Konsertanmeldelse:Thåström 

Ingen sjunger avslutningsblues som Sven Joakim Eriksson Thåström. 

KONSERT: 
Thåström 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 6000 

AKTUELT ALBUM: 
«Den morronen» 

Thåströms posisjon er så uovertruffen at det er vanskelig å ta ham for noe som helst annet enn alderen. 
Sett i lys av «Neida, Øya er ikke for gamlinger»-diskusjonen, er det likevel litt artig at en 58 år gammel svenske må til å for å avslutte årets festival. 
Selv om det pleier å være en ekstremt sikker løsning. 

Da undertegnede så ham tidligere i år virket han derimot ikke like stødig som han har vært de siste årene. 
Nøling i settet, og uvanlige lange pauser mellom låtene, påfulgt av et ikke særlig sterkt album i februar fordet at en viss skepsis var på sin plass. 

Helt unødvendig, skulle det vise seg. 

Øyas enorme og mørke teltscene, Sirkus, åpenbarer seg som en perfekt setting for dyster poprock på svensk. 

Særlig på grunn av Thåströms lysdesigner. 
To enorme tannhjulaktige lys senkes ned i den voldsomme scenerøyken. 
En svær flat fluoriserende lampe tenner et voldsomt rødt lys. 

En fabrikk? 
Et mini-helvete? 

Det er ikke så viktig. 

Hovedpersonen ankommer i blodrød dress, svart hatt og med enda mer frentisk viftende fingre enn vanlig. 
En voldsom «Alltid va på väg» fortsetter i «Slickar i mig det sista». 
Lyden er fantastisk. 
Bandet er ålreit. 

Thåström kaster jakka. 
«Jag är en idiot» - Imperiet-låten for lengst har sluttet å være en Imperielåt. 
Han vandrer mer og mer manisk hvileløst over scenen. 

Men så: 
«Sönder Boulevard», det første virkelig vakre øyeblikket. 
«Kom med mig», det første virkelig skummelt lokkende øyeblikket. 

Det tar seg opp. 

Først ved «Ingen sjunger blues som Jeffrey Lee Pierce» er det alt virkelig løfter seg. 
Lysene går over i epileptiske anfall. 
Thåströms fingre jobber frenetisk med trianglet. 

Det er mørkt, manisk og fenomenalt. 

Derfra og ut er det slik en Thåström-opplevelse skal være. 
Låtene som vokser seg sammen til voldsom blodsvart masse, der bestandelene blir mindre og mindre viktige. 
Låtene farer forbi, den ene voldsommere enn den andre. 
Setlisten formelig glitrer i det røde mørket. 

Og så forsvinner de av scenen. 
Selvsagt. 

Ekstranummeret «Fanfanfan» tenner tusen gratis mobilladerlommelykter, og er så rolig intenst at bulderet fra Susanne Sundfør trenger gjennom som et villet torden. 
«Slåpp aldrig in dom» er en like fantastisk versjon. 
Mens «Ner mot terminalen», fra årets «Den morronen» er også denne gangen en litt rar, avkortet avslutning på et egentlig veldig sterkt sett, der momentet delvis forsvant. 

Øyafestivalen er ikke mest for gamlinger. 

Men hvis alle gamlinger er som denne gamlingen, kan de gjerne bli det. 

TOR MARTIN BØE 
