Anmeldelse:«Divergent: 
Allegiant» 

Hjelp, vi redder verden. 

FILM: 
«Divergent: 
Allegiant» er tredje film i «Divergent»-serien. 
Men først og fremst er den et produkt av den ville angsten i filmverden for at det skal finnes en dag da det ikke er mulig å se tenåringer redde verden fra mimikkløse fremtidsdiktatorer på kino. 

Giddeløs kopi 

Siden starten har «Divergent»-serien føltes som en giddeløs kopi av «The Hunger Games», laget mer for å ligne noe annet og melke en eksisterende målgruppe enn for å fortelle en historie med hode, hale og indre sammenheng. 

Den kjente verden har (igjen) gått under, restene av menneskeheten har (igjen) organisert seg i en autoritær styreform der borgerne (igjen) er delt inn i et strengt kastesystem. 
Gjennom tre filmer har Shailene Woodley gestaltet Tris, hun som ikke passer inn i noen fraksjon, ledet opprøret mot det bestående. 
Samtidig har hun forsøkt å late som om hun er forelsket i trutmunnen Theo James, noe som synes å være vanskeligere enn å velte et høyteknologisk despoti. 

Teknobabbel 

Fienden fra de to første filmene, en erkearisk Kate Winslet, er død. 
I Chicago slåss de nye lederne Naomi Watts og Octavia Spencer om makten. 
Tris ender opp på flukt, og oppdager et nytt nivå av overvåkende undertrykkere på utsiden, noe som fører til noe runder med kilometerlange forklaringer fulle av tvilsom teknologi og pseudopolitiske teorier. 

De avbrytes hvis og bare hvis noen må skyte noen, eller kjøre et fancy futuristisk kjøretøy over ødemarken. 
Byene er borte og solen skinner, men ingen kan likevel finne personligheten sin samme hvor mye de leter. 

Fortjener bedre 

Den som kommer nærmest er Jeff Bridges, som er en ny og overbevisende nemesis, delvis på grunn av mildheten han synes å ta med seg inn i alle roller. 
Woodley fortjener, som vanlig, bedre. 

Det skal bli én «Divergent»-film til, etter alle øremerker eksakt like militærgrønn og morsk og humørløs som denne. 
Og etter dét kommer det nok flere verdensunderganger, og så en til, og så en til. 
