Bokanmeldelse:Johan Jensen: 
«Kråken» 

Det hjelper ikke å pøse på med ingredienser hvis resultatet blir nesten uspiselig. 

Forlag og forfatter kaller «Kråken» en konspirasjonsroman. 
I virkeligheten er det vel snarere snakk om et banalt oppkok av all verdens spekulative elementer i en og samme gryte. 

«Johan Jensen» står altså som oppført som forfatteren av denne boken. 
Men egentlig er han romanens hovedperson, i en fortelling som er ført i pennen av en som kaller seg Randolf Møller. 
Frilansjournalisten Johan Jensen ble nemlig skutt og drept i Beograd i 2013, og Møller får i oppdrag av Jensens hovedoppdragsgiver Vi Menn å ferdiggjøre noen av de mange manuskriptene som Jensen har etterlatt seg. 
Det viser seg at Jensen ved siden av brødjobbingen for ukebladet har vært besatt av historien om den mystiske skikkelsen som bare går under navnet Kråken. 

Og dermed er bokens anslag funnet: 
Det starter med den gedigne, og fiktive, massakren på Skrinnøya i Troms under krigen, der et helt lokalsamfunn ble utradert som hevn for attentater mot tyske offiserer. 
Men det skal snart vise seg at attentatene fortsetter, bokstavelig med treffsikkerhet, i og med at det er en snikskytter som står bak drapene på tyskerne. 
Og mon tro om det ikke er nettopp denne mystiske figuren som etter hvert får tilnavnet Kråken. 

Inn fra høyre kommer den tyske Gestapooffiseren Ernst Grünenthal, med en forkjærlighet for okkultisme og opiater. 
Han setter seg fore å avsløre Kråken, men blir bare sendt enda lenger inn i sine forvirrede feberfantasier. 
Etter krigen fortsetter Grünenthal sin karriere under militærdiktaturet i Argentina, ett av de mange og lange sidesporene denne fortellingen er utstyrt med. 

Mens Kråken, som egentlig heter Aron Ramsvik, på sin side fortsetter sin suksessrike karriere som «hitman», i første omgang for en hemmelig organisasjon som britene starter etter krigen med hovedformål å likvidere brysomme politiske fiender. 

Imidlertid snur 
Kråken seg mot sine oppdragsgivere når han oppdager at også de samarbeider med gamle nazister. 
Dermed har Kråkens hevnmotiver igjen blitt vekket til live, og det private drapstoktet er i gang. 
Historien ender altså i det tidligere Jugoslavia, der journalist Jensen blir knertet fordi han er på sporet av Kråkens store hemmelighet. 

Som man vil forstå: en utmattende, effektkåt og svært voldelig fortelling dette. 
Skrevet i et pompøst, selvhøytidelig og klisjéfylt språk med mange gjentagelser og en stil som bærer mer preg av referering enn dramatisering. 
At forfatteren (hvem det nå er) tross alt sitter inne med store kunnskaper om krigen og etterkrigshistorien er det likevel ingen tvil om, jfr. bokens mange og lange fotnoter. 

Det som trekker aller mest ned er noen hemningsløse, spekulative voldsscener, særlig fra torturkamrene i Argentina. 
Pluss på med gale vitenskapsmenn, gurkharitualer, samisk ganning og mørke familiehemmeligheter, og konklusjonen er klar: 
Kråken er en kalkun. 
