Anmeldelse:Samme prosedyre fra The Dogs 

Rockerne er seg selv lik på sitt syvende album. 
Med hell. 

Et nytt år har begynt, og tradisjonen tro slipper The Dogs nytt materiale. 
Deres forrige album, The Grief Manual, var angivelig den mest solgte vinylen i 2018. 
Ikke verst for et band som opererer i en sjanger forståsegpåere ofte erklærer død. 

Dette er bandets syvende slipp, uten at man får inntrykk av at de har mistet hverken energi eller spilleglede. 
Om noe, høres de sintere ut enn noen gang. 

Følelser som drivkraft 

Bikkjene holder selvfølgelig på stilen. 
Ifølge presseskrivet har de lovet både seg selv og fansen å aldri endre seg. 
Dermed er dette nok en dose røff garasjerock med retro orgler, tvillinggitarer og en flott rytmeseksjon. 
Kristopher Schaus grusvokal river igjen gjennom miksen som det sto om liv og død. 

Alt dette er selvfølgelig vel og bra, men det er de aggressive følelsene som ligger bak det hele som gjør musikken verdt å høre på. 

Before Brutality er som nevnt hakket hissigere, men inneholder fremdeles spor av melankoli. 
I «Let the Barrel Rest My Head» kommer følsomheten tydelig frem i en dynamisk produksjon hvor hver tone treffer riktig. 
Andresporet, «Lord Knows the Fiction Has Worn Out», viser på sin side bandets meloditeft blant frekke riff. 
En teft som gir låtene egenart og slitestyrke. 

En god formel 

The Dogs’ konsept kan naturlig nok fremstå formulaisk om man legger vondviljen til. 
Et band som ikke vil forandre seg kan også risikere å stagnere, spesielt når de holder seg trygt innenfor en godt etablert sjanger. 
Allikevel er de alt annet enn fantasiløse. 
Sounden er godt innarbeidet og lyder bunnsolid når den pumper ut. 

På «There Won't Be An Encore» viser bandet virkelig hva de er gode for. 
En majestetisk låt fremført med en intensitet som griper fast. 
Igjen lar de dynamikken mellom avdempede partier og fandenivoldske utblåsninger styre komposisjonen, mens Schau kjører stemmen til bristepunktet. 
Det er vanskelig å ikke la seg rive med. 

Mer enn image 

Det er kanskje ikke alt her som treffer like godt, men det er heller ingen låter som faller gjennom. 
Rett og slett fordi det hele blir spilt med en ektefølt pasjon. 

Dette handler ikke bare om et band som markedsfører seg med spesiallagde kumlokk og artige nyttårstaler, ei heller om hvorvidt band skal utvikle seg eller holde seg til det de kan. 
Fjern hele imaget, og dette er fremdeles et solid album i en sjanger hvis død ser ut til å ta lengre tid enn onde tunger sier. 

The Dogs har igjen gitt oss en god start på musikkåret. 
