Konsertanmeldelse:Kygo 

Storslagent show, mer levende enn forventet. 

STED: 
Plenen, Bergenfest 

Noe av det fascinerende ved Kygo: 
Han får svære sletter av mennesker til unisont å slowdanse. 
De aller fleste store elektroniske musikknavn gjennom historien så langt – i alle fall på livefronten – har vært ganske bangin’ live. 

Men Kyrre Gørvell-Dahll holder det nede, hele tiden. 

I all fall i tempo. 

På showfronten har han utviklet seg betydelig siden den norske utendørspremieren på Findingsfestivalen i Oslo i august i fjor (ja, det er så kort tid siden). 

Da var effektene begrenset til grå genser og caps bak-fram. 
Nå har han fått bygget en forhøyet plattform, en voldsom bakskjerm og fire skjermer som gir samme form som den etterhvert gjenkjennbare logoen. 

Det gir en forestilling med voldsomme, relativt substansløse animasjoner (skyer i forsiktig hurtigfilm, 3D-tull i alle farger og fasonger, natur og verdensrom. 
Og selvsagt strender, laguner og palmer). 

Forutsigbart og litt fantasiløst, ja. 

Men helheten er en velsydd, gjennomprogrammert sak som effektivt gjør et grøssende kaldt juni-Bergen (ikke særlig fun fact: dette skrives med votter) til i alle fall vestlandets største seigtdansende nattklubb med forbud mot høyere hastigheter enn 108 slag i minuttet. 

Settlisten er i seg selv uvanlig lite sjokkerende. 
Han åpner med «Younger» (uten Seinabo Sey, selv om hun spilte på Bergenfest tidligere på kvelden), fortsetter med «Miami 82» og «I See Fire» (selvsagt også uten vokalister, siden hverken Syn Cole eller Ed Sheeran er på festival). 

Showet er dog så over-the-top at man skal være rimelig surpomp for ikke å smile. 

«I See Fire» kompenserer for eksempel vokalistmangelen med flammer. 
Ekstreme mengder flammer. 
Levende flammer. 
Bergenhus Festning blir verdens største peis-DVD. 

Det gir jubel. 

– 
Jeg har gledet meg til denne dagen i flere månder. 
Utrolig spesielt å spille i verdens beste by, sier Kygo. 

Det gir jubel det også. 

– 
Om dere hører noen låter dere ikke har hørt før i kveld, så er det helt nye låter som jeg jobber med. 
Her er en jeg aldri har spilt før. 

Og så spiller han en sak med den glitrende indievokalisten James Vincent Mcmorrow, hvis opphav jeg ikke klarer å identifisere. 
Men det er et strålende vokalistvalg på flere måter, ikke minst fordi Mcmorrows album av fjoråret heter «Post-Tropical». 

Sånn høres låten også ut. 
Den baserer seg mer på vokalen og andre effekter, og er fullstendig fri for merkevaren, eller i alle fall et av Kygos kjennemerker: 
Den enerverende fløytelyden. 
Det samme gjelder for så vidt The Weeknd-remiksen «Often», som følger etterpå. 

Og akkurat da man synes det nærmer seg hakket for mye «DJ-konsert», slipper han til James Hersey på «Coming Over». 
Kygo spiller litt tromme. 
Hersey har minst like mye lyd i gitaren sin som Paal Waaktaar-Savoy har i «Take On Me»-videoen. 

Senere dukker Kyla La Grange opp med «Cut Your Teeth». 
Som hun spilte tidligere på kvelden i sitt eget sett, i en slags Kygo-remiks uten Kygo. 
(Litt mer fun fact: 
Her spiller dessuten Kyrre en liten feil – ja, han hadde med seg synther på scenen – i et anstrøk av menneskelighet blant alle maskinene.) 

Parson James kommer til slutt på, og synger «Stole The Show» like høyt og klart hele tiden, selv om han til tider ikke er i nærheten av mikrofonen. 
Sånn sett var det kanskje like greit at «ekstranummeret» «Firestone» er vokalist-fritt, men i stedet frister med et lite statsbudsjett i fyrverkeri. 

For dette er mest til å le høyt av. 
På den gode måten. 

Så lenge man ler i riktig tempo. 
