Kaldt ute, Sol inne
Det enkle er ofte det beste. 

Det er enkelt og naivistisk. 
Nesten regelrett barnslig til tider. 
Og det fungerer til de grader. 
Silja Sol klarte virkelig å begeistre publikum på gårsdagens Bylarm med sin blanding av viser og punk. 
Og det til tross for at det hele fremføres med den bredeste bergensdialekten det går an å tenke seg. 

På fjorårets Bylarm hadde hun en atskillig mer beskjeden rolle bak tangentene i bandet til Aurora Aksnes. 
I år er Aurora tilbake, men uten sin tidligere keyboardist. 
Silja har nok med sin egen karriere som soloartist. 
Tidligere i år har hun både vært nominert til Spellemannsprisen og deltatt i finalen til NRK-Urørt. 

Det meste dreier seg selvfølgelig om den problematiske kjærligheten. 
Hun setter enkle ord på det som de fleste opplever som vanskelig, og klarer å formidle følelser uten å måtte ty til kompliserte metaforer for ikke å bli banal. 
På sitt beste er det faktisk stor poesi og milevis over tradisjonelle poptekster.. 

Hun begynner stille og rolig med bare gitarist Fredrik Øgreid Vogsborg på scenen, men snart får han selskap av bassist O. Martin og trommis Einar Olsson. 
Resultatet blir en blanding av lett opp-poppet visesang, heftig sinnapunk og rene støykaskader. 
Sangene er korte, og selv om hun spiller det meste av debutalbumet klokker hun inn på 25 minutter. 

Låtene hennes er av et slag som umiddelbart sitter i øret. 
Når det støyes som verst ved et par anledninger kan det riktignok være vanskelig å oppfatte teksten. 
Men her er både stillferdig melankoli og heftig aggresjon der hun hopper omkring på scenen. 
Selv om det er enkelt, blir det likevel aldri kjedelig. 
