Lana Del Rey: treffende tristesse
Lana Del Rey synger om dysfunksjonelle bryllupsreiser, dop og destruktive forhold. 
Men får det mørke til å bli vakkert på sitt mesterlige vis. 

Hvorfor blir kvinner i voldelige forhold? 
Er det en dragning mot det destruktive, en idé om å elske noen og overleve dem? 
Eller er de bare redd for å stå alene, uten kjærlighet, om de forlater sin voldelige partner? 

Ingen antifeminist 

Lana Del Rey har helt siden gjennombruddet med «Video Games» i 2012, blitt kritisert for å fremme antifeministiske holdninger i tekstene sine. 
Om noe er antifeministisk så er det å kreve at popkulturen ikke skal speile den virkeligheten så mange kvinner har levd, og lever med. 
Å kritisere Lana Del Rey for å portrettere kompliserte forhold til dominante mannsfigurer er som å be disse kvinnene stille seg i skammekroken, fremfor å hjelpe dem med å finne en vei ut. 

Fandenivoldsk og kald 

I likhet med Dan Auerbach-produserte Ultraviolence er Lana Del Rey fortsatt fandenivoldsk og kald i sine tilnærmelser til menn, og det er kanskje den følelseskalde distansen hennes som kan virke provoserende for mange. 
Hun synger som en fugl som har mistet bussen, men som gir litt faen fordi den vet at den egentlig er en trekkfugl og er biologisk programmert til alltid å være på vei et sted uansett. 
Albumet er produsert av hennes tidligere samarbeidspartnere Rick Nowels og Kieron Menzies, og produksjonen er mer presis og dynamisk enn før. 

Slik låt det da Lana Del Rey spilte i Oslo Spektrum sist: 

Filmen om Lana Del Rey 

Det er kjærlighet, også i destruktive forhold, og i tittelsporet «Honeymoon» åpner Lana Del Rey albumet med en skildring av en bryllupsferie med et melankolsk bakteppe. 
Partneren hennes har voldelig bakgrunn, men Lana er klar på at hun ikke redd. 
De står sammen i det. 
Denne typen dyster, altoppslukende kjærlighet går igjen i nesten alle låtene, og bygger opp under den mytiske karakteren Lana Del Rey med sedvanlig filmatisk presisjon. 

«Terrence Loves You» beskriver et brudd i et dramatisk forhold, «I lost myself when I lost you. 
I lost myself, and I lost you too», og hvordan man forsøker å klamre seg til en kjærlighet som ikke er der lenger. 

Hør ukens spilleliste: 

Maktbalansen gjenoppstår 

I «High By the Beach» tar Del Rey et befriende oppgjør med sin destruktive partner «You could be a bad motherfucker, but that don’t make you a man. 
Now you’re just another one of my problems, because you got out of hand». 
Her demonstrerer hun at maktforholdet slett ikke er så skjevt, når hun sier «Truth is I never bought into your bullshit, when you would pay tribute to me», og bruker terminologi som er hentet rett ut av ordboken for underkastelsesfetisj. 
Det er også et velkomment innslag av komedie at hun får et så slapt rim som «get high by the beach /get by by the beach» til å funke, uten at man rekker å rynke på nesen. 

Underkastelsen er derimot total på «Religion», som er den mest giftige beskrivelsen av et forhold på hele albumet. 
«You’re my religion. 
When I’m down on my knees, you’re how I pray». 

Slik låt hennes forrige album: 

Dop og undertrykkende menn 

Mange av tekstene er ubehagelige, men virkeligheten er ofte stygg og ubehagelig. 
Ingen, heller ikke Del Rey selv, påstår at hennes muligens helsefarlige preferanse for dop og undertrykkende menn er sunn, men det er heller ingen oppfordring til unge, kvinnelige lyttere om å akseptere å bli herset med. 
At Lana Del Rey ikke virker mer fortvilet og hjelpeløs i disse vanskelige forholdene er provoserende. 
Hvorfor romantiserer hun det destruktive? 
Oppfordrer hun kvinner til å la menn herse med dem? 

50 shades of Rey 

Passende nok avsluttes albumet med en cover av Nina Simones «Don’t let me be misunderstood». 
Ikke passende bare på grunn av Nina Simones egen historie med et voldelig forhold, men også fordi det kan virke som om kritikerne misforstår Lana Del Rey med vilje, og krever at hun skal innta en rolle hun aldri har ønsket seg. 

Les flere av ukens plateanmeldelser: 

Trenger du seriestips? 
Her er ti serier du bør se: 
