Lys i tunnelen
Varme og nærhet er ikke ord med tett forbindelse til Julia Holter. 
Før nå. 

Julia Holter sammenlignes ofte med navn som Laurie Anderson, Joanna Newsome og Grouper, noe som betyr flott, men til tider noe vanskelig tilgjengelig musikk. 

Begge deler stemmer for så vidt. 
Med tre album på like mange år har hun vært innom både franske impresjonister, avant garde, barokk pop og futuristisk jazz. 
Nå er det to år siden forrige plate, og denne gang bygger hun på sangene på den sommerlige lyden av sitt hjemlige Los Angeles. 

Ikke den surfelystige 60-tallsvarianten, men den varme viseutgaven fra Laurel Canyon på 70-tallet. 
Hun har vært innom dette før, men aldri i samme grad som nå. 

Albumet åpner med solmettede "Feel you", en sang som bølger av sted fylt med lekre detaljer og spennende kursendringer. 
"Silhouette" ligger i samme lei, mens "How long?" starter med strykere. 
Her har sola gått ned for dagen, men før vi synker helt ned, løfter Holter hodet og tenker på morgendagen. 

"Lucette stranded on the island" starter spartansk, men også her bretter sangen seg ut etter hvert. 
Med "Sea calls me home" beveger vi oss inn mot midten av veien igjen, men strømlinjeformet blir hun aldri og skiftene kommer. 
En vakker sang, og plystring på stranda blir aldri galt. 

"Night song" åpner som en intim, fransk vise, før vingene foldes ut og vi føres av sted. 
Friskeste innslag på platen er "Everytime boots", fulgt av "Betsy on the roof" der pianoet får følge av stadig flere. 

"Vasquez" bygger på jazz og snakkesynging, før vi runder av med tittelkuttet "Have you in my wilderness". 
Igjen en forsiktig åpning på en sang som – ja, du gjettet det – øker på underveis. 

Beste spor: 
"Feel you", "Silhoutte", "Sea calls me home", "Have you in my wilderness". 
