En mastodont har gjenoppstått
Madrugada viser at de fremdeles er i en klasse for seg. 

Så er Madrugada altså tilbake på scenen. 
En gjenforening mange nok har ventet spent på. 
Bandet solgte godt, vant flere priser og skrev seg raskt inn i norsk rockhistorie. 

Det er mildt sagt høye forventninger til dette comebacket: de to konsertene de skal gjøre denne helgen, ble utsolgt i løpet av to døgn. 

Ti år har gått siden Madrugada avsluttet sin sterke karriere, også da i Oslo Spektrum. 
Denne kvelden føles det som om ingen tid har gått. 

Trampeklapp 

Etter en sterk oppvarming ved Frøkedal, sitrer det i det småpratende publikumet. 

Når bandet ankommer scenen, blir de møtt av trampeklapp og jubel med et imponerende volum. 
Og de setter kontant i gang med «Vocal». 
Den sitter. 
Vi blir øyeblikkelig dratt inn i bandets besnærende lydbilde. 

Dette er selvfølgelig åpningen fra debutalbumet «Industrial Silence», som tok Norge med storm for hele tyve år siden. 

Et album som ifølge legenden (og presseskrivet) gikk rett inn på førsteplass på VG-lista. 

Denne klassikeren spilles i sin helhet i kveld, samt noen utvalgte hits. 
Et godt valg. 

Fokus på musikken 

Et høydepunkt fra tidlig i settet er «Higher». 
Den lyder svært, med dundrende trommer og tunge gitarer. 
Det intense sluttpartiet er nok til å gi hvem som helst bakoversveis. 
Kornete videoer fra scenen spiller i bakgrunnen, med alt fokus på musikerne. 

Bortsett fra den avdøde gitaristen Robert Burås, er hele originalbesetningen på plass. 
Sivert Høyem, Frode Jacobsen og Jon Lauvland Pettersen (tilbake bak trommene etter sytten års selvpålagt eksil) smiler selvsikkert utover folkehavet. 

Cato «Salsa» Thomassen og Christer Knutsen stepper inn som gitarister, og gjør en herlig jobb med å tolke Burås signatur. 
I tillegg bidrar Erland Dahlen med perkusjon som gir liv til lydbildet. 

Gjennomarbeidet lyd 

Det hele klinger godt. 
En dynamisk lydmur, med mørke undertoner av spaghettiwestern. 

Min personlige favoritt «Strange colour blue» viser bandets energi godt. 
Den bygger seg opp som en storm, og lar Høyem vise hvorfor han er i toppsjiktet av norske rockevokalister. 

Den store styrken til Madrugada har alltid vært det nedstrippede, følsomme uttrykket. 
Inderlige melodier med røffe kanter som fester seg i hjernen. 
Dette er gjennomarbeidet musikk med lite staffasje, og allikevel en tydelig egenart. 

Drivende «Norwegian hammerworks corp.» viser også at bandet kan underholde utover musikken. 

Høyem blir tildelt en discokuleaktig jakke midt i låten, som reflekterer lyset rundt i salen, mens han uaffisert spytter ut teksten. 

Bandet koser seg tydelig på scenen. 
De holder snakkingen til et minimum, men har tilskuerne med på hver tone. 
Musikken snakker for seg, med minimalistiske videobakgrunner som stemningsskapere. 

Seiersgang 

Den sterke gjennomgangen av debuten avsluttes med «Electric» etter en drøy time godlyd. 
Høyem ber publikum pent om å klappe dem tilbake: 
Madrugada har mer på hjertet. 

I denne delen av konserten møter vi blant annet «Hands up – I love you», akkompagnert av en strykekvartett (Oslo Strings, som bidrar på flere av låtene) og med hint av disco. 

Ane Brun jubles inn til «Lift me», som skaper koselig stemning samt nok en sterk vokalprestasjon. 
«Majesty» når selvfølgelig også hjem – en av de nydeligste kassegitarlåtene produsert i Norge. 

Dette er en ren seiersgang for Madrugada. 
De har allerede bevist at de fremdeles har det. 
Nå fisker de frem hit etter hit med nær konstant applaus som respons. 

Når Høyem synger «The kids are on high street» rett i ansiktet på publikumet, med et regn av ballonger og konfetti, er det åpenbart at dette er en suksess. 

Fremdeles vital 

Madrugada lyder like godt i dag som for tyve år siden. 
Seansen føles ikke som en tidsreise – dette er fremdeles svært vital musikk, understreket av bandets sterke nærvær på scenen. 

Energien er til å ta og føle på, som man sier. 
De avslutter dog rolig med «Valley of deception», som et ettertenksomt utpust. 

Det har sjelden blitt laget så mye sterk norsk musikk som nå. 
Allikevel viser Madrugada at de fremdeles er i en klasse for seg. 
