Langdrygt med følsom Arnold
I ukas andre film med Arnold Schwarzenegger skal han være følsom far. 
Men det skorter på ferdighetene til å spille en slik rolle. 

Pussig nok er Schwarzenegger med i begge ukas filmpremierer. 
Det er som kinodistributørene tenker at vil du ikke se Arnold som stiv menneskemaskin i den nye "Terminator"-filmen (se egen anmeldelse), kan du oppleve ham som omsorgsfull, aldrende far. 

Det er ikke noe bedre valg. 

Handlingen er satt sammen av velkjente klisjeer fra skrekk— og zombiefilmer, som dette: 
I en dyster framtid er USAs befolkning rammet av en svært smittsom, dødelig sykdom som forvandler ofrene til bitende monstre. 
Myndighetene forlanger følgelig at alle som er smittet, skal settes i karantene. 

Maggie er tenåringsdatteren til Wade fra hans første ekteskap. 
Nå har hun fått det fryktede nekroambulist-viruset i kroppen, men Schwarzeneggers skjeggete farsfigur har ikke hjerte til å overlate henne til alles kamp mot alle i karantenetilværelsen. 

Den skjebnesvangre situasjonen bæres godt oppe av en gråbrun fargekoloritt og dyster scenografi rundt bondegården der familien bor. 
Men actionskuespiller Schwarzenegger lykkes ikke med å gi nyanser til mimikk og kroppsspråk etter hvert som dilemmaene presser ham mer og mer. 
Regissør Henry Hobson tyr i stedet til sentimentale fakter og tablåer, som da far og datter gråter over utplantede prestekrager. 

Resten er en langdryg venting på at vi skal se jenta bli dårligere og dårligere, alt mens faren forsøker å beskytte henne mot lokale politifolk som vil hente henne til en ublid oppbevaring. 

Det finnes noen rørende scener, som da Maggie treffer igjen en tidligere kjæreste som også er smittet. 
Men alt i alt er dette en film man trygt kan overse. 
