Nærbilde av Amerika
Filmanmeldelse: 
En musikalsk og energisk og miks av uforutsigbar landeveisfilm og nært, sanselig kvinneportrett. 

Star. 
Jake. 
Corey. 
Pagan, Kalium og resten av den rastløse, rotløse, oppskrudde gjengen ungdommer som sitter trykket sammen i Krystals hvite van. 
Handelsreisende i 2010-tallets USA, fra dør til dør, fra det ene billige motell til det andre, gjennom midtvestens vidåpne landskap. 
Oklahoma, Kansas, Iowa. 
Nebraska. 
Ute for å selge noe de færreste vil ha. 

Gjengen kunne vært skrevet frem av Arthur Miller, om han hadde forfattet «En handelsreisendes død» i dag. 
Slik Miller brukte skuespillet for å gjennomlyse myten om den amerikanske drømmen, bruker britiske Andrea Arnold filmen til en reise gjennom amerikansk ulikhet. 
Men ikke bare. 

De som så Arnolds «Red Road» (2006) og «Fish Tank» (2009), vil trolig huske dem som nye og friske tilnærminger til britisk sosialrealisme, med et spesielt skarpt og ømt øye for unge kvinner. 

Så også i «American Honey», der 18-år gamle Star står i sentrum og følges gjennom en utvikling som nok kan kalles uavklart og ufokusert, men som likevel går tett på og er dypt fascinerende og usentimentalt. 

Star støter på Jake på en parkeringsplass, og trekkes umiddelbart mot ham. 
Han tilbyr henne å bli med i gjengen som reiser rundt og selger magasinabonnement. 
Bosatt i en trailerpark, med en alkoholisert far som trolig misbruker henne, og med eneansvar for to småsøsken, opplever hun Jake og jobben som en mulig vei ut. 

Krystal styrer geskjeften med beinhard kynisme og eierskap til Jake. 

Salgsmetodene består av løgn og forbannet dikt. 
Så kanskje finnes det ikke så mange andre utveier for Star enn å drive med, og utvikle sine egne metoder? 

Arnolds film synes å velge litt av den samme strategien. 
Mer enn å følge tradisjonell dramaturgi eller fortelling, driver den av gårde med en nesten dokumentarisk tilnærming til steder, mennesker, miljøer, som en reise mellom sosioøkonomiske forhold og tilstander i et nærmest uramerikansk og klassisk landskap av prærie, kjøpesentre, veinett, gårdsbruk, forsteder, trailerparker. 

Reisen ledsages av et lydspor som må være årets beste, med tittelen lånt fra Lady Antebellums «American Honey» og med musikken integrert i tid og sted. 
Som når Rihannas «We Found Love» spilles på et supermarked og Jake begynner å danse for Star. 
Som når ungdommene spiller rap og hiphop for å skru seg opp foran dagens salgsfremstøt - med E-40s «Choices (Yup)» som fast ritual. 
Eller Bruce Springsteens versjon av Suicides «Dream Baby Dream», fra radioen i en trailer. 

Musikken tilfører filmen en voldsom energi, samt øyeblikk av ømhet og poesi, og humor, noe filmen også ellers er bemerkelsesverdig full av, gitt hensyns- og håpløsheten den presenterer. 

Nykommer Sasha Lane former en uhyre levende Star, full av oppdrift og empati, lengsler og vilje til å ta sjanser. 
Lanes håndtering av rollen innvarsler at dette sikkert ikke blir siste gangen vi ser henne. 
Samspillet med Shia La Beoufs uforutsigbare og eksplosive Jake slår gnister. 

Gitt spilletid og typegalleri ville nok en annen regissør enn Arnold gått dypere inn i forholdet mellom ungdommene. 
At hun ikke gjør det, kan forklares og forstås ut fra hvor utbyttbare de er. 
Hver og en er først og fremst en pengemaskin for Krystal, uforglemmelig spilt av Riley Keough. 

Dessuten er dette først og fremst en film der vi følger Star gjennom noen formende uker. 
Uten å vite hvor hun går videre når filmen toner ut. 
