Anmeldelse:The Weeknds kjærlighetssløse skjønnhet 

Har blitt mer enn det selvfølgelige soundtracket til helgens seksuelle feilsteg. 

ALBUM: 
En knapp måned etter at Frank Ocean slo ned som en bombe med sin mixtape-klassiker «nostalgia, ULTRA», dukket en abstrakt skikkelse opp fra det kalde, kanadiske mørket med enda en alternativ vri på R&B-sjangeren.; 
Der Oceans utgivelse nærmest grenset til søtt og uskyldig i formen, framsto hans mystiske kollega som det stikk motsatte. 

Både lydbildet og tekstene på Abel «The Weeknd» Tesfayes tre mixtaper (senere samlet som albumet «Trilogy») bar preg av tapt kjærlighet forvandlet til empatiløs bitterhet. 
Smakssatt av alkohol, piller og forakt for både seg selv og kvinnene han druknet savnet i. 

Silkelakenets mørke R&B-alternativ; 

Linjene «I'll give you what you called for/Just let me get in my zone/I'll be making love to her through you/ So let me keep my eyes closed» fra Drake-gjestede «The Zone» oppsummerer stemningen, og skilte seg fra den tradisjonelle R&B-ens; klisjebetonte tilnærming til kjødelig omgang. 
Borte var silkelaken, stearinlys og øm elskov. 
Isteden ble vi servert en tungsinnet versjon for triste strippeklubber og kjærlighetsløse one-night stands. 

Noen stor gjennomslagskraft var i begynnelsen vanskelig å se for seg, men «Trilogy» overrasket med platinastatus kun et år etter releasen i 2012. 
Ikke bare imponerende for en eksperimentell artist, men for en hvilken som helst utgivelse i dagens salgsklima. 
Til sammenligning solgte den langt mer omtalte Frank Ocean bare litt over 600.000 av sin klassiker-erklærte «channel ORANGE» samme år. 

Oppfølgeralbumet «Kissland» ble på sin side en både kommersiell og kritikermessig skuffelse. 
I forsøket på å krysse over til pop-landskapet mistet musikken mye av nerven, og led i mangelen på Weeknds tidligere så klare identitet. 

Husmorsporno og svensk hit-teft 

Redningen skulle vise seg å komme i form av et stykk tenåringsidol og en frontplass i filamtiseringen av husmorspornografiens bibel. 

Ariana Grande-samarbeidet «Love Me Harder» og «Earned It» fra «Fifty Shades of Grey» ble sangerens første top10-singler noensinne, og la grunnlaget for hans tredje album «Beauty Behind The Madness». 
Denne gangen med noe så uventet som en crossover-gullkantet innsalgsport signert Sveriges kommerskonge Max Martin. 

Den funky sommerhiten «Can't Feel My Face» er likevel bare et av mange ledd som sørger for å gjøre albumet til den beste fullengderen i The Weeknds fire år lange katalog. 

Allerede fra førstelåta «Real Life» viser sangeren fram en nyvunnet vokalmessig styrke. 
Fortsatt preget av sin følelsesmessige kulde, men ikke på samme håpløst fortapte måte som tidligere («Every woman that loved me/Seemed to push them away»). 

Har blitt mer enn lyden av helgens feilsteg 

For første gang henger hele utgivelsen også sammen fra start til slutt, takket være en tidligere ikke tilstedeværende bredde i produksjonene. 
Fra «Losers» sin whiplash-truende beats, til klassisk Kanye West på fantastiske «Tell Your Friends», Ed Sheeran/Lana Del Rey-assisterte «Dark Times» og «Prisoner», og ikke minst skivas avsluttende powerballade «Angel», hvor selv den kjærlighetsimune sangeren mykner opp i kantene. 

«But I know what I am and the life 
I live/And even though I sin, we are born to live/But I know time will tell if we're meant for this.» 

Med «Beauty Behind The Madness» holder Tesfaye på essensen av sin mørke, alternative R&B;, og oppgraderer samtidig med noe så sjeldent som et troverdig pop-frieri. 

Jeg sier ikke at du kan elske til musikken hans helt enda, men The Weeknd er i alle fall blitt mye mer enn den selvfølgelige bakgrunnsmusikken til helgens navnløse nachspiel-sex. 
