«I skyggen av kvinner»:Den gåtefulle kjærligheten 

Phillippe Garrel gir oss en ny leksjon i kjærlighet på fransk manér. 

I åpningsminuttene ser vi Pierre (Stanislas Merhar), en av filmens tre hovedpersoner, stå lent mot en mur mens han ser grublende foran seg og tygger på en baguette. 

Det ville vært en håpløs åpning av en hvilken som helst annen film, fordi han foretar seg ingenting og scenen peker heller ikke frem mot noe. 
Men Phillippe Garrel, som snart har laget film i 50 år, rammer inn ansiktet på en måte som gjør oss nysgjerrige. 
Pierre har, i likhet med de to kvinnene i sitt liv, Manon (Clotilde Courau) og Elisabeth (Lena Paugam), et ansikt man sent glemmer. 

Les anmeldelsen 

I begynnelsen vil noen reagere på hans tilbakelente holdning. 
Men han er ment å være så statisk: han er den tause veggen de to kvinnene i filmen må stange hodet mot, og som får dem til å blottstille seg. 

”I kvinners kjærlighet” kunne vært en mer traust tittel på denne filmen, men da ville Garrel sviktet sitt eget credo om kjærlighetens gåtefullhet. 
Han har et unikt øye for de ”skyggefulle” sidene ved kjærligheten vi sjelden ser på film, og det er hva denne filmen handler om. 

Livets realiteter 

Som i så mange av Garrels filmer består rollegalleriet av kunstnerisk orienterte typer som for 40 år siden ville blitt omtalt som bohemer. 
Pierre er filmskaper som jobber med en dokumentar om en fransk motstandshelt. 

Manon er hans trofaste hjelper som uten honorar bistår filmingen og som lever for de prosjektene de har sammen. 
”Det er ikke et offer, men et bevisst valg” sier hun til moren som antyder at datteren er for selvutslettende. 

Når Pierre innleder et forhold til Elisabeth, aksepterer Manon det på typisk fransk manér som en av livets realiteter. 
Det er først når hun selv trekkes mot en annen mann, at hun får problemer. 
Det er da denne filmen åpner seg opp og Manons kompleksitet kommer til syne. 

Ingen feministisk heltinne 

Selv om Pierre blir avkledd i filmen som selvopptatt og smålig, er ikke Manon noen feministisk heltinne. 
Hun lar seg ydmyke og forblir lojal. 
Det er noe paradoksalt ved hennes kjærlighet, noe vi ikke helt forstår, og slike tilsiktede huller er det flere av i filmen. 

Les anmeldelsen av 

En kryptisk fortellerstemme annonserer tidlig at Manon befinner seg i ektemannens skygge, mens tittelen gir inntrykk av det motsatte. 
Pierre er kanskje talentfull, men innser ikke at motstandsmannen han portretterer er en svindler. 
Fortelleren er altså ikke særlig til å stole på, og filmens univers er like selvmotsigende som livet selv. 

Det vi likevel kan støtte oss på er Courau og Paugams strålende spill i de to kvinnerollene. 
Garrel er åpenbart fascinert av ansiktene deres som fanges effektfullt opp av Renato Bertas svart-hvitt foto skutt på analogt 35mm-kamera. 
Han får ikke bare frem det slående vakre ved ansiktene, men også de mindre attraktive sidene når det er påkrevet. 

Filmen har en tidløs kvalitet som viser oss et Paris som kunne vært fra hvilken som helst epoke de siste 50 årene. 
Selv de karrige hyblene får noe romantisk ved seg i Bertas kontrastfulle foto. 
