TV-anmeldelse «Maniac»:Manisk drømmeland 

Sprudlende science fiction-tøys som sjelden gir mening. 
Heldigvis. 

«Maniac» Amerikansk komidrama i ti deler Hele serien tilgjengelig på Netflix 21. september MED: Jonah Hill, Emma Stone m.fl. REGI: 
Cary Joji Fukunaga 

I en nær framtid, eller parallell fortid, gjøres et forsøk på å kurere sinnslidelser med en digital analyse som graver i hodet. 
Owen (Jonah Hill) og Annie (Emma Stone) er med i denne digital-lobotomien av ulike årsaker, men finner på mystisk vis sammen i drømmene sine… hei, ikke gå! 

Om du liker «Westworld», «Matrix», «Blade Runner» eller bare synes at alt David Lynch og Terrry Gilliam gjør er ubestridelig genialt: 
Det er mye å elske i «Maniac». 
Det er også mye å irritere seg over. 
Hvordan man stiller seg til de foregående regissørene er ganske avgjørende for hvilken side man havner på. 
OK, dere som prøvde å skjønne «Twin Peaks» kan slutte å lese nå. 

Denne merkelige ti episoder lange serien har så mye på hjertet at den lenge overpresterer på gode ideer og hinsides innfall. 
For ikke å snakke om vanvittig stilig og dyrt produksjonsdesign. 
Seriens sinnsyke fordel (den baserer seg på den sånn passe mellomgode TV2-serien der hovedpersonen «bare» var gal) er selvsagt at siden det meste foregår i hodene til rollefigurene, kan man endre miljø, setting og alt annet så ofte man orker. 

Dessuten må man ha god tålmodighet. 
Episode 1 og 2 er parallelle personintroduksjoner, slik at selve handlingen egentlig ikke begynner før i tredje episode. 
Og egentlig må man over i fjerde episode før det virkelig skjer noe. 

Saktegående greier altså. 
Men avkastningen er deretter. 
Historien snus i et stadig mer ekspanderende og parodisk filmunivers. 
Der man er innom alt fra ultravoldelige Tarantino-pastisjer til en underlig fascinerende fantasyfilm. 
Tregheten som dette surkler i kommer av at «True Detective»-regissør Cary Joji Fukunaga (som for øvrig er annonsert som kommende James Bond-regissør) nok en gang viser sin enestående evne til å tenke serier som en eneste stor film, og ikke som avsluttende episoder med krav til cliffhangere og reell framdrift. 

«Maniac» gir sånn sett samme følelse som å lese en roman. 
Det finnes ikke nødvendigvis naturlige avslutningspunkter før man er ved veis ende. 

Scenografien er deilig åttitallskornete. 
Den minner i humor og tone både om Terry Gilliams «Brazil» og Paul Verhoevens «Total Recall». 
Det er fullt av jublende sci-fi parodi, deilig knirkete mekanisk teknologi og en nesten pinlig glede i å lage voldsomme maskiner som om det var i en ukjent blanding av sytti- og åttitallet. 

Utfordringen er, slik det også ofte er med samtlige nevnte inspirasjonskilder: 
Utfallet i andre enden tar ikke nødvendigvis rollefigurene gjennom noen forståelig eller nevneverdig endrende utvikling. 
Og man kan egentlig ikke gjenfortelle handlingen i festlige lag uten å bli sett veldig rart på. 
Og det kommer til å splitte folk i ekstreme hatere og ekstreme tilhengere. 

Men jeg skal love at det ikke finnes noe snålere, mer manisk merkelig og humrende intelligent festlig å «binge» akkurat nå. 
