Filmanmeldelse:Kanskje er Timothée Chalamet for glamorøs for denne rollen 

«Beautiful boy» er en vidsynt film om dopavhengighet som likevel ikke våger nok. 

Vi har kommet til et punkt der filmskapere ikke lenger forsøker å besvare hvorfor noen blir avhengig av dop, men anerkjenner det som en sykdom med like mange kjemiske som sosiale svar. 

I høst ga den norske filmen 
Når jeg faller oss et sjeldent nyansert portrett av avhengighet. 
I denne amerikanske filmen er det den nye dopverstingen, metaamfetamin, som på tilsvarende vis truer livsgrunnlaget til en ressurssterk ung mann og hans familie. 

Filmen er basert på to memoarer, skrevet av en far og sønn som sammen gjennomlevde sistnevntes dophelvete. 
David og Nic Sheffs beretninger har vært et veiskille i fortellingen om det amerikanske marerittet som metaamfetamin er blitt, både ved at de bringer problematikken til hjertet av middelklassen og behandler den nettopp som en sykdom. 

Sin fars yndling 

Filmskaper Felix van Groeningen er tro mot begge bøkene, selv om empatien ligger tettere på faren. 
I likhet med ham betrakter vi Nics avhengighet som noe gåtefullt, eller rettere sagt: en kjemisk reaksjon som er løsrevet fra de sosiale faktorene som omgir ham. 
Nic er riktignok skilsmissebarn og opplever tidlig en californisk liberal omgang med rusmidler, men det forklarer ikke hva som utløses i Nic når han inntar metaamfetaminen. 

Det er omkostningene for familien denne filmen kretser rundt, og den psykologiske unntakstilstanden Nic setter dem i. 
Tittelen på filmen er ekstra smertefull fordi Nic i utgangspunktet er en smart gutt som for faren virker høy på livet. 

Timothée Chalamet makter å gi oss en overbevisende tolkning av denne dobbeltheten: 
På ene siden er han sin fars yndling, på andre siden et «monster» som gradvis støter fra seg familien. 

For skånsom? 

Steve Carell, som de siste årene har forlatt sin komiske persona til fordel for mer Oscar-verdig «seriøst» drama, har en tilbakeholden spillestil som gir oss tid til å ta innover oss det som skjer. 

Det er mangelen på forståelige og rasjonelle forklaringer som gjør faren frustrert, og Carell spiller ham uten for mye selvinnsikt. 
Hans erkjennelse av maktesløshet er noe alle foreldre med barn kan tilnærme seg, men her blir vi bedt om å forestille oss hvordan det er å støte fra seg et barn, og det er hjerteskjærende. 

Likevel oppleves filmen som ganske skånsom. 
Jeg tror noe av årsaken er avstanden mellom far og sønn, som filmskaperne utnytter effektivt i starten, men som etter hvert blir et problem for fortellingen. 

Avstanden blir et problem 

Nics dopavhengighet kommer som lyn fra klar himmel på David. 
Sønnen har naturligvis vært dyktig på å holde det skjult. 
Men filmskaperne gir oss få scener der far og sønn kan møte hverandre i åpent lende, uten selvrettferdighet og andre barrierer som har oppstått mellom dem. 
Og musikksporet som er ment å gjøre de tunge scenene lettere, virker like ofte tilslørende. 

Filmskaperne er så oppsatt på at vi skal kunne identifisere oss med Davids reaksjoner at jeg ofte opplevde dem som for generelle og forutsigbare. 

Kanskje er Chalamet rett og slett for glamorøs og uerfaren for denne rollen, som burde vært litt vanskeligere å like. 
Tanken bak å gi ham rollen var åpenbart å få oss til å innse at hvem som helst kan bli rammet. 

Selv om Chalamet er en svært lovende skuespiller, kommer vi sjelden nærme Nic. 
Han holder oss på en viss avstand, slik han holder faren på avstand. 
