Pop i jazzens tjeneste
Eksotisk bergenspop som forfører. 

Debutalbumet til bergenstrioen Building Instrument hørtes ut som et forsøk på å lage en ny popmusikk. 
Denne oppfølgerplaten har tatt dem et betydningsfullt skritt videre i retning av en ny verdensmusikk. 

Musikken er bygd rundt flere forlokkende kontraster. 
Først det faktum at musikere med jazzbakgrunn bruker popen som arena — og lykkes med å være originale. 

Vokalist og multiartistMari Kvien Brunvoll har for eksempel gitt ut flere album med lydutforskninger rundt en base av soul og blues, men i Building Instrument virker hun friere og mer forløst. 

Kontrastene finnes også i selve musikken. 
Trommeslager Øyvind Hegg-Lundes rytmer har afrorøtter, en slags urrytme, men den brytes mot glass— og treklanger som fra et mer moderne musikklandskap. 
Og der rytmene peker mot det lokale og opprinnelige, svever Åsmund Weltziens synther og elektronikk av gårde utover mot galaksene. 

Les også: 

Det er et musikalsk univers som gir sterke assosiasjoner til den amerikanske trompeteren og komponisten Jon Hassell, og hans blanding av elektronikk og «etniske» impulser under betegnelsen «Fourth World». 

Også lytterposisjonen er kontrastfull: 
Umiddelbart er musikken lett tilgjengelig, med sine milde klanger, vakre sang, behagelige rytmer og enkle melodier. 

Samtidig er vokalen ofte uforståelig, delvis er den ikke-verbal, delvis så bearbeidet at ordene er som på et annet språk. 
Dette underbygger det universelle preget på musikken. 
Selv når Kvien Brunvolls ord blir tydeligere mot slutten av albumet, høres de ut som sang fra en annen verden. 
Det skyldes dels at lyrikken er ganske kontekstløst, så privat at den nesten blir abstrakt. 
I tillegg vil nok Kvien Brunvolls romsdalsdialekt være noe fremmed for mange lyttere; «I e litt forvirra e i like god å leve». 

Fire av de seks sporene på platen er opptak fra Henie Onstad Kunstsenter høsten 2015, der trioen fremførte musikk laget spesielt til en utstilling med multikunstneren Kurt Schwitter. 
De skriver selv at de føler seg hjemme i Schwitters kunstneriske prosjekt, som henter impulser og elementer fra mange kilder og formidler dem i et vidt spekter av kunstneriske uttrykk. 

Test deg selv: 

Den første sangen på albumet har da også fått tittelen «Collage». 
Men selv om lydbildet til Building Instrument har mange elementer, er det lite som minner om klipp-og-lim her. 
Tvert om er musikken preget av å være gjennomarbeidet, målrettet og sammenhengende. 

Det er færre sanger med tradisjonell vers-refreng-struktur på årets album enn på debuten. 
Popaspektet sitter likevel igjen både i det lyse uttrykket og i de betakende melodiske linjene. 
De jazzlige elementene er dempede, men sentrale. 

Det er et samspill mellom musikerne som er sjeldent i popmusikk, der de er distinkt til stede i hver sine roller, samtidig som helheten er så harmonisk. 
Langsomt utspiller sangene seg, lyse og eksotisk forførende opp mot milde vendepunkt inn i noe dunklere langt uti. 

«Kem som kan å leve» er som et musikkfølge på en reise til det fremmede landet der Building Instruments musikk oppstår. 
