Låtanmeldelse:Robyn: 
«Missing U» 

Velkommen tilbake, Robyn. 
Vi har savnet deg også. 

LÅT: POP/ELEKTRONIKA 

Robyn 

«Missing U» (Konichiwa Records/Universal) 

Innenfor den elektroniske popmusikken eide Robyn Mirjam Carlsson 2010. 
Så knallhardt definerte hun seg selv inn i starten av dette tiåret, at det egentlig er vanskelig å ta inn over seg hvor definerende, nytenkende og omfattende «Body Talk» var. 

Både på format (tre EP-er i stedet for album) og låter (man kan fremdeles eie et dansegulv med de fleste av hitsene derfra). 
Fire år senere gjorde hun det – bokstavelig talt – igjen sammen med Röyksopp og «Do it again». 

Men med unntak av diverse mindre samarbeid, og ikke minst det gledelige rulletekstinnslaget halvveis i siste sesong av Girls i fjor: 
Deretter har det vært ganske stille. 

Selvfølgelig kommer hun tilbake på sin helt egen måte. 
Første låt fra det som angivelig skal bli et nytt album (så retro da) slippes på en onsdag, i motsetning til bransjefredagen. 
Forhåndsannonsert i en syv minutter lang og rørende YouTube-dokumentar. 
Den følger et New York-miljø som arrangerer Robyn-fester. 
«To embrace and celebrate the sadness in your life» som én av arrangørene sier. 
Selvsagt holder de til i Williamsburg. 
Der (SPOILER) Robyn til slutt dukker opp på en fest og blant annet presenterer nye låter. 

Parallellen til «Missing U» er nesten for perfekt. 
Den summerer opp både hva fansen tenker om Robyn, hva Robyn tenker om fansen. 
På overflaten handler den også om et generelt savn. 
Om dette er etter et forholdsbrudd eller noe annet er ikke så tydelig. 
Eller viktig. 

Anmeldelsen fortsetter under videoen. 

Det høres kanskje enkelt ut, men låten er den naturlige tredjeparten i en trio som også inkluderer «Dancing On My Own» til «Call Your Girlfriend». 
Enda mer melankolsk og gråtende trist i tonen. 
Enda mer retromanisk i produksjonen. 

Med unntak av at ingen andre synger som Robyn kunne den like gjerne vært gitt ut i 1988. 
Full av mekaniske synthløp og varme elektroniske strykere. 
Den bygger seg opp til noe der andre ville ha kastet inn et ekstremt drop. 
Robyn gjør droppet i stedet til en ekstrem understatement, og lar tomrommet etterpå bære seg fremover. 
Resultatet er en låt som holder igjen og igjen og igjen og er like uforløst som et slikt voldsomt savn kan være. 

Det ligger noe stort og enormt i dette lavmælte og underbetonte, som kan komme til å bli enda mer fantastisk i en livesetting. 
De som erindrer den voldsomme tunge «rysare»-versjonen av «Dancing on My Own» fra Øyafestivalen i 2010 (ja, jeg må gjenta det – det er ÅTTE år siden) skjønner hva jeg mener. 

For selv om «Missing U» ikke føles som en like umiddelbar klassiker ved første lytting, vokser den seg etter hvert enorm, sterk og ruvende nostalgisk. 

Og så er det som om hun aldri har vært borte. 
