Plateanmeldelse:Ane Brun – «When I'm Free» 

Ane Brun driver ikke med «dårlig». 
Spesielt ikke på sin femte plate. 

«When I’m Free» 

Ane Brun er en anomali (anemali?) i vår tid. 

Hun er, uomtvistelig, en popstjerne (sjekk VG-listeplasseringene hennes). 
Men hun er ikke en «kjendis». 
Vi vet nesten ingenting om daglig- eller privatlivet hennes. 

Vi vet ikke hvem kjæresten hennes – om hun har en – er, og ordet «skandale» vil neppe noen gang bli å se i samme setning som navnet hennes. 

Det måtte i så fall være i en setning om at «When I’m Free» floppet i markedet. 
Se, det ville vært en skandale. 
Men det kommer neppe til å skje. 
For nå har hun laget sin aller fineste plate. 

«When I’m Free» er ubesudlet voksenpop – sofistikert, tenksom, velartikulert i både musikk og ord. 
Den er «god smak» i alle ledd. 
Den har auraen og lyden til en påkostet produksjon fra midten av åttitallet, da musikere hadde god tid og tilsynelatende ubegrenset med ressurser til å perfeksjonere utgivelsene sine. 

Tenk Peter Gabriels «So» (1986) eller Kate Bush' «The Sensual World» (1989). 
(Ja, jeg vet at det er forbudt ved lov å referere til Kate Bush når det er snakk om kvinnelige artister. 
Men jeg tar en råsjans på at jeg kommer unna med det i dette tilfellet.) 

Ved første gjennomlytting kan musikken slå en som nesten for perfekt. 
Så full av produksjons- og arrangementsdetaljer og gåsehudvokal at det nesten blir fremmedgjørende fint. 

Men gi den noen runder, og du vil finne hjertet i musikken: 
Ti sanger (perfekt antall!) som fort blir en del av livet ditt. 

Helt generelt innebærer albumet, i særdeleshet den første halvdelen av det, en videreutvikling av det rytmiske i musikken hennes. 

Kombinasjonen av «beats» og filmatiske strykere kan gi assosiasjoner til noe så umoderne som «triphop». 
Basspillet har fått en ny og helt sentral plass i mange av låtene, samtidig som Brun fortsetter å nærme seg soul- og gospelmusikken. 

Men hun har aldri før laget en så variert samling, hvori hver bit ikke bare har en distinkt, men også svært minneverdig identitet. 

Den dramatiske halvballaden «Hanging», med strykere som som kan gi deg vertigo og et vektløst vokalarrangement. 
«Black Notebook» – bygget på fiffig perkusjon: 
Pauker, skarptromme og det som høres ut som glass. 
Refrenget, om å «go deeper», drar deg ned og inn. 
Dunkelt, men med et lystig melodisk tema i kantene. 

«You Lit My Fire», en usedvanlig inkluderende og ydmyk feministhymne, er soulmusikk, og avrundes med en herlig «dytt og dra»-utveksling mellom Brun og korsangerne, à la David Bowies «Right». 
«Directions» er en liten eksistensiell skrekkfilm for øret, med atmosfærisk piano og søkkdyp akustisk bass. 

«Shape Of A Heart» har en særdeles fengende indiskklingende «hook». 
«Miss You More» er balladepop med et refreng som skapt for nattradio, vidunderlig sunget. 

«All We Want Is Love», albumets vise, en sang om det enkleste, vanskeligste og viktigste, oppleves som så fundamental at den bør bli en standard. 
Grasiøs nok til å måle krefter med – tja, «God Only Knows», for eksempel. 
Selv om den musikalsk sett er mer i slekt med R.E.M.s empatiske «Everybody Hurts». 

«Still Waters»: 
Mørk gospel om å tilkjempe seg frihet, med sterke understrømmer av håpløshet. 
«Better Than This» kan høres både som et oppgjør med selvet og en mer universell revelje. 
Og igjen: 
Bassen! 

«Signing Off» føles som «Still Waters» på vrangen. 
Brun forlater scenen med det meste i uorden, men med et håp om å komme sterkere tilbake. 

Med «When I’m Free» er alt i orden. 

BESTE LÅT: 
«All We Want Is Love» 

* Albumet slippes 4. september. 
Singelen «Shape Of A Heart» er tilgjengelig nå. 
