Når man blir treogåtti
For mange er Loretta Lynn en av 60— og 70-tallets klassiske countrystjerner. 
For andre er hun først og fremst opphavskvinnen til «Coal Miner's Daughter», sangen som i 1980 ble adaptert til en Oscar-vinnende film. 
Yngre generasjoner vil nok helst forbinde henne med det garasjerockende Jack White-samarbeidet «Van Lear Rose» fra 2004. 
Nå er Loretta Lynn 83 og klar for nok et comeback.Og hun er seg selv lik. 
Riktig nok får hun tendenser til gammel dame-skjelving i stemmen når sangene er på sitt mest følsomme, men ellers låter Loretta Lynn like sterk, klar og gjenstridig som hun alltid har gjort. 
Låtutvalget - en blanding av nyinnspillinger og standarder, av folkballader og honky tonk - er forbilledlig. 
Den tradisjonstro produksjonen - ved datteren Patsy Lynn Russell og John Carter Cash - er ytterst smakfull. 
Det er en varme i disse innspillingene man rett og slett ikke hører i moderne Nashville-country. 
At oppkomlingen Elvis Costello (61) må holde seg til en beskjeden andrestemme mens med-legenden Willie Nelson (82) får synge duett, føles dessuten veldig riktig. 

«There are no tears where I am bound,» synger Loretta Lynn. 
Men det høres ikke ut til at hun skal noe sted med det første. 
