Anmeldelse: a-ha - «Cast in Steel»
Søvndyssende a-ha-comeback. 

ALBUM: 
Det ville være en overdrivelse å si at årets a-ha-comeback er etterlengtet. 
Misforstå meg ei, vi trenger a-ha og det er selvsagt hyggelig at de lager ny musikk sammen. 

Problemet er bare at de har skilt lag/sagt at nå er det slutt såpass mange ganger at «ulv, ulv»-effekten kverker noe av overraskelsesmomentet. 
Da de takket for seg i 2010 var det de færreste som trodde at de hadde sett det siste av Norges største pop-eksport gjennom tidene. 

Retrovibb Påskuddet denne gangen var et forlokkende tilbud fra festivalgiganten, Rock in Rio, hvor a-ha etter sigende satte publikumsrekord på sagnomsuste Maracanã Stadium da de spilte der i 1991. 
Reaktiveringen sammenfaller også med 30-årsjubileet for debutplata, «Hunting High and Low» som kom i 1985. 

Det er tydelig at a-ha ønsker å gjenskape noe av den samme følelsene. 
På omslaget er den gamle logoen tilbake, bildet er i gråblå toner, oppstillingen av bandet er nesten identisk: 
Magne, Morten og Paal. 
De må gjerne være 30 år eldre, men de holder seg uforskammet godt. 
Det gjør musikken deres også, både den gamle og den nye — når de treffer, vel å merke. 

Sedat trav Hjertesukket i denne runden er at plata skriker etter noen låter som sparker den ut av det sedate travet den antar fra første strofe. 

«Cast in Steel» er varm og god med sine florlette og pludrende synth-melodier, refrenget - pent trukket i stryk, løfter låten forsiktig, mens kassegitaren gir den en fin fremdrift. 
Elegant sammensatt og like elegant utført. 
Førstesingelen «Under the Makeup» skor seg på bandets velkjente symfoniske balladeformel man har hørt litt for mange ganger, mens «The Wake» er mer luftig melankoli. 
Man begynner å kjenne behovet for at noen skal skifte gir. 

«Forest Fire» er i så måte et kjærkomment avbrekk. 
Den pumpende rytmen og de stakkato synth-melodiene tilsier at den med litt godvilje kunne ha vært skrevet et sted mellom «Hunting High and Low» og «Scoundrel Days» - for øvrig a-has magnum opus. 

Pregløst Dessverre, er det kjapt tilbake til gamle synder. 
«Door Ajar» er Waaktar på tomgang. 
Mannen som alltid har vist en unik evne til å vri a-ha bort fra det formelpregede kommer ikke helt gjennom her. 
«Living at the End of the World» og «Shadow Endeavors» er tilsvarende pregløse. 
Når plata i tillegg skriker etter et par virkelige høydepunkt, er det vanskelig å mane frem den store entusiasmen for dette comebacket. 

Som et hvileskjær i travel katalog, kunne plata gjort sin misjon, men når man tuter i hornet om comeback kreves det kraftigere ammunisjon for å skake grunnvollene. 
«Cast in Steel» skyter med løskrutt. 
