Konsertanmeldelse Dagny:Festens midtpunkt 

Dagny overbeviser med unorsk scenepondus. 

Den typisk norske tilbakeholdenheten har lenge vært en slags dyd for norske artister - spesielt de som befinner seg i kredsfæren. 

Noen oser en eller annen grad av sosial angst fra scenen, mens andre gjemmer seg bak en eksentrisk fasade eller simpelthen er for kule til å bry seg. 

Men så har vi Dagny Norvoll Sandvik, da. 

Mitt første møte med tromsøværingen på Bylarm i 2016 var forfriskende greier. 
På tross av at hun var uferdig som låtskriver og ikke hadde helt snøring på sound, sto en høyst vital popartist på Rockefeller som sprøytet sangvinsk liv inn i en ellers beskjedenhetstung festival. 

To år senere, på Cyan (Findings’ vesle «pausescene») stiller hun med langt tyngre ammunisjon. 
Og hun klarer å overtale det stekesultne publikumet om at det ikke er verst å varme opp til headlineren Tiësto med ti bedårende poplåter om diverse ansikter kjærligheten kan besitte. 

Det er noen soniske innkjøringsproblemer når hun åpner med «Used To You». 
Bassen glir overalt og smuldrer opp midtfrekvensene, som egentlig utgjør låten. 
Heldigvis plukker det seg opp under «Ultraviolet», og gjennombruddet «Backbeat». 

Hun tar de tekniske problemene på strak arm, og mens de løses i bakgrunnen slår hun av en liten prat med publikum uten anstrengelse. 

Hun framstår som festens midtpunkt, genuint opptatt av at publikum skal kose seg like mye foran scenen som hun gjør på den. 
Hun er andpusten bare et par låter inn - ikke rart med tanke på hvordan hun hopper fra kant til kant på scenen, danser i piruetter, synger følsomt og feststemt med gledeshyl. 
Vi snakker om en vilter scenepondus som etterhvert kan vokse til Robyn-nivå. 

På «Bullet» og «That Feeling When» sitter lyden som et skudd. 
Cyan overgår storscenen Magenta i balansert kraft her. 
Det låter fett - synthteppene danser med den nå kontrollerte bassen, de luftige koringene glaserer vokalen akkurat nok, og selv på de låtene man aldri har hørt før er det påfallende enkelt å ta del i Dagnys magnetiske refrenger. 

«Fool’s Gold» er den eneste låten som er virker groove-fattig i forhold til den innspilte utgaven, men det underveldende lydbildet styrker forbausende nok den livsbejaende effekten i omkvedet. 

Smittsom og ikke minst smakfull gladpop som like allsangvennlig som dette er ikke dusinvare. 
Og med Dagnys energi blir det selvsagt enda bedre live på scenen enn det gjør hjemme i stuen. 

Også gjør det jo noe med dagen din å overvære en popartist som elsker jobben sin og virkelig tør å vise det. 
