TV-anmeldelse:«True Detective» søker tilbake til utgangspunktet | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

Sesong 3 av True Detective tar en enkel sak og presenterer den komplisert. 
Resultatet er dirrende spenning. 

Denne anmeldelsen inneholder noen detaljer om handlingen i de første episodene. 
Anmeldelsen er basert på fem av åtte episoder. 

Året er 1980 i Arkansas. 
En sen ettermiddag forsvinner to søsken fra en småby. 
Politidetektivene Roland West og Wayne Hays, begge Vietnam-veteraner, settes på saken, men skjønner fort at de neppe kan gi den allerede ødelagte familien positive nyheter om de forsvunne barna. 

Gutten blir funnet død, jenta er sporløst forsvunnet, lokalsamfunnet sklir mot avgrunnen. 
Ryktene svirrer, og én etter én pekes lokale karer ut som mistenkte: 
Vietnam-veteranen som samler andres søppel, den lokale Black Sabbath-fanen, og selvsagt den enøyde svarte mannen som bor i en campingvogn. 
Alle skal de få møte bygdedyret eller West og Hays. 

Tre tidslinjer, tre historier 

I en annen tidslinje treffer vi West og Hays ti år senere, i 1990. 
De har mistet kontakten, men da det dukker opp sensasjonelle nye bevis i den sovende saken, knytter skjebnen dem sammen igjen. 
Det eneste vi får vite om utfallet fra 1980, er at noen ble dømt for drapet, uten at det kommer frem hvem den skyldige var. 

I et tredje sett scener har plutselig Wayne Hays grått hår og uforståelige hukommelsesproblemer. 
Da balanserer handlingen på den tredje tidslinjen: tilnærmet nåtid, 2015. 

Bitre og forknytte 
Hays sitter foran kamera og blir intervjuet av et true crime-team som skal lage dokumentar om den fryktinngytende Arkansas-saken. 

Disse tre historiene er tredje sesong av True Detective. 

True Detectives lille genistrek 

Etter en sensasjonelt god debutsesong lagt til Louisiana, mistet publikum gnisten da True Detective sesong 2 dro til Los Angeles med Vince Vaughn og Rachel McAdams. 
I den mystiske krimseriens tredje sesong er manusforfatter og serieskaper Nic Pizzolatto tilbake i rurale USA, i The Ozarks-området som er gjort seriekjent gjennom hvitvaskingsserien Ozark. 

De sveipende bildene av grelle boligstrøk, dronebildene av langstrakt hypnotiserende natur eller portrettene av «the murders that destroyed a Community» er likevel ikke det som tiltrekker med True Detective. 
Heller ikke forbrytelsen i seg selv. 

Om man setter krimplottet i kronologisk rekkefølge er det overraskende hvor lite spektakulær handlingen er: barn forsvinner, barn drepes, politi etterforsker, muligens feil mann dømmes, skilte politipartnere treffes igjen år senere for å se på saken. 

Faktisk kunne det vært presentert som en gjennomsnittlig podkast om en halvglemt forsvinningssak, men True Detectives løsning og lille genistrek i sesong 3 er hvordan de tre tidslinjene på lekkert vis gjør historien medrivende. 

Kunne vært en Netflix-dokumentar 

Måten de private detaljene porsjoneres ut på gjør figurene interessante å følge, og når seriens forskjellige forhold – politipartnerne, Hayes og læreren som skrev bok om saken, West og kvinnen han traff på etterforskning i en lokal kirke – utvikler seg, er det en mesterklasse i hvordan bygge interessante rollefigurer. 

Mahershala Ali spiller Wayne Hays med de bitreste små nyanser, og hans portrett av politidetektiven som aldri føler seg bedre enn sin vanskeligste sak, er helt der oppe med Matthew McConaugheys innsats i første sesong. 

Disse gjennomførte grepene og sterke rolletolkningene gjør den ukomplekse krimsaken dirrende spennende. 
Forskjellige tidslinjer hvor handlingene søker mot hverandre er et velbrukt grep i krimfortellinger, men sjelden har det fungert så selvforsterkende som her. 

True crime-teamet som i nyere tid graver i saken gir også True Detective en aura av aktualitet. 
Det gir en følelse av at dette kunne vært en hvilken som helst sak i en 6-episoders Netflix-serie med dyster intro, hodebilder av snakkende vitner og avdekkende intervjuer med innbitte eks-politifolk. 

True Detective har funnet nøkkelen 

Hvordan står tredje runde True Detective seg mot sine foregående sesonger? 
Jeg står fremdeles på at den andre sesongen er undervurdert, men skjønner hvorfor True Detective søker tilbake til uttrykket som skaffet serien dens første fans. 

Historien og utseendet minner desidert mest om første sesong, hvor Woody Harrelson og Matthew McConaughey spilte drapsetterforskerne som sank til halsen i dritt mens ritualdrap haglet rundt dem. 

De okkulte elementene fra True Detective sesong 1 som en kappe er tonet ned, men dynamikken mellom Hays og West er åpenbart inspirert av Rust og Marty. 

Scenene hvor de snakker om hverandre i separate avhør, og ikke minst bildialogene er så gjenkjennelige at de kunne vært varemerkeregistrert. 
Som helhet ser sesongen ut til å ha funnet nøkkelen for True Detective-konseptet: tydelige krimsaker gjort kompliserte og fengende av smart presentasjon. 
