Plateanmeldelse:Prince – «HITNRUN Phase One» 

Prince går sin egen vei, der kun de dedikerte gidder å slå følge. 

«HITNRUN Phase One» 

Problemet med Prince de siste tyve årene har vært at artisteriet hans så ofte overskygges av måten han har offentliggjort musikken på. 

Trippelplater. 
Kvadruppelplater. 
«Kun på internett!» 
Vedlegg i aviser. 
«Ikke på internett!» 
Eget selskap. 
Stort selskap. 
Dårlig selskap. 

Et salig rør – og det kjipe er at han har sluppet masse flott musikk underveis, men hans iver etter å gjøre ting på sin måte, hva nå det til enhver tid er, har sørget for at kun den aller mest utrettelige fansen har orket å følge distribusjonskrumspringene. 

Det lille geniet får fortsatt masse kjærlighet. 
Man merker det hver gang han sier seg villig til å spille popgamet sånn noenlunde etter reglene – jf. comebacket med «Musicology» i 2004 og fjorårets utgivelser via hans gamle fiender i Warner Music (som nå er fiender igjen). 

Nå er det krumspringtid atter en gang, med en ny plate som kun er tilgjengelig via streamingtjenesten Tidal/Wimp. 

Og resultatet er, som de fleste Prince-plater siden 1991, sprikende. 
Men en klar nedtur etter den koherente «Art Official Age» fra et år tilbake, som i likhet med «3121» (2006) minnet om en «vanlig» Prince-plate. 

Det høres kanskje trist ut at det man ønsker seg mest fra en visjonær som Prince er «vanlige» plater. 
Men det er viktige årsaker til dette. 

For det første er det lenge siden han var en stilskaper. 
Prince gjør nå Prince best når han er konservativ. 
Han kunne lært litt av AC/DC på dette feltet – når han behandler sin funk slik australierne behandler sin boogie, går det for det meste bra. 

I likhet med AC/DC er han så gjenkjennelig, hans knep så idiosynkratiske, så umulige å kopiere, at han trygt kan stole på bare å være seg selv. 

For det andre går det som regel på snørra når han prøver for hardt å være kontemporær. 
Som på dette albumets første tre spor. 

Det starter med en sånn dustete sirkuslåt som han elsker å forsøple platene sine med. 
Så er det «Shut This Down» og «Ain't About To Stop», begge hardtslående klubbpop, men det bråker og skriker for mye, som om han har begynt å høre på Skrillex, og resultatet er smakløst. 

«HITNRUN Phase One» blir heldigvis bedre etter dette. 
Den søte «Fallinlove2nite» er tilforlatelig lettbent slik «Baby I'm A Star» var i 1984. 
«Like A Mack» kunne vært et dugandes Rihanna-albumspor. 
Avsluttende «June» er en skjønn R & B-ballade, mens «X's Face» er purrende sensuell elektro – her er mesteren i sitt ess. 

Rave-elementene i «Mr. Nelson» er derimot pinlig utdaterte, og på «Hardrocklover» ødelegger han en lovende ballade med unødvendig høy gitarføring og overtent roping. 

Prince har et prangende behov for å være sin egen sjef. 
Og det er klart – har du skrevet «When U Were Mine», «Kiss» og «Alphabet St.» er det forståelig om du ikke ser rettferdighet i at andre skal mene noe om det du lager. 

Men «HITNRUN Phase One» er nok et bevis på at Prince' platekarriere post-gullalderen jevnlig tar skade av at ingen gir ham beskjed om hva som er bra nok til å gis ut, og hva som bør økses bort. 

Det er gullkorn her. 
Men nok en gang – kun for dem som orker å lete. 

BESTE LÅT: 
«X's Face» 

* I forbindelse med slippet av «HITNRUN Phase One» er ytterligere åtte Prince-album i dag gjort tilgjengelige på Tidal/Wimp. 
Flere av dem «internettplater» som i lang tid har vært rimelig håpløse å få tak i, ironisk nok. 
