TV-anmeldelse:«Das Boot» er bedre i vann enn på land | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Filmklassikeren «Das Boot» har fått sin oppfølger, som er best når ubåten U-612 legger fra land. 
Spesielt én episode vil stå igjen som briljant. 

Når NRK setter i gang med å strømme Das Boot 1. januar, er det lett å bli forvirret, for serien heter det samme som filmen fra 1981. 

Med tanke på hvor mange kino- og serieutgaver den første innspillingen gikk gjennom er det fort gjort å tro at Das Boot er en nyinnspilling eller nyklipp av Das Boot. 
Men nei, denne serien er en oppfølger til krigsdramaet som dro ned rulletekstene da handlingen nådde vinteren 1941. 

Forventningene kunne uansett ikke vært høyere. 
Wolfgang Petersens ubåt-epos fra 1981 (og 1984, 1997 og 2004, om man tar med alle versjonene) står fremdeles som en av tidenes beste filmer, en andreverdenskrigsfilm spekket med nyanser, spenning og så mange intense, ikoniske scener at filmskoler burde utvidet læreplanen. 

La Résistance, Gestapo og forviklinger i bakgater minner om ’Allo ’Allo! 

Oppfølgeren starter tidlig i 1942, og handlingen er lagt like mye til det okkuperte Frankrike som til det nattsvarte havet. 
Simone Strasser jobber som oversetter for Gestapo, men som elsasser fra grenseområdene dras hun mellom lojalitet til sitt tyske pass på den ene siden og sine franske aner på den andre. 

Broren Frank er telegrafist på den splitter nye ubåten U-612, men før han sendes ut på fartøyets jomfrutur ber han søsteren overlevere noen papirer til en anonym person i en mørk bakgate. 

Det nattlige møtet i okkuperte La Rochelle sender Simone inn i en livsfarlig labyrint av motstandskamp og naziovervåking, hvor den romantiske antifascisten Carla Monroe og Gestapo-sjefen Hagen Forster også snuser rundt. 

De første episodene bruker mye tid på å bygge plottet og veve sammen konfliktene, og handlingen som foregår på land kunne vært en hvilken som helst krigsfilm fra de seneste 30 år. 

Simone Strasser er en spennende rollefigur, men galleriet av motstandsfolk og nazister rundt henne fremstår tidvis som ’Allo ’Allo! – bare mørkere og uten humor. 
Forviklinger, tortur, naziuniformer og La Résistance har vi sett før. 

Bedre i vann enn på land 

Dramaet på U-612 fenger derimot fra første øyeblikk. 
Kapteinløytnant Klaus Hoffmann er sønn av en krigshelt, så kollegene tror han har fått jobben på slektskap mer enn meritter. 

Som i Petersens film treffer vi ikke frådende nazister som kaster armen i været og roper «Sieg Heil!» ved enhver anledning, men unge gutter som av forskjellige årsaker befinner seg i et skrog under vannet og sammen prøver å overleve. 

Noen er sadister, andre tenker karriere, mange er skruppelløse, flere er feige, men alle er de bitte små biter i et gigantisk krigsmaskineri. 

Ubåten får etter hvert får besøk av en mystisk amerikaner og setter i gang med et hemmelig oppdrag. 
Når Hoffmann må ta viktige avgjørelser mens mannskapet titter mot ham med dommedagsfrykt i øynene, blir Das Boot til den intense og dyptpløyende krigsserien jeg håpet på. 

Spesielt episode syv – hvor U-612 får SOS-signal fra et russisk handelsskip – vil stå igjen som et kunstverk av briljant regi, hjerteskjærende sorg og dirrende spenning, og flere scener herfra kan fort skrive seg inn i seriehistorien. 

Motvekt til «Max Manus» og «Den 12. mann» 

Det er noe urettferdig over å sammenligne Das Boot (2018) med Das Boot (1981). 
Handlingen lener seg mer mot moderne seriedramaturgi med dens vendepunkter og cliffhangere slik vi er vant til fra 2000-tallet, og det gjør handlingen mer konvensjonell enn grensesprengende. 

Likevel føyer Das Boot seg inn i rekken av sterke tyske TV-serier fra nyere tid, fortellinger som ikke går av veien for å vise sympatiskapende nyanser i menneskelig barbari. 

Slik blir Das Boot-fortellingen nok en gang en motvekt til vår egen dramatisering av andre verdenskrig (Den 12. mann, Max Manus, Kampen om tungtvannet), hvor heltehistoriene alltid overskygger ubehaget som rører rundt i mørket. 

Når tyskerne lager Das Boot, må da norske serieinvestorer kunne kikke nærmere på Lasse Gallefoss’ bok Krigernes fred, historien om Henry Rinnan eller noen utvalgte kapitler fra Marte Michelets bibliografi? 
