Nytt fra Deerhunter:Kunstrock på sitt sterkeste 

Bandet fornyer seg igjen på sitt åttende album. 

Deerhunter, med Bradford Cox i spissen, er tilbake med et nytt album. 
Bandet har en spennende karriere bak seg, med musikk som har strukket seg fra støyrock via drømmepop til punk. 
Denne gangen er det kunstrock med røtter fra både Lou Reed og moderne klassisk musikk som står på menyen. 

Deerhunter viser at også dette er en stil de behersker. 

Med tidløse kvaliteter 

Selv om dette er nok et stilskifte for bandet, har de alltid hørtes mest ut som seg selv. 
Det er noe med måten Cox & co. komponerer musikken på som gir dem egenart. 
I denne runden blir tilsynelatende florlette arrangement beriket av fikse lyddetaljer. 

Cox har visst også fått en fetisj for cembalo, uten at vi er helt over i sekstitallspsykedelikaen. 
Dette er i det hele tatt et album det er vanskelig å tidfeste. 

Instrumentalen «Greenpoint Gothic» er et godt eksempel på albumets tidløse kvaliteter. 
De svevende lydteppene er vanskelige å plassere, instrumenter glir over i hverandre, og melodiene er besnærende i sin enkelhet. 
Låten fremhever også bandets fantastiske rytmeseksjon, og perkusjonen bærer den stødig fremover. 

Samfunnsfokusert innhold 

Albumet minner samtidig om den mer forseggjorte stilen Deerhunter ble kjent for midt i karrieren. 
Iblant kan musikken høres ut som noe fra Halcyon Digest, en personlig favoritt fra dette tiåret. 
Det er med andre ord mindre skoglaning og støy, uten at lydbildet fremstår tannløst. 
Garasjerocken fra de siste to albumene er heldigvis ikke helt borte. 
Vi får noen mer rocka numre, som drivende «Futurism». 
Det hjelper på flyten. 

Samtidig er dette et prosjekt drevet av ideer, slik mange gode album gjerne er. 
Bandets fokus flyttes fra det introverte til storsamfunnet. 
Sosiale medier, radikaliseringen av politiske standpunkt og mangel på konsentrasjon er blant problemene som opptar Cox. 
Veldig tidsriktig. 
Allikevel er det en optimisme i musikken der oppløftende melodier gjerne står i kontrast til tekstinnholdet. 
Alt er ikke tapt. 

Et helhetlig album igjen 

Deerhunter er et av rockebandene som fremdeles lager helhetlige album snarere enn låtsamlinger. 
Dette er en godt sammenskrudd lytteropplevelse, der låtene skaper inntrykket av et gjennomført verk som er større enn sine enkelte bestanddeler. 
Man kan naturligvis plukke ut enkeltspor, som den svært fengende singelen «Plains», men å høre albumet som helhet fra begynnelse til slutt er absolutt å anbefale. 

Her er det bare å lene seg tilbake og ta musikken innover seg. 
Nok et sterkt slipp fra et spennende band som fremdeles går sine egne veier. 

Spiller på Rockefeller i Oslo 4. juni. 
