Briljant modernisering av "Vildanden"
Ibsens over 130 år gamle spørsmål om livsløgn og foreldreskap er fortsatt gyldige i denne glimrende, australske filmen. 

Vildanden (The Daughter) 

Drama. 
Med: 
Sam Neill, Anna Torv, Geoffrey Rush, Miranda Otto. 
Regi: Simon Stone. 
Australia, 2015. 
Varighet: 1 time og 34 minutter. 
Aldersgrense: 12 år. 

Teaterregissør Simon Stone har tidligere satt opp Ibsens «Vildanden» i ny drakt for teater. 
Dette er hans filmdebut, og det er en glede å se hvor godt han mestrer dette formatet. 
Det skjer ikke minst gjennom en lang rekke ypperlige skuespillerprestasjoner, men også fordi han har klart å gi skuespillet en naturlig plass i vår tid, blant annet ved hjelp av en rekke kunstneriske friheter og nye replikker. 

Grunnstrukturen ligger imidlertid fast i bunnen, det samme gjør den kjente drøftingen av hvorvidt det er best å alltid kjenne sannheten eller om man skal la folk beholde sine livsløgner. 

Hedvig er den eneste som har fått beholde sitt ibsenske navn i denne versjonen. 
Hun framstilles på forbilledlig vis av den fremragende Odessa Young, som makter å skildre en ganske vanlig, sårbar tenåringsjente som møter store og små utfordringer før hele verden blir snudd på hodet i en intens finale. 
Hun bor sammen med sine foreldre i et enkelt hus ute i skogen, mens farfar bor i en husvogn på samme tomt. 
Etter hvert får vi vite at sistnevnte tidligere hadde et slags kompaniskap med den rike forretningsmannen Henry (denne filmens versjon av grosserer Werle), men at han tok hele straffen for et underslag de to hadde gjort i fellesskap. 

Henry på sin side har kommet seg helskinnet fra akkurat denne saken, men blir upopulær i det lille lokalsamfunnet når han legger ned småbyens hjørnesteinsbedrift med alle de konsekvenser det får for arbeidsstokken og deres familier. 
Han ser imidlertid ingen grunn til å utsette den storslåtte bryllupsfesten som er på trappene. 
Slik etableres et bilde av de rike som fester mens de fattige sliter, men de som kjenner sin Ibsen, vet at båndene som knytter de to familiene sammen, er tettere enn mange av de involverte er klar over. 
Når Henrys alkoholiserte sønn Christian returnerer fra sitt nye liv i USA, ramler skjelettene ut av skapene og får oss til å tenke over den kjente betraktningen om at man tar livsgleden fra et gjennomsnittsmenneske om man tar fra ham livsløgnen. 
Tematikken oppleves minst like relevant i dag, det samme gjør det uuttalte spørsmålet om hva som veier tyngst når man skal avgjøre hvem som er ens egentlige foreldre. 
