Han liker det han ser, og er straks i ferd med å revne av en indre kamp: 
Skal han eller skal han ikke? 
Vekke henne, altså? 
Ensomheten og umoralen vinner, og Aurora forblir lenge intetanende – sikker på at hun, som Jim, er blitt vekket av et uhell. 

Begge to er dømt til å dø på romskipet før det kommer frem, så Jim har praktisk talt stjålet livet hennes. 
Den naive romantiske komedien som stables på beina i filmens andre akt er således enda litt mer klein enn vanlig. 
Jim og Aurora hygger seg og ler, bader i svømmebassenget og ligger med hverandre (er ikke så mye annet å gjøre i det dype verdensrommet). 
Men det er ingen spoiler å si at sannheten kommer for en dag. 

Når det skjer veksler «Passengers» om igjen, og blir en relativt lite tilfredsstillende actionfilm, der Jim og Aurora må stå sammen, hjulpet av en tredje våknet passasjer, Gus (Laurence Fishburne). 

På dette tidspunktet er det for lengst begynt å knirke og knake i det mekaniske, opportunistiske manuset. 
«Passenger» har avslørt seg som en «Titanic» (1997)-kopi i verdensrommet, designet primært for ungdom. 

Ikke noe galt i det, bevares. 
Men alle hadde fortjent noe mer lidenskapelig enn «Passengers». 

Tyldums film er ikke helt den kalkunen enkelte skal ha det til. 
Men den kommer til å bli fort glemt av de fleste. 
I den grad det vanker noen Oscar-nominasjoner i denne omgangen, vil det være for beste produksjonsdesign. 
Den er lekker så det holder. 
