Leken Mozart, kraftfull Tsjaikovskij
Smittende spilleglede, herlig samspill. 

Selv Mozart, kalt både guddommelig og udødelig, skrev ikke alltid musikk med samme kvalitet. 
Hornkvintetten, relativt sjelden spilt, hører til de mindre interessante. 
Den er det man kan kalle musikantisk. 
Musikerne har det nok morsommere enn tilhørerne. 
Men spillegleden til de fem musikerne på lunsjkonserten onsdag smittet over på oss tilhørere. 
Og Annamia Larssons behandling av hornet var fabelaktig. 
Teknisk briljant og for det meste klokkerent klang det i de vanskelige passasjene. 
I den serenadeaktige, langsomme satsen kunne vi nyte det melodiske. 

Et musikalsk krafttak 

Tsjaikovskij fikk i 1880 et brev fra sin velynder, Nadjeska von Meck, om han ikke kunne skrive et stykke for klavertrioen som residerte hos henne. 
Tsjaikovskij skrev tilbake at det dessverre var en umulighet: 
På grunn av hans høreorganer (les: musikalske øre) var forbindelsen klaver, fiolin og cello en vederstyggelighet. 
Forbindelsen mellom disse instrumentene var for Tsjaikovskij helt unaturlig. 
Merkelig nok, når man tenker på trioene til Beethoven, Schubert og Brahms. 

Men en klavertrio kom det til vel et år etter, en klavertrio ‧– den eneste han skrev – som har gått inn i musikkhistorien som en av de største. 
Orkestralt klinger det allerede i førstesatsen, en elegi med ekspressive melodier som mot slutten lyder som en resignert sørgemarsj. 

Voldsom dynamikk 

Innimellom opplevde vi en voldsom, dynamisk spennvidde, særlig la ikke Itamar Golan bånd på seg med alle de voldsomme kraftakkordene. 
I annen sats, tema med variasjoner, opplevde vi et vell av fine detaljer, svermerisk-besjelede sangbare linjer, harde akkordblokker og oktaver, kunstferdige polyfone strukturer. 
En vals av beste Tsjaikovskij-merke dukket opp, gransiøst-dansende spilt. 
Likeledes en mazurka. 
Den siste variasjonen (variazione finale e Coda) var som en egen sats der komponistens rike fantasi får fritt spillerom. 
Briljant og heroisk lød det. 

De tre musikerne vartet opp med et herlig samspill, med et ekstra pluss til pianisten, Itama Golan. 
Professoren i kammermusikk ved Paris-konservatoriet sto for en kraftprestasjon av de store. 
