«Agnus Dei» handler ikke bare om tro og plikt.Omsorg og solidaritet er vel så viktig. 

Humanistiske spørsmål belyses i denne både spesifikke og allmenne fortellingen fra et kloster i Polen like etter krigen. 

Originalt heter filmen «De uskyldige». 
Det er en kanskje mer presis tittel enn «Agnus Dei» – guds lam – som gir sterkere assosiasjoner til kirkesang enn til filmens tema: seksuelle overgrep i krig. 

Vi vet at voldtekt er en krigsstrategi. 
For å ydmyke fienden. 
For å «befeste» seieren. 
Ifølge den britiske historikeren Antony Beevor skal to millioner tyske kvinner ha blitt voldtatt da de allierte inntok landet. 
Halvparten av dem ble voldtatt av russiske soldater. 
Bare i Berlin ble 100.000 kvinner skjendet våren 1945. 
Av dem døde rundt 10.000 etter voldtektene. 

Verken småjenter eller gamle koner ble spart. 
Heller ikke nonner. 

Filmens nonner befinner seg i et kloster i utkanten av en polsk småby. 
På et provisorisk Røde Kors-sykehus i byen jobber den unge, franske legen Mathilde med å lappe sammen sårede landsmenn. 
En dag oppsøkes hun av en ung nonne, Maria. 
En av Marias medsøstre er i ferd med å føde, og de trenger hjelp. 

Det viser seg at flere av nonnene er gravide etter å ha blitt voldtatt av russiske soldater. 
Og hos disse traumatiserte kvinnene får skammen og lidelsen en ekstra dimensjon. 
Både fordi de frykter Guds fordømmelse ved at kyskhetsløftet er brutt, og fordi troen rokkes ved tanken om at det som skjedde var Guds vilje. 
I denne prosessen, skildret med stille fortvilelse, avdekkes også individene bak de strenge, identiske nonne- og novisedraktene. 
Flere kvinner trer frem med en personlighet, en forhistorie, deriblant Maria, som etter hvert utvikler et fortrolig forhold til Mathilde. 

Filmen bygger på dagbøkene til Mathilde Pauliac, som legen het i virkeligheten. 
Møtet mellom den rasjonelle, ateistiske og partiløse kommunisten og de dypt religiøse nonnene er noe av det som fasciner ved historien, også fordi det gir regissør Anne Fontaines rikelig anledning til å bringe inn et sett finslipte nyanser i fortellingen. 
Der Mathilde ledes av legeløftet sitt, er nonnene bundet av sitt klosterløfte. 
I dette ligger også et møte, eller en kollisjon, mellom troens krav og humanismens nødvendighet. 

Anne Fontaines skildrer dette møtet uten fordømmelse og uten å glorifisere noen livssyn. 
Hun legger ikke lokk på skammens og religionsutøvelsens styggere sider, men gir begge deler en både menneskelig og politisk bakgrunn. 
På dette historiske tidspunktet er kirken i en utsatt og uavklart stilling i Polen, noe som gjør klosteret ekstra utsatt dersom hemmeligheten de skjuler kommer ut. 
Sammen med hennes egen skjebne forklarer det noe av desperasjonen hos den fra før av strenge, stengte abbedissen, og gjør at hun, i hvert fall for seg selv, kanskje er i stand til å rettferdiggjøre utilgivelige handlinger. 

Overgrep mot kvinner i krig har vært skildret i flere filmer, blant annet Max Färberböcks «En kvinne i Berlin» (2008), bosniske Jasmila Zbanic’ «Grbavica» (2006) og Isabel Coixets «Språkets hemmelige liv» (2005). 
Med sin ekstra dimensjon av tro og tvil ligger «Agnus Dei» likevel nærmere Xavier Beauvois’ «Om guder og menn» fra 2010. 
Verken filmatisk eller filosofisk er Fontaines film like mesterlig som Beauvois. 
«Agnus Dei» er litt enklere og mer rett frem, både stil- og fortellermessig. 
Men den kler den dempede enkelheten den synes å ha lånt fra klosterinteriøret, og er også blitt en vakker film, men noen tablåaktige, maleriske scener. 
Slik sett er den et langt skritt frem for en regissøren bak fjorårets forglemmelige «Gemma Bovery» og den langt mer stilsikre og elegante «Coco før Chanel» fra 2009. 
