Fæl, fargesprakende lykketroll-lapskaus
Hvis det er én barnefilm du skal unngå i år, bør det bli denne. 

Trolls 

Familiefilm. 
Med: 
Anna Kendrick, Zooey Deschanel, Justin Timberlake, Christine Baranski. 
Regi:Mike Mitchell. 
USA, 2016. 
Lengde: 
1 t. 32 min. 
Aldersgrense: 
Tillatt for alle 

Dette er en film som får «Rive-Rolf» til å framstå som visuelt elegant, og som lydmessig får «Alvin og gjengen» til å virke som et godt alternativ. 
Legg til humornivået fra en gjennomsnittlig «Karl & Co»-episode, et overlesset barnerom innredet av en LSD-ruset hippie, samt et knippe slapt oversatte varianter av 80-talls-sangene ingen liker, og du begynner å nærme deg et inntrykk av hvordan halvannen time i selskap med Dreamworks nye troll fortoner seg. 

Handlingen består hovedsakelig av litt halvhjertede lån fra andre fortellinger, og forløper omtrent slik: 
En gjeng pastellfargede lykketroll med en forkjærlighet for fargesprakende barneselskaper og allsang, bor i et tre i Bergen. 
Der bor også en gjeng større, enda dummere troll, som tror at de må spise de mindre trollene for å bli lykkelige. 
De små trollene stikker og etablerer seg på et nytt sted. 
Blir innhentet av fiendene. 
Ting løser seg ved hjelp av sang og dans, og i mellomtiden får man flettet inn en usjarmerende Askepott-historie. 

Jeg klarer ikke å bestemme meg for om denne filmen gjør mest vondt i øynene eller ørene, og tror derfor vi må ta til takke med uavgjort. 
Det som i hvert fall er sikkert, er at de aller fleste forsøkene på humor faller tungt til bakken. 

Dubbingen er også noe man kan undre seg mildt over. 
Når et amerikansk filmselskap har lagt handlingen til et sted som heter Bergen og krydret det med Griegs musikalske skildring av livet i Dovregubbens hall, skulle man kanskje tro at det ville la seg gjøre å sope sammen nok stemmeskuespillere med bergensdialekt til å bekle de sentrale rollene. 
Men nei. 
Her er brorparten av bergenserne østlendinger. 
Det understreker det allerede eksisterende inntrykket av venstrehåndsarbeid. 
