Filmanmeldelse «Nocturnal Animals»:Pre-ten-si-øs! 

Både interessant og tidvis godt. 
Men Tom Ford klarer ikke helt å lande sin film nummer to. 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Tom Ford. 

Med: Amy Adams, Jake Gyllenhaal, Michael Shannon. 

Ah. 
Noen har åpenbart sett Michelangelo Antonionis trilogi om modernitetens misere («L’Avventura», 1960; «Natten», 1961 og «L’Eclisse», 1962) igjen. 

Og siden denne «noen» er motedesigneren og all round-elegantieren Tom Ford, får vi ta det for gitt at det er blu-ray utgavene på The Criterion Collection det er snakk om, med sine ekstra vakre og skarpe bilder fra de kreative klassenes åh-så-attraktive og uutholdelig tomme liv. 

Fikk du med deg Amy Adams siste film: 
Lavmælt brøl fra rommet. 

Som du skjønner: 
«Nocturnal Animals» ser fabelaktig ut. 
Men hvordan er det med innholdet? 

Vel. 
Susan (Adams) er en glamorøs kunstkurator. 
Hun bor bak en port av børstet stål oppe i åsene over Los Angeles, i et kjærlighetsløst ekteskap nummer to. 

En dag får hun et bokmanus i posten. 
Det er fra ektemann nummer én, Edward (Gyllenhaal), en sann kjærlighet hun ikke har snakket med siden hun solgte ham ut for 19 år siden. 

Hun begynner å lese, og filmen-i-filmen, som er det beste med «Nocturnal Animals», tar til: 
Om en mann, Tony (også Gyllenhaal), og familien hans på biltur i Vest-Texas, forfulgt av en gjeng redneck-banditter. 

Disse sekvensene, som utgjør godt og vel halve spilletiden, viser til fulle at Ford er en dyktig regissør. 
Stemningen er til tider like eksistensiell som i en Cormac McCarthy-roman. 
Ford låner mer guffen atmosfære fra Sam Peckinpahs «Straw Dogs» (1971). 

Edwards bokmanus er kjipere enn kjipt. 
Og Susan, som lever seg langt inn i romanen, tolker det som en analogi over det som skjedde med dem to for snart 20 år siden, og en forsinket hevn fra ham over henne. 

Om du har lyst til å se vakre, vellykkede mennesker lide – både fysisk og psykisk – er «Nocturnal Animals» et godt valg. 
Ford er ambisiøs, og vil at vi skal merke det, og går ikke av veien for tjukk symbolikk (bokstavelig talt når det gjelder den groteske åpningssekvensen) og overkokte ingredienser i gryta. 

Mer om film: 
Gyllenhaal hentet til Nesbø-film. 

Amy Adams – vår tids Doris Day – er simpelthen for god for denne verden, og således alt for «ren» for denne rollen. 
Man sliter med å tro på henne når hun karakteriserer seg selv som «en kyniker». 
Michael Shannon stikker av med skuespillerprisen, som lakonisk sheriff i filmen-i-filmen. 

Det er en film som vil skrape i lakken på de livene de fleste av vil anse som vellykkede og vidunderlige, og postulere at barbariet aldri er langt unna. 
Budskapet hamres inn: 
Ikke selg ut det som bor i deg og de som er glad i deg. 

Det er en interessant film, tidvis endog en god en, som viser at Ford (som debuterte med «A Single Man» i 2009) må tas på alvor. 
Men han er for svermerisk i sin omgang med innflytelseskildene fra 1960-tallets kunstfilm, og klarer ikke helt å balansere under vekten av sine egne i og for seg høyst velkomne pretensjoner. 
