Faith No More: søkende, mystisk og sexy
Faith No Mores første album på 18 år er ingen slapp nostalgifest. 
Bandet mestrer regelboken for rock til fingerspissene, og vet akkurat når det skal bryte reglene. 

I juli 2010 så jeg Faith No More spille gjenforeningskonsert nede ved vannkanten i Williamsburg i New York. 

I verdens mest trendbevisste bydel sto en gjeng godt inni 40-årene på scenen og spilte gamle låter fra 80— og 90-tallet, men det låt mer innovativt og frempå enn noe annen musikk jeg hørte i løpet av den sommerferien. 

De åpnet showet med "The Real Thing", og den åtte minutter lange blandingen av klassisk metalriffing, rapinspirert vokal og null grenser for arrangement låt friskere og større enn noensinne. 

Er i en egen liga 

Vokalist Mike Patton har kanskje brukt halve livet på å eksperimentere med improvisasjon, støy og musikksirkus i band som Fantomas og Peeping Tom, men som rockevokalist og frontfigur er han i en egen liga. 

Med den uforutsigbare Patton i front snudde Faith No More hardrocken på hodet med albumene The Real Thing fra 1989 og Angel Dust fra 1992, før de nådde en uventet kommersiell topp med The Commodores-låten "Easy" og – slik kreative overskuddshorn ofte gjør – fislet ut i et kaos av dårlig stemning og interne stridigheter. 

Har begravd stridsøksen 

Men nå er de jommen meg tilbake med et flunkende nytt album. 
Seks år etter Faith No Mores første gjenforeningskonserter har det gamle uvennskapet fermentert og godgjort seg, og Sol Invictus er knappe 40 minutter med ny musikk. 

Som forventet spriker det i alle retninger, noe vi hørte allerede da singlen "Motherfucker" ble sluppet før jul. 
Låten ga et klart signal om at Faith No More 2015 ikke er en nostalgiafest, for "Motherfucker" var både overraskende, vanedannende og ulikt det meste bandet hadde gjort før. 

Messer ekle tekster 

Keyboardist Roddy Bottum tok over mikrofonen og messet ekle tekster om tvangsforing og menneskehetens elendighet over et mørkt pianotema, før han kommanderte "get the motherfucker on the phone" mens resten av bandet koret lystig i bakgrunnen. 

Så slapp de "Superhero" på nyåret, som kunne vært hentet en rockesingle hentet rett fra bandets siste noenlunde vellykkede album, "King For A Day ... Fool For A Lifetime" (1995). 

Utforsker rocken 

Tekstlinjen "ain’t no grave gonna hold this body down" kunne vanskelig tolkes som annet at Faith No More kreative styrke er for sterk til å kues av litt krangling på bakrommet, og lanseringen av det nye Faith No More var i gang på ordentlig. 

For utforskningen står i sentrum hos Faith No More. 
Fra den skumle, sinte riffingen på "Separation Anxiety" via americana-inspirerte "Black Friday" til uptempo-popballaden "From The Dead", alt sammen er lyden av et rockeband som prøver ikke å være et rockeband. 

Savner mer metal 

Dessverre utforskes Faith No Mores metalside i liten grad, for der er de i mine ører på sitt aller mest interessante. 

Der metalen dominerte Faith No More da Jim Martin hadde Flying V-gitaren strappet rundt halsen, dukker de hardeste riffene nå bare opp her og der som smakebiter for de av oss som holder "Angel Dust" som et av 90-tallets største og viktigste øyeblikk. 

Som Queens of the Stone Age 

Men desto mer opererer Faith No More slik vi har hørt Queens Of The Stone Age gjennom det siste tiåret, som et søkende, mystisk og sexy rockeband som kan regelboken så grundig at de vet akkurat når det er best å bryte reglene. 

Hør bare nøkkelsporet "Matador", som følger alle retningslinjer for Episk Moderne Rock, men likevel skiller seg fra det meste som lages i 2015 med svevende koringer og klassisk rockesolo, eller "Sunny Side Up", hvor åpningslinjen "I’ll be your leprechaun" minner deg om det du alltid har visst om Faith No More: det finnes ikke deres like. 
