Ikke dårlig, men sprikende
Femte album er moderne postpunk med popmeloditeft, men mindre stadiongrandiost enn før. 

White Lies: 
"Five" (PIAS) 

Harry McVeigh har en stemme egnet til å framkalle store følelser og til å formidle tvil og kvaler. 
Vokalen utgjør i stor grad selve soundet, noe jeg har likt siden gigahiten «To lose my life» ble sluppet for ti år siden. 
Det var en låt som gjorde mye med ganske lite; en drivende basslinje og et svært refreng. 

De har beholdt meloditeften, men mistet fokus. 
Med «Time to give» har en sjansen til å åpne med gåsehud, men låtens potensial kryper sammen under en stusselig spinkel synthsolo, før det endelig løsner mot slutten av låtens sju minutter. 

Litt mer forløsende blir det med «Never alone», som drar tankene i retning av New Order. 
Med «Jo» kjører vi nærmest pønketempo, mens «Tokyo» er 80-tallspop. 

Albumet er slett ikke dårlig, men ikke en særlig minneverdig lytteopplevelse. 
Til det spriker det for mye, og det lesses på der det burde trekkes fra. 
Deres nye retning er rett og slett retningsløs. 

Beste spor: 
«Never alone», «Jo». 
