Mellom håpløshet og verdighet
Kanskje er vi på Øyesletta i Kvinesdal i denne svarte miljøskildringen fra Cathrine Evelid. 

Bensinstasjonene er høyst nødvendige stoppesteder i bilismens tidsalder. 
For de fleste er det et sted man kjøper bensin. 
For noen er det et sted man henger om kveldene. 
For noen er det et sted man lever et liv. 
Texacoen i Cathrine Evelids tredje roman ligger på ei lang slette i nærheten er et smelteverk som sender gule skyer mot himmelen. 
Siden forfatteren er vokst opp i Feda, er det fristende å plassere handlingen på Øyesletta. 
Tidskoloritten er 1970-talls. 

Hit kommer den unge enken Aud med sine to små døtre, Rita og Linda. 
Aud får en ny start da hun slår seg sammen med Finn på bensinstasjonen. 
På kjøpet får hun svigermor Sølvia som er gått helt i vranglås etter at Finns bror Alf ble grønnsak i en motorsykkelulykke. 
Finns søster Evy er en slags dobbeltenke ettersom mannen stort sett er borte og den mer enn antydede elskeren og sjefen faller ned fra en stige og dør. 
Hun har sønnen Kris som blir en fetter for de to jentene. 
Da jentene begynner på den nye skolen, spør rektor slik: 
Dere er vel ikke sånne som ikke kan innrette seg? 
Mor Aud retter ryggen og svarer: 
Det spørsmålet er under min verdighet. 
Og det er nettopp det som kjennetegner denne mora: 
Hun har verdighet. 
Hun gyver på der andre gir opp. 

Barn slutter på skolen. 
Ambisjoner finnes nesten ikke. 
Grådigheten er til stede. 
Aud vinner leserens sympati. 
Hun er en kvinne med tak i. 
Hun vil skape et godt hjem for sine døtre, og hun vil få skikk på denne merkverdige familien som samler seg på tappen i juleselskaper, i konfirmasjoner og begravelser. 

Men en familiehemmelighet ligger under en presenning i garasjen, og Finn bærer på skyld og skam som til slutt overmanner ham. 
Rita og Linda er ikke mer enn konfirmert før de ligger med sjøfolkene som kommer til smelteverket, og når boka går mot ”The end”, som det heter på film, befinner den vesle kvinnefamilien seg igjen i mors folkevogn på vei mot nye horisonter. 
Høres det ut som en film? 
Jeg tenkte ofte nok på Bagdad Café (1987) og låten ”Calling you” mens jeg leste. 
