«Carol» mangler den rå nerven
Lidenskapen drukner i kostymedrama. 

New York på 1950-tallet: 
En vakker og stilig overklassekvinne forelsker seg i en ung butikkassistent. 
De legger ut på biltur og overnatter i samme seng på en tid da homoseksualitet var forbundet med moralsk fordervelse. 
Vi skjønner at samfunnet vil slå tilbake – men hvordan? 

Carol har utvilsomt et godt og viktig tema. 
Som i Far from Heaven går den amerikanske regissøren Todd Haynes til 1950-tallet for å skildre en helt spesiell brytningstid for homofile. 
Det var et tiår da liberale verdier begynte å utfordre den tradisjonelle kjernefamilien, men der lovverket fremdeles kunne brukes mot "avvikerne". 
Patricia Highsmith skal ha vært inspirert av en virkelig rettssak mot en lesbisk mor da hun skrev romanen Carol . 

Les anmeldelsen av 

1950-tallet er viktig ikke bare i seksualitetens historie. 
Det er en periode som elskes av stilmessige grunner, særlig i filmindustrien. 
Det er ikke nødvendigvis det beste utgangspunktet for et eksistensielt drama. 
I Carol er stilen så utstudert og perfekt at den holder publikum på en armlengdes avstand. 

Glanset tidskoloritt, kostymer og produksjonsdesign blir en slags rustning som karakterene må drasse rundt på. 

Les anmeldelsen av 

Problemet gjelder spesielt for Cate Blanchett i hovedrollen som Carol Aird. 
Hun er dresset opp som en modell og bytter klær hele tiden. 
Det virker som om kostymeansvarlig har satt seg som mål å vise Blanchett i flest mulig spektakulære kåper og drakter med tilhørende hodeplagg og matchende sko. 
Hun er tungt sminket i nesten hver eneste scene. 

Lite erotisk spenning 

Det ville være typisk Blanchett å utnytte en slik staffasje i karakterutviklingen. 
I Blue Jasmin er hun eminent i rollen som en sosietetskvinne på randen av sammenbrudd. 
Men her fungerer det bare i første akt. 
Da er Carol en karakter som bruker sin sofistikerte stil som en buffer mot verden. 

Les anmeldelsen av 

I andre akt er det meningen at lidenskapen skal ta overhånd. 
Men Carol kommer aldri ut av rustningen. 

Rooney Mara er nærmere å få det til. 
Hun utstråler både forbløffelse og fortvilelse i rollen som den unge kvinnen som kaster seg ut i et forhold hun ikke aner hva er eller kan bli. 
Aller best er Rooney når hun spiller avstandsforelsket. 

Da de to kvinnene omsider skaffer seg et frirom, er replikkvekslingen merkelig spenningsløs. 
Ja, i scenene fra deres roadtrip er det nærmest taust i bilen, uten at stillheten erstattes av erotisk ladning. 
Til sammenligning er frirommet fullt av drifter og hengivelse i det beslektede dramaet Brokeback Mountain. 
I Carol blir lidenskapen sjelden noe mer enn en påstand. 
