The Cure med kraftfull presentasjon av sin enorme historie
Fredagsforelskelsen kom tidlig denne uken. 

Hva: The Cure 

Hvor: Oslo Spektrum 

Ser man bort fra gothestetikken, fremstår The Cure mer vitale enn de fleste. 
For hvor mange band står på scenen i timesvis, bare for å gi fansen så mye som mulig fra katalogen? 

De starter med massiv musikalsk styrke til låten «Open», med et psykedelisk visuelt uttrykk på skjermen bak. 

Den sitter som et skudd. 
Strobelysene skyter ut i alle farger. 

Så kommer en endeløs blå himmel med hvite skyer opp på skjermen til neste kraftsalve av en låt, «High», før en passende overgang til enda en opptempo perle. 

Med «A Night Like This» legger The Cure opp til en ganske så annerledes kveld. 
Det er fullt fokus fra første minutt, og det er ikke ett dødpunkt i løpet av de to første timene. 

Store synthlinjer 

Det begynner å nærme seg fire tiår siden unge Robert Smith dannet the Cure sammen med noen kompiser hjemme i Sussex. 
Senere har han vært en karismatisk del av bandet som omtrent er blitt mer britisk enn fish & chips og David Beckham til sammen, og en sentral del av postpunkens historie. 

Det er få indikasjoner på at han begynner å dra på årene. 

Anmeldelsen fortsetter under bildet. 

Bandet står der alvorlige og uanfektet, men det ser likevel komfortable under. 

Smith virker å være i strålende humør, der han flankeres av keyboardist Roger O’ Donnell og gitarist Reeves Gabrels – som står der som stoiske ankerpunkter som evner å løfte låter fremover. 
Bassisten Simon Gallup blir bandets livevennlige innslag, der han shower rundt. 

«Push» blir en grandios låt, og de store synthlinjene løfter generelt flere låter til et eksplosivt nivå. 

Enestsående «Lovesong» 

De fortsetter med «Pictures of you», hvis lange intro igjen passer strålende som inngang til et dypdykk i The Cures massive katalog. 
Det er emosjonelle, repeterende synthmelodier, og drivende og stødig gitar fra Gabrels. 
Gitarprestasjonene får også det sittende publikummet omtrent til å danse i stolene rundt meg. 

Så kommer Smiths vokal rolig inn. 
For et behagelig sound som fyller Oslo Spektrum! 

Først når han synger «End» skranter vokalen litt, før han plutselig gir en helt enestående fremførelse av «Lovesong». 

Anmeldelsen fortsetter under bildet. 

Som å delta på noe helt spesielt 

En skulle tro energinivået på et tidspunkt vil dale blant publikum; the Cure er tross alt kjent for sine lange konserter. 
Men jubelropene kommer straks en låt glir over i neste. 
Det går over i eufori når de umisjennelige synthlinjene fra «Just Like Heaven» og «Boys Don´t Cry» dukker opp. 

Meditative «Trust» er nok et melodiøst høydepunkt. 
Og da har vi ikke engang kommet til bandet mange encores. 

Vi kan vel kalle dem tidløse, flere av the Cures klassikere fra både de gothsvarte albumene og de mer poporienterte, og det føles som å delta på noe helt spesielt i Spektrum i dag. 
Jeg tviler på at det finnes en eneste publikummer som ikke ville ha mer. 

Det er kanskje bare tirsdag, men vi begynner å få den forelskelsesfølelsen som kommer på fredager... 

Anmeldelsen er basert på de første to timene av konserten. 
