Bokanmeldelse:Frode Grytten «Menn som ingen treng» 

Frode Grytten har skrevet en knallgod novellesamling. 

Ni år etter sin forrige novellesamling, er Frode Grytten tilbake på hjemmebane. 

I «Menn som ingen treng» finner vi ti fortellinger om menn som ikke helt finner ut av det. 
De er kastet inn i livet og livet visste ikke helt hva mennene skulle brukes til. 
Enten det er gutten fra Odda som må bli med moren sin på date med en ny flamme. 
Eller den 72 år gamle mannen som kjører rundt en julehelg på E16 uten å finne frem i uværet. 
Eller hotelleieren som visstnok skal ha et kjønnsorgan med spesielle kjennetegn. 

Og alle kjører de rundt i volvoer. 
De stakkars mennene. 

I Gryttens noveller ligger poesien i hvert ord, i hver setning. 
Kanskje det skyldes at jeg kan høre Gryttens stemme mens jeg leser. 

Det gjør ingenting. 
Hans stemme er behagelig. 
Hver eneste novelle holder taket i meg gjennom hele historien: ikke en eneste gang vil jeg slutte å lese, ta pause, legge boken fra meg. 
Jeg vil lese ferdig, jeg vil se hvor Grytten tar meg med, om det er på en motorvei i Italia, om det er på toget på Ål stasjon, om det er på en øde vei i Finnmark, eller i en voldsom bilkrasj på E16 mellom Bergen og Voss. 

Om forfatteren: 

Novellene er lange fortellinger som gjerne går over en lengre tidsperiode. 
Her er det flere blinkskudd. 
Som åpningsfortellingen «1974», om den unge og usikre gutten som ferierer i Skånevik med mor og lillebror mens faren blir igjen i Odda for å jobbe. 
Morens velstående og selvsikre flamme dukker opp og kjører dem rundt i T-Birden sin. 

Den offentlige utroskapen gjør noe med gutten, som selv sliter med egne kjærlighetsforhold: samme vår har han begynt å ligge med datteren til direktøren på verket. 
Men han får en skyldfølelse av dette: 
«Eg ville høre pusten hennar når ho forvandla seg frå å vere ei alle såg, til å bli ei eg tenkte at bare eg fikk sjå.» 

Akkurat den siste setningen er litt typisk Grytten. 
Evnen til å fange inn små, viktige erkjennelser og gjøre poesi ut av dem. 

En annen novelle som overrasker er «Kokepunkt». 
Vekteren Harry er for brutal med en mindreårig, det blir filmet og spredd på SoMe, og Harry får sparken. 
I stedet finner han glede ved å bli arbeidsleder for en gjeng polakker som bor sammen. 
Små frampek gir gnist om en mulig dramatisk avslutning, og Harrys handlinger tar meg som leser på sengen. 

Sterkest inntrykk gjør novellen «Finnmark». 
Hovedpersonen er overbevist om at han er en soldat i krig og oppsøker flyktninger på en campingplass, hvor han jakter dem med skytevåpen. 
Hovedpersonens følelseskalde reaksjon til sine handlinger, gir sterke assosiasjoner til Utøya-massakren. 
Det samme gjør måten han jakter ofrene på. 
Følelsene hans kommer først til uttrykk i sin sterke kjærlighet til sin mindreårige kjæreste. 

Denne kontrasten kan skape uro hos leseren, og når novellen er over, er denne leseren utmattet. 
Slik god kunst kan evne å gjøre. 

Det finnes etpar noveller som ikke lever opp til samme standard som de andre. 
«Vintertog» er spennende, men jeg-personen overforklarer hvorfor det har gått galt med ham og faren. 
Og «SK4609» forteller på effektiv vis historien om den ensomme, homofile mannen som ingen kjenner og som har holdt igjen sine følelser hele livet, og som reiser bort og bare vil forsvinne. 
Likevel: historien oppleves ikke som spesielt original for denne leseren. 

Men alle de andre novellene er knallgode. 

HØR: 
Høstens sekserbøker og bøkene VG-anmelderne gleder seg til i høst: 

Soundcloud: 
Høstens beste bøker 
