5. juli:
Åpner med Deads sikreste kort i det første settet fra hine hårde; syrehodehippie-og-cowboy stevnemøtet «China Cat Sunflower»/«I Know You Rider». 

Folkehavet danser – nei, «boogier» – som gale. 
Dette havet er påfallende og egentlig litt ubehagelig kritthvitt. 

Men kjønnsbalansen er i det minste grei: 
Jeg tipper 60% menn og 40% kvinner. 
Ikke bare folk i 50- og 60-årsalderen heller. 
Massevis av litt yngre gamlinger i 30- og 40-årene også, av den generasjonen for hvem det å «følge Dead på turné» var en overgangsrite på 1980- og 90-tallet, sammenlignbar med den norske dillen for å dra på Inter-Rail i den samme epoken. 
Noe man simpelthen måtte gjøre for å ikke bli tatt for å være en kjip streiting. 
Jeg ser jammen en haug mennesker i 20-årene og under også. 

Kvasireggae-jammen i «Estimated Prophet» slurer, men kommer i mål takket være Anastasios gromme kraftakkorder. 
Søtlig marihuanarøyk duver over arenaen. 
«Mountains Of The Moon» er jazzete, representativ for et overraskende jammete første sett, med en av Anastasios mest Garcia-tro soloer. 
Det er bare det at Lesh virkelig, virkelig ikke kan synge. 

Overgangen til «Throwing Stones» er ille god. 
Det betyr ikke at de ikke søler bort det første verset. 
Gitarpartiet før finalen er imidlertid storartet. 

«We'll be back in just a little bit», annonserer Weir, slik han pleide. 
Han var en gang i tiden den eneste kløft-i-haka kjekkasen i et usedvanlig lite fysisk appellerende orkester. 
Og er fortsatt en stilig herre. 
Selv om han ofte ser skremt ut, og har adoptert en stil som ligger et sted mellom The Unabomber og en hagegnom; ekstravagant bebartet og trygt plantet i sine elskede, men uappetittelige Birckenstock-sandaler. 

Kreutzmann ser på sin side ut som en typisk Florida-pensjonist, med ølmage og godmodig caps. 
Phil Lesh, bandets dypt originale og – la oss si det – geniale seksstrengsbassist, for ikke å glemme mest fryktinngytende intellekt, har en kul «freaky» litteraturprofessor-greie gående (sprøtt å tenke på at han er 75 – søttifem – år gammel). 

Stemningen i pausen er jovial, rolig. 
Til massemønstring å være er en Grateful Dead-konsert en overveiende – nesten overveldende – fin begivenhet. 

Fyrverkerier setter i gang en høyst passabel «Truckin'». 
Den følges av en av de andre zen-sangene: 
Weirs flotte «Cassidy». 
«Space»-sekvensen parafraserer Miles Davis' «In A Silent Way» (mener nå jeg, her jeg sitter). 
«Terrapin Station», «Unbroken Chain» og «Days Between» besørger en jazzete, utpreget lugn og vemodig oppløpsside mot slutten, hvori den utmerkede keyboardisten Jeff Chimenti får plass til å boltre seg. 

Mer radikalt avantgarde musikk enn «Space», «Terrapin» og «Unbroken» er blitt spilt. 
Men neppe noen gang for et så stort publikum som dette. 

Anastasio gjør også i kveld en etter mitt skjønn fremragende jobb, spesielt med tanke på at han er kastet rett inn i 30 år med kjemi (i alle betydninger av ordet). 
Stemmen hans er nesten skummelt lik Garcias i «Althea». 

Publikumsfavorittene «Not Fade Away» og «Touch Of Grey» øker pulsen (sistnevnte er bedre uten den plingplongete AOR-keyboardlyden fra 80-tallet). 
Tribunene gynger igjen, «Attics Of My Life» blir et ekstra ekstranummer, og konserten avsluttes slik den startet. 
Med noe så u-Deadsk som en gruppeklem. 

«Vær snille», formaner Mickey Hart helt til sist. 
Når han, som ser så skummel ut, sier noe sånt, da må det være et godt råd. 

Takk for trippen, kjære Grateful Dead. 
«Always a hoot». 
