Fascinerende portrett av Ingrid Bergman
Dokumentaren som markerer at Ingrid Bergman ville fylt 100 år i år, lar oss gløtte et godt stykke inn i den svenske skuespillerdivaens karakter. 

Straks skal det sies at portrettet som regissør Stig Björkman står bak, er laget i samarbeid med Bergmans fire barn fra hennes to første ekteskap. 
Legger vi til den nesten forslitte frasen om at biografiske dokumentarer aldri røper hele sannheten om et menneske, er det klart at "Jeg er Ingrid" domineres av hyllest, ikke av kritikk. 

Forlot sine barn 

Likevel finnes det sprekker inn til vanskelige tema: 
Bergman var en kvinne som to ganger forlot sine barn for en ny kjærlighet. 
Eldstedatter Pia Lindström pakker det snilt inn: 
— Mamma var alltid så morsom. 
Vi skulle bare ønske at vi kunne vært mer sammen med henne. 

Nå er det lett å bli bergtatt av bildet som Björkman gir av den vakre skuespilleren, godt støttet opp av hennes dagboksnotater og utdrag fra brev som hun skrev til venninnen Mollie. 
En takknemlig jobb må det også ha vært for regissøren å få bruke klipp fra Bergmans private videoarkiv, fullt som det er med opptak hun gjorde av egne barn og familiesituasjoner i USA, Italia og Sverige. 

Sett med 2015-øyne virker det lett komisk hvor skandaleombrust Bergman ble, særlig i USA, da hun forlot ektemannen Petter Lindström og deres 13 år gamle datter Pia fordi hun forelsket seg i den italienske, gifte regissøren Roberto Rossellini og ble gravid med ham. 
Paret fikk en sønn og senere to tvillingdøtre. 

En slik Nora-handling var det umulig for det amerikanske publikum å svelge i 1950, til tross for at de elsket hennes prestasjoner i filmer som "Casablanca", "Klokkene ringer for deg" og "Gaslight" som ga henne den første av tre Oscar-statuetter. 
Men publikum klarte ikke å skille mellom en kvinnes yrkesrolle og hennes privatliv. 

Et ensomt barn 

Styrken med "Jeg er Ingrid" er at den gir noen nøkler til å forstå sentrale drivkrefter i Bergmans personlighet. 
Hun mistet sin mor som 3-åring, hennes søsken døde tidlig og til slutt måtte hun flytte til en onkel fordi faren døde da hun var 12 år. 

Dermed vokser den ensomme Ingrid opp som en sjenert jente som ble lykkelig nettopp når hun kunne spille roller. 
Dertil kommer at faren, som var fotograf, rakk å lære henne å posere foran kamera. 
Slik ser man kimen til Bergmans store skuespillertalent. 

Fascinerende er det også å høre hennes egen forklaring på at hun cirka hvert tiår brøt opp og etablerte et nytt liv, først i USA, så Italia, deretter Paris og til slutt London. 
Dokumentaren gir imponerende eksempler på at Bergman snakker flytende fransk og italiensk i tillegg til engelsk og selvfølgelig svensk. 
- Jeg har alltid vært som en trekkfugl. 
Når drømmen om hus, badebasseng og familieliv er oppfylt ett sted, vil jeg videre, forklarer hun. 

Det var således hun selv som kontaktet Rossellini for å be om å få spille i en av hans filmer, blant annet fordi hun var lei av måten hollywoodstudioene fungerte på. 
Mange år senere henvender hun seg til Ingmar Bergman og får spille i "Høstsonaten" (1978). 

I denne filmen spiller hun mor til ungpiken Eva som framstilles av Liv Ullmann. 
Sistnevnte er såvidt med i dokumentaren sammen med Rossellini-tvillingsøstrene Ingrid og Isabella. 
Ullmann gir til beste en anekdote som åpner nok en sprekk inn til Bergmans personlighet: 
Hennes ærlighet kunne være provoserende og plagsom for andre mennesker. 
I Ullmanns eksempel tapte skuespiller Ingrid diskusjonen mot regissør Ingmar. 

Akkurat det trekket skulle jeg gjerne hørt enda mer om. 
Men for øvrig er dokumentaren et høyst severdig stykke filmhistorie. 
