Kort vei mellom høye topper
Det er få artister som klarer å få et norsk publikum til å klemme en fremmed. 

Maskinen i Florence + The Machine er som alltid et syn på scenen. 
Det dansende lange røde håret bak flagrende pudderrosa silke. 
Blonder av viktoriansk estetikk flyr frem og tilbake over scenen. 

Det er Oslo Spektrum som huser denne giga-popstjernen i kveld. 
Og det er liksom det som er så fascinerende med kveldens kvinne. 

Florence Welch virker som om hun nærmest har forvillet seg inn foran et stort publikum, én piruett etter den andre, for så å benytte muligheten til å forkynne sitt budskap om kjærlighet og håp. 

Denne alveaktige skikkelsen, som virker å tidvis forsvinne inn i egne drømmer, osende av spirituell harmoni og tilsynelatende spontane følelsesutbrudd – det må ligge hard trening bak. 
Hun er en utømmelig energikilde, kroppen beveger seg med grasiøs letthet, hoppende eller trippende i lett svev. 

Barføtt, naturligvis. 
Alt og alle skal være frie. 
Og vi lar oss rive med. 

Under neste låt «Hunger» føles er stemningen allerede oppløftet, som om vi har gått inn i en mild vårdag fra snøstormen vi rømte fra. 

Ti år har gått siden det eksentriske indiebandet – eller Florence med band – debuterte med fullengderen Lungs. 

I løpet av ytterligere fire album – det siste var fjorårets High as hope – er de blitt et yndet arenaband. 

Operavokalen til Welch akkompagnert av teatralske, ofte grandiose arrangementer inviterer til det. 
Det kan bli voldsomt på plate. 
Fremført live blir det en stor opplevelse. 

Florence Welch holder seg sjelden i ro. 
Hun gjør det en kort stund på åpningslåten «June», og den enormt kraftfulle vokalen får utfolde seg. 
Hun står i oransje varmt lys, jordens grøde. 

Scenen er smakfullt minimalistisk, fra tribunen ser det ut som lagvis med trepanel – som inspirert av interiøret i vårt eget operahus. 

Bandet som teller syv, passende nok inkludert både harpe og fiolin, står spredt på tre nivåer. 
Bandet tar kun den plassen det trenger, spiller de storslagne melodiene, legger musikk til dramaet. 

Spre nestekjærlighet 

Det er en ganske utrolig ting når en artist kan få deg til å glemme hva enn trist du tok med deg inn på konserten. 
Sjenansen er kanskje påtatt, men føles nesten oppriktig når hun hevder at det er skummelt å snakke foran publikum. 

Men det er noe annet med dansing og synging, for da er man i en slags «besatt» tilstand. 

Oppfordringen om å klemme den ved siden av deg, fortelle at du elsker personen, blir merkelig nok ikke fullt så cheesy når det kommer fra Welch. 

Vi kjøper det. 

Hun har rett og slett en unik evne til å fange sitt publikum, her trengs ikke kostymeskift eller pyroteknikk – det finnes personlighet nok til å ta over Spektrum. 

En beskjed om å spre kjærlighet over (lande) grenser bør jo strengt tatt resonnere hos flere. 

Det går fra hits som «Dog Days Are Over» til den ektefølte hyllesten til Patti Smith og «Patricia» – der Welch repeterer strofen «it’s such a wonderful thing to love», og man føler seg litt teit når man tenker – ja, det er det! 

Et høydepunkt er noen strofer av «Sky Full of Song» sunget a cappella, det er få som gjør det like bra som Florence Welch. 
