Metallica seiret til slutt
Brukte en time på å komme skikkelig i gang 

Klarte Metallica å toppe den legendariske konserten i Bergen for syv år tilbake? 
Ikke helt, dessverre, men de 23.000 fremmøtte virket likevel rimelig fornøyde. 
For etter en heller rusten start, ble det heldigvis riktig bra mot slutten. 

Da Metallica spilte på Valle Hovin i juni i fjor var settlisten bestemt etter avstemning blant fansen. 
Noe som innebar mye gammelt materiale og knapt en eneste sang fra de siste 20 årenes produksjon. 
Denne gang har Hetfield & Co valgt materialet selv, og det betyr et helt annet låtutvalg. 
På godt og vondt. 

Etter den tradisjonelle Ennio Morricone-introen kommer bandet på scenen. 

— Before we start 
I just wanna say. 
Give me fuel, Give me Fire, Give me that what I desire, brøler Metallicavokalisten og åpner med «Fuel» fra «Reload». 
Går det ikke litt fort i svingene her? 
Det blir noe masete og småstresset over fremførelsen, og på ingen måte i nærheten av originalen. 

Les også: 

Det kommer seg noe på «For Whom the Bells Toll», men det er langt fra den starten vi hadde håpet på. 
Lyden er heller ikke optimal, selv om det ikke skulle være noe å utsette på produksjonen. 
En storskjerm dekker hele scenen i tillegg til et par mindre på hver side. 
Bakerst på scenen står et hundretalls mennesker i hvite t-skjorter, og vi lurer på om bandet stiller med fullt kor denne kvelden. 
Etter hvert blir det klart at de hvitkledde bare fungerer som en sær scenedekorasjon, og forsamlingen blir stående til konserten er over. 
Visstnok fans som har vunnet en eller annen konkurranse. 

«Metal Militia» låter regelrett pusete. 
Enten sliter Hetfield med mikrofonen, eller så sliter han med stemmen. 

— It’s a Beautiful night to get loud together, roper han. 
Det må ha vært mikrofonen, for på neste låt «King Nothing» er det ingenting å utsette på det vokale. 
Men det blir klart at Metallica ikke nødvendigvis gir fansen det de absolutt vil ha. 
«Load», albumet som sangen er hentet fra, er ikke akkurat det som står høyest i kurs hos tilhengerne. 

«Disposable Heroes» fra «Master Of Puppets» er derimot god, gammel «old school-Metallica, men foreløpig er stemningen likevel sånn lett avventende. 
Publikum er bare i begrenset grad med på notene. 

Så er det tid for litt virtuost gitarspill fra Kirk Hammet mens resten av gutta tar seg en kort tur bak scenen. 
Selvfølgelig inkludert litt Grieg og Dovregubbens Hall (som sist). 
Vi er da i Griegs hjemby, må vite. 
«The Day That Never Comes» fra «Death Magnetic» er en sånn passe halvmyk powerballade, men med rikelige gitardueller fra Hammet og Hetfield mot slutten 

Det er tid for en relativt ny sang, «Lords Of Summer». 
Om den dukker opp på neste album vites ikke. 
Helt ål reit, men knapt noe for historiebøkene. 

Les også: 

Endelig kommer imidlertid en som alle kan. 
«Unforgiven» fra «Black Album». 
Frem med kassegitaren og opp med mobiltelefonene og en og annen lighter. 
Men Hetfield må da ha sunget denne bedre før. 
Det virker litt for ofte som stemmen ikke alltid er helt på topp. 
Jubelen blant publikum derimot. 

— Do you want heavy? 
Metallica gives you heavy, Bergen. 
Nok en låt fra «Black Album», «Sad but true» . 
Tungt nok, selv om bassoloen fra Robert Trujillo ikke er noe å skrive hjem om. 

«Frayed Ends Of Sanity» fra «And Justice For All» klinger faktisk bra og endelig blir det liv i publikum som synger med på ooo-refrenget lenge etter bandet er ferdig med låten. 

Laserlys, tordenskrall og soldater i svart hvitt på storskjermene. 
«One» fra samme album. 
Nå er det begynt å komme seg og låter slik som forventet. 
Kveldens beste så langt. 
Tittellåten fra «Master Of Puppets» ligger ikke langt etter. 
Og Koengen synger refrenget i kor med Hetfield som forsanger. 

— Are you ready to sing, roper Hetfield. 
«The Memory Remains» fra «Reload» fungerer som en kule. 
Publikum er endelig med på laget (og koret). 

Ikke helt som Marianne Faithfull på originalen, men dette begynner å bli den konserten vi hadde håpet på. 
Nå kommuniseres det. 
Og Kirk Hammett avslutter det hele ved å vise hvor mye han kan bråke med gitaren. 

Så er det tilbake til røttene igjen. 
«Fade to Black» fra «Ride The Lightning». 
Den gang bare Hetfield og Ulrich var med i bandet. 
Og enda lenger tilbake med «Seek And Destroy» fra debutalbumet «Kill Em All». 
Allsang og en del tusen hender taktfast i været. 

Lysene slukkes et øyeblikk, men all vet jo at det kommer mer. 

Først «Whiskey In The Jar». 
En slik sang som alle kan og gauler med på. 
Personlig vil vi kanskje holde en knapp på Thin Lizzys utgave fra 1972, men det låter slett ikke verst. 
Og avslutningen kan selvfølgelig ikke slå feil. 
Først «Nothing Else Matters» etterfulgt av «Enter Sandman». 
De to fra «The Black Album» som etablerte Metallica som det rockemonsteret de er blitt. 

Da våkner virkelig Koengen til liv. 
Selv om klokken har passert 23. 
«Exit Light, Enter Night»-synger 23.000 stemmer i kor. 
Og noen hundre ballonger med Metallica-logo droppes utover publikum. 
Før bandet takker publikum for fremmøtet. 
Trommis Lars Ulrich selvfølgelig på klingende dansk. 

Hva var din favoritt på konserten? 
Diskuter under! 
