Enda en fantastisk ting!
TEATER: 
Du kommer til å gråte litt. 
Du vil humre. 
Antakelig vil du le høyt mens du tørker tårer. 
«Alle fantastiske ting!» er nydelig og ujålete teater – og Espen Hana er i storform. 

Rogaland teater, intimscenen: 
Alle fantastiske ting. 
Av: Duncan MacMillan, oversatt av Hans Morten Hansen. 
Med: 
Espen Hana. 
1 time og 15 minutter uten pause. 
Til 30. mars. 

Det er ikke ofte forfattere våger å si at tekstene deres har et klart budskap. 
Men Duncan MacMillan var direkte da han forklarte hvorfor han skrev «Alle fantastiske ting». 
Han sa: 
«Du er ikke alene. 
Du er ikke rar. 
Du kommer deg gjennom det, bare hold ut. 
Dette er en veldig ukul, lite moteriktig ting å si. 
Men jeg mener det virkelig.» 

Livet er verdt å leve 

Han hadde altså et mål med stykket sitt: 
Han ville vise at livet er godt, at det er verdt å leve, at det finnes en mening - og at meningen ofte finnes i små, små ting. 

Stykket handler om en sjuåring som opplever at moren forsøker å ta livet sitt. 
Som en trøst, eller kanskje en slags terapi, begynner han å skrive en liste over fantastiske ting, ting som kanskje kan gi moren livsgleden tilbake. 

1. 
Iskrem. 

2. 
Vannkrig. 

3. 
Være oppe etter leggetid og få lov til å se på TV. 

Listen blir lang, men den legges vekk. 
Senere hentes den fram igjen, og ungdommen utvider den med musikk, idrett og forelskelser. 

313: 
Ha et piano på kjøkkenet. 

316: Andre Agassi. 

320. 
Å gjøre opp etter en krangel. 

Fantastisk teater 

Listen blir fantastisk teater. 
Ikke jålete eller kunstnerisk eksperimenterende eller vanskelig tilgjengelig. 
Bare rett-fram-teater fylt av en varm og god historie - løftet fram av en skuespiller i storform, omgitt av publikum på alle kanter. 
Scenen er nemlig golvet mellom oss: 
Espen Hana står der, går fram og tilbake og forteller livet sitt fra han var sju år og fram til i dag. 
Han forteller om moren, om faren, om hunden som måtte avlives, om kjæresten som han giftet seg med, om oppturer og nedturer. 

Hele tiden holder han fast i listen som stadig glemmes, stadig legges bort - og om venner som kobler seg på og bidrar. 
Drømmen om å skrive 1000 fantastiske ting blir til en drøm om 2000, til 100.000, til 1.000.000. 

9999. 
Å være våken hele natten og bare prate. 

525.924: Spor sju på alle store album. 

Det er mye musikk her. 
Guttens foreldre spilte mye musikk, det sto et piano på kjøkkenet. 
Hana henter fram musikalske minner, og han spiller og synger selv. 
Noen ganger alene, andre ganger med litt hjelp fra publikum. 

Publikum er med 

Dette er nemlig et interaktivt teater, «på veldig lavt nivå», som Hana sa da han ønsket publikum velkommen i foajeen utenfor Intimscenen. 
Der hyret han publikummere til å lese fra listen, vennlig og på ingen måte skremmende. 
Dette er ikke ut-av-komfortsonen-deltakelse, selv om Hana underveis i forestillingen utfordret publikummere til å spille rådgiveren på skolen, veterinæren som avlivet hunden, faren som fortalte om morens selvmordforsøk, kjæresten som han giftet seg med. 

Det er ikke alltid like lett, heller ikke for Hana, for det er umulig å vite hvordan den enkelte utfører birollen sin. 
Men Hana turnerer alt på suverent vis: 
Den som tar liten plass, får råd og hjelp. 
Han som tar stor plass, får spille med. 
Men hele tiden er det Hana som har kontroll, han går inn og ut av rollen på sømløst vis, han kommenterer, improviserer og holder stø kurs uansett om det blir en og annen omvei her og der. 
Det er imponerende, veldig imponerende. 

Og det er rørende. 

Det er ustyrtelig morsomt. 

Det er gjenkjennelig, nært og varmt og lyst. 

Og det er viktig: 
De små ordene, de små observasjonene, den herlige påminnelsen om alle disse fantastiske ting. 

Listen må gjerne fortsette, og fortsettelsen kan gjerne bli slik: 

1.000.001: Rogaland teater. 

1.000.002: 
Alle fantastiske ting. 

1.000.003: Espen Hana. 
