Filmanmeldelse «Rogue One: A Star Wars Story»:Mest intense Star Wars-opplevelsen på 36 år 

I motsetning til fjorårets «The Force Awakens», står «Rogue One» støtt på egne ben. 

«Rogue One: A Star Wars Story» 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Gareth Edwards 

Med: Felicity Jones, Diego Luna, Mads Mikkelsen, Ben Mendelsohn, Forest Whitaker, Donnie Yen, Riz Ahmed 

På tross av hvor mye jeg forgudet «Star Wars» som småtass, er det alltid én ting som har irritert meg den første filmen: dødsstjernens altfor enkle akilleshæl. 

At et enkelt skudd i sentralventilasjonen på universets verste drapsmaskin var nok til å tilintetgjøre den er kanskje mitt aller første minne av et gedigent plotthull. 

Men 39 år etter kommer forklaringen. 
Og for et stykke gaffateip «Rogue One» er! 

Anmeldelsen fortsetter under traileren. 

Den første filmen i den planlagte antologi-filmserien av Star Wars-universet tar plass like før «A New Hope» (1977), og dreier seg rundt opprørernes jakt på noen viktige plantegninger. 
De som husker hvordan originalen startet, skjønner hvor dette bærer hen. 
Likevel holder «Rogue One» deg på kanten av setet. 

Det er ikke akkurat Donald Trumps bestevenner vi følger her. 
Gjengen som skal stoppe det fascist-estetiske imperiet spilles blant annet av en meksikaner (Diego Luna), to kinesere (Donnie Yen og Jiang Wen), en muslim (Riz Ahmed) - og ledes av en kvinne (Felicity Jones). 

At de slemme nesten utelukkede spilles av hvite menn har fått høyrevingen til å skrike etter boikott. 
Synd for dem, for dette er den mest fokuserte og intense «Star Wars»-opplevelsen på 36 år. 

Anmeldelsen fortsetter under videoen. 

Der den forrige trilogien somlet seg bort i kaudervelsk politikk og elendig historiefortelling, og fjorårets «The Force Awakens» mistet seg selv i nostalgiporno, bæres «Rogue One» av en intens desperasjon hos hovedkarakterene. 
Spesielt Felicity Jones, som formidler både frykt, lengsel og standhaftighet i Jyn Ersos øyne, og sammen med det tradisjonelle familiesavnet og den loppe-teknologiske følelesen fanger «Rogue One» kraften - uten lyssabler. 

Regissør Gareth Edwards tar med seg teften for storslått action fra «Godzilla» (2014), men har tettet hullene i den menneskelige kjernen som holdt monsterfilmen tilbake. 

Og det er lenge siden så mye har vært på spill. 
Dette er den mest rørende og hardstlående romoperaen siden «Empire Strikes Back» (1980). 
Og den mørkeste noensinne. 

Ja, jeg er villig til å påstå at det er den beste Star Wars-filmen på 36 år. 
