Plateanmeldelse:The Prodigy – «The Day Is My Enemy» 

Gamle helter faller hardt. 

«The Day Is My Enemy» 

Bannlyste album, sensurerte videoer, en usensurert «gi faen»-holdning og aggressiv elektronisk popteft – få var tøffere og ingen som mer tidsåndsdefinerende enn The Prodigy på midten av nittitallet. 
Liam Howlett, mesterhjernen fra Essex, pushet musikkteknologiens grenser innenfor poprammene med sine infernalske trommebreaks, fengende ulyder og ekle estetikk. 

Den gang lå det kraft bak Howletts bitre utsagn om andre artisters manglende kreativitet, men da han uttalte tidligere i år at også dagens produsenter er for pinglete, for opphengt i retro og ikke tør å tenke nytt, var det selvskudd i foten. 

Stagnasjonen som preger «The Day Is My Enemy» er nesten komisk, og får «Invaders Must Die» (2009) til å fremstå som et mesterverk. 
Howlett forsøker å gjenskape punkkraften fra «The Fat Of The Land» (1997), men den amatørmessige stivheten i produksjonen, samt Keith Flints utdaterte psykoimage, kveler spenningen. 

Det er greit å erklære The Prodigy som utgått på dato når man får et mer engasjerende bunnregister fra oppvaskmaskinen. 

BESTE LÅT: 
«Beyond The Deathray» 
