Utsøkt av Emma Thompson
«En dommers dilemma» er et dannet britisk drama som vet at dannelsen kan være problematisk 

FILM: 
«En dommers dilemma» er et dannet britisk drama som er svært klar over den britiske dannelsens blinde flekker. 
Og voksne Emma Thompson-fans på jakt etter skikkelige filmer som handler om noe kan bare bestille billetter først som sist. 
Thompson er utsøkt. 

Hun legger for dagen den særlige blandingen av ytre beherskelse og indre storm som hun er blitt elsket for i filmer som «Fornuft og følelser». 
Det er fascinerende hvordan tilskueren alltid ser på Thompsons ansikt at hun strever, selv om hun fremstår som om hun har full kontroll. 
Eller nesten full. 

Dum tittel 

«En dommers dilemma» er basert på Ian McEwans roman «Barneloven». 
På engelsk heter filmen det samme som romanen, og det burde den også gjort på norsk. 
Ingen trenger drønnet av pompøsitet i en tittel som forkynner med utestemme at her handler det jammen om eksistensielle problemstillinger. 

Men det handler altså jammen om eksistensielle problemstillinger. 
Thompson spiller dommeren Fiona Maye, som får to utfordringer kastet i det kappekledte fanget samtidig. 
For det første forteller mannen hennes (Stanley Tucci) at han er lei av et goldt og sexløst samliv og at han vil ha en affære. 
For det andre må hun felle en dom i en sak om en syttenåring i Jehovas vitner, Adam (Fionn Whitehead), som ikke vil ta imot blodoverføringen som trengs for å bekjempe leukemien som herjer i kroppen hans. 
I begge tilfeller oppstår diskusjoner om rett og galt, og om hvordan man begrunner sine egne verdivalg. 

Rasjonell og irrasjonell 

Dessuten presenterer filmen en situasjon som har opptatt forfatter McEwan i flere tiår: 
Den rasjonelle som vippes av pinnen i møte med det irrasjonelle. 
Den religionskritiske McEwan er på ingen måte med på den religiøse argumentasjonen, men både romanen og filmen peker fint på at også de sekulære og tilsynelatende fornuftsstyrte kan være blinde for irrasjonaliteten i seg selv. 
Også de reagerer instinktivt på urett, før de kan argumentere for hvorfor det ikke er riktig, men deres instinkter har høyere status enn de troendes. 

De høye dømmer de lave 

For klassemotsetningene ligger og gnisser mot hverandre gjennom hele «En dommers dilemma». 
Juristene i historien prøver å tjene loven samvittighetsfullt. 
Men det er også åpenbart at de er en dannet klikk, et embedsmannsborgerskap som feller sine dommer over medlemmer av de lavere lag. 
Dette er mennesker som gjerne er amatørmusikere på høyt nivå samtidig som de har høye posisjoner i rettsvesenet. 
Det er vanskelig for Fiona å forstå at selv en begavet syttenåring som Adam synes den gudløse moderniteten er så krevende å navigere i. 
Unge Fionn Whitehead matcher Thompson godt; han er både engleaktig og litt nifs, sårbar og uforutsigbar. 

Med så mye godt råstoff er det nesten utilgivelig at «En dommers dilemma» i brå øyeblikk er ganske teit. 
Det verste er når Fiona på en scene finner ut hva hun må gjøre og umiddelbart avbryter seg selv og forsvinner, en filmklisjé som veteranregissør Richard Eyre burde følt seg for god for. 
Noen overtydeligheter i manus og regi er også mildt irriterende. 
Men vi er tross alt i en rettssal, og der er det som kjent mulig å bli frikjent ved å vise til galskap i gjerningsøyeblikket. 
