Anmeldelse:«Høvdinger» 

Lavbudsjettproduksjonen «Høvdinger» gjør lite for å bedre den norske gangsterfilmens rykte. 

FILM: 
Årsaken til at gangsterfilmen utgjør en såpass sentral del av filmhistorien, er at den tilbyr en hendig snarvei til eviggyldige størrelser som vold, penger, sex og maktkamp. 
Og ettersom det har blitt produsert såpass mange gangsterfilmer opp gjennom åra, har det blitt etablert et omfattende sett med sjangerkonvensjoner som filmskapere kan bygge på for å skape enda mer komplekse og konsise fortellinger. 

Lettfattelig 
I store filmproduserende regioner som Nord-Amerika og Sørøst-Asia hviler produksjonen av gangsterfilm på et omfattende sett med skrevne og uskrevne regler, og vellykkede filmer kjennetegnes i stor grad av at de spiller på og kommenterer disse. 
Til sammenlikning er den norske gangsterfilmhistorien såpass spinkel og sporadisk at våre hjemlige regissører tilsynelatende føler et behov for å fortelle historier som er såpass enkle at selv mennesker som aldri har vært borti sjangeren kan følge dem uten problemer. 

Dette skyldes at norsk gangsterfilm hovedsakelig lages av regissører som ønsker å skildre en virkelighet som nordmenn flest har liten kjennskap til, og ikke — slik tilfellet er mange andre steder — filmskapere som velger sjangeren ut fra hva den tilbyr på et filmatisk plan. 
Og selv om dette i utgangspunktet er en god ting, kan det fort resultere i rotete og klønete filmer dersom formidlingsbehovet ikke balanseres av en grunnleggende sjangerforståelse. 

Lavbudsjett Irasj Asantis lavbudsjettproduksjon «Høvdinger» føyer seg inn i denne tradisjonen, når den stabler gangsterklisjeene oppå hverandre til den til slutt tipper over fra keitete til ufrivillig komisk. 
«Høvdinger» har en spilletid på beskjedne 75 minutter, men makter å presse inn nok rollefigurer og plott til å fylle en gjennomsnittlig norsk tv-serie. 
I begivenhetenes sentrum står den handlekraftige og selvoppofrende Morten (Anderz Eide), som knapt har kommet ut av fengsel etter å ha sonet en dom for sin yngre bror, før han får beskjed om at lillebror er skutt og ligger i koma. 

Dette blir opptakten til et par dramatiske dager hvor Morten må manøvrere gjennom et Oslo preget av gambling, narkotika, ulovlige boksekamper og brutale gjengoppgjør mellom albansk, russisk og pakistansk mafia. 
Det er alkoholiserte mødre, upålitelige partnere, oralsex på nattklubber og en omfattende møtevirksomhet bak lukkede dører på gatekjøkken og bilverksteder. 
Og i bakgrunnen spøker mafiabossen Igor i John Carews skikkelse, som av uforståelige grunner snakker engelsk, og lirer av seg replikker som «This town is mine now!». 

Lemfeldig 
I likhet med de fleste andre skuespillerne i «Høvdinger» er Carew best når han ikke snakker, for på sitt beste makter Asanti i å skildre en underverden av kynisk brutalitet utelukkende ved hjelp av harde ansikter og truende kroppsspråk. 
Men på tross av et par gode replikkvekslinger — hvorav den beste kommer når gangsteren Ali selger en Syria-billett til en ung jihadist — bidrar dialogen og den usannsynlige opphopningen av sjangerklisjeer til å punktere filmens seriøsitetsnivå. 

Som en prinsipiell tilhenger av kinovisning av norske lavbudsjettfilmer har jeg stor sans for «Høvdinger» som prosjekt, og derfor er det skuffende å konstatere at den gjør lite for å forbedre den norske gangsterfilmens rykte. 
