TV-anmeldelse:«Mayans M. C»: 
Motorsyklister på lavt gir 

Skuffende sønner av «Sons of Anarchy». 

«Mayans M. C» 

Krim/dramaserie i 10 deler 

På HBO Nordic fra 5. september 

Regi: 
Kurt Sutter m. fl. 

Med: Edward James Olmos, DJ Pardo, Clayton Cardenas 

Hvis man ikke helt har kommet over at «Sons of Anarchy» (2008-2014) er uunngåelig over, og ikke synes at Maggie Siffs tilstedeværelse i «Billions» er nok: 
Her er endelig den obligatoriske spin-off’en. 

Vi er i California, på grensen til Mexico. 
Noen år etter Jax Teller. 
I en fortelling som handler mer om narkotikakarteller enn folk på brummende sykler. 

Fortellermessig gjør den sånn sett noe riktig: 

I stedet for å basere seg på å spinne på én av karakterene i hovedserien, fortsetter den kun i samme univers. 

Med samfunnsøkonomiske problemstillinger som ikke ble tråklet ferdig der. 
Selv om et par tryner fra «SoA» dukker opp her også 

Hvis man elsket motorsykkeldelen i «Sons of Anarchy» (og det er vel ganske åpenbart at man gjorde det: 
Det er ikke så overdrevent mye biker-gjeng her. 

Det er mye mer om livet i Galindo-kartellet, deres leder og hans utfordringer i jobb og hjem. 

Og så er vi såvidt innom MC-gjengen Mayans. 
Ledet av Ezekiel «EZ» Reyes (Pardo). 
(EZ Rider, anyone?). 
Han blir vi altså ikke særlig godt kjent med. 
Serien balanserer språklig mellom spansk og engelsk, slik man alltid skal gjøre nå for tiden. 
Den balanserer også mellom den åpenbare konflikten mellom gruppetilhørighet og lojalitet, og egen integritet. 

Det føles som noe man har sett før - ikke på grunn av det, i alle fall underliggende, motorsykkeltemaet. 

Når man skjærer historien ned til basisen i disse to første episodene blir den kun enda en fortelling om narkotikaens råskap. 
Dop er dumt. 
Vold er teit. 
Å kombinere disse i en serie igjen, er for så vidt ikke noe stort problem i seg selv. 

Men her forteller man ikke noe man ikke har sett før. 
Man tror ikke nok på karakterene, eller mer presist: 
Bryr seg ikke nok om dem til at det blir skikkelig spennende å se hva som skjer videre. 

Når det er sagt: 
Dialogene er ikke så verst. 
Et par torturepisoder holder på å bli direkte ubehagelige. 
. Slåsskampene og oppgjørene, spesielt én et stykke ut i andre episode er nydelig koreografert. 
Det framstår som et ønske om å lage en blanding av «Narcos», «Breaking Bad» og «Sons of Anarchy». 
Hvilket i seg selv høres ut som en suksessoppskrift. 

Det blir det ikke når det føles som en serie skrevet av en som minnes å ha skrevet «Sons of Anarchy». 
Men som ikke helt lenger skjønner hvorfor han skrev den serien. 

Anmeldelsen er basert på de to første episodene. 
