Ny Netflix-serie leverer norgesreklame vi godt kunne vært foruten
Kunne ikke britene bare holdt seg hjemme? 

Trond Fausa Aurvåg fortjener en skuespillerpris bare for å holde maska i alle de «norske» dialogene han har med sin islandske kollega Jóhannes Haukur Jóhannesson i «The Innocents». 
Netflix' nye paranormale, britiske ungdomsserie har allerede fått en del oppmerksomhet her til lands, ettersom store deler av den er spilt inn utenfor Bergen, og flere norske navn står på rollelista. 
Men ikke mange nok, dessverre. 

Skjønt, britiske seere er vel fornøyde bare de hører et visst antall harde konsonanter. 
At Jóhanssons «Steinar», og flere andre «norske» rollefigurer harker seg gjennom de sikkert møysommelig innøvde replikkene sine, uten at jeg skjønner halvparten av hva de sier, får vi nordmenn prøve å bære over med. 

Vi har tross alt fått med Aurvåg, samt Ingunn Øyen og Lise Risom Olsen i mindre biroller. 
Og vi kan glede oss over mange lange kamerasveip over majestetisk vestlandsnatur. 
Dette er norgesreklame av et helt annet kaliber enn da Tom Cruise flyttet Prekestolen til India. 

Eller, det kunne ha vært det, hvis selve fortellingen hadde vært noe å være stolt av. 
Etter å ha sett fire episoder av dette våset, tenker jeg at britene godt kunne holdt seg hjemme. 

Fantasy-kjærlighet 

«The Innocents» starter som en kjærlighetshistorie om de britiske tenåringene June og Harry, som rømmer hjemmefra for å «være de vi selv ønsker å være». 
Begge har det vanskelig hjemme, forstår vi. 
Han har tunge omsorgsoppgaver - han hjelper moren sin med å pleie en far med litt uklart sykdomsbilde. 
Hun har en far som overbeskytter henne langt utover normalen, men som lover å lempe på reglene når de straks skal flytte til et øde sted på Færøyene. 
Hva er han så redd for? 

Det er her fantasybiten kommer inn og overskygger det meste annet. 
For June er en «hamskifter», en etterkommer etter de gamle berserkene fra nordisk mytologi. 
Vi aner at det har noe med den norske mora hennes å gjøre, som forlot dem da June var liten. 
Evnene til June - eller forbannelsen, for hun kan ikke kontrollere dem - slår ut i full blomst allerede kort tid etter at de har reist hjemmefra. 

Naturromantikk 

Samtidig dukker det opp to rufsete norske karer som jakter på henne (Jóhannesson og Aurvåg). 
De er sendt fra et bokollektiv på det norskeste vestlandet, der Junes mor (finske Laura Birn) har søkt tilflukt. 
Her utøver en mystisk psykolog ved navn Halvorson (Guy Pearce) eksperimentell terapi på en gruppe hamskiftere, samtidig som de lever sammen i en naturromantisk og isolert tilværelse, med økologisk landbruk, hjemmestrikkede ullgensere og kaniner som flås på trammen. 
Velkommen til Norge! 

Jo da, så handler det om et isolert hippiekollektiv i fjellheimen. 
Men når Jóhannesson går på pub inne i byen, bestiller han knekkebrød med leverpostei og venter mellom laftede vegger i en bule som kunne stammet fra vikingtida. 

Det er ikke meningen at vi skal le av dette. 
Det største problemet med denne serien er nemlig ikke dårlig språk og lite troverdige detaljer, men at den tar seg selv så ekstremt seriøst. 
Humor og selvironi er viktige bestanddeler i nær sagt all populær fantasy, fra «Harry Potter» via «Ringenes Herre» til «Game of Thrones». 
Likevel ser det ut til å være det første som viker i mindre vellykkede fortellinger, der ambisjonene er større enn historien. 
Og «The Innocents» er et grotesk tilfelle. 
Gravalvoret gjennomsyrer alt, enten det handler om ungdommenes kjærlighet, foreldrenes desperasjon eller Halvorsons terapirom. 

Drømmen om «Twilight» 

Vel er de fleste av karakterene i en fortvilt situasjon. 
Men uten noen små corny detaljer, innforståtte vitser og utenomsnakk blir de ikke hele mennesker, bare ensfargede spillebrikker i en fortelling som strever med å gjøre seg interessant. 
Ambisjonen har nok vært å fenge ungdommen med en slags britisk-norsk «Twilight»-variant, og forhåndsomtalen bruker store ord om ung kjærlighet. 
Men «Twilight» var husmorporno for kidsa (og mødrene deres). 
En ublu flørt med farlig og ulovlig romantikk, proppet med seksuelle hentydninger og en kjærlighetshistorie mange kunne relatere til, når vi skreller bort det paranormale: 
Vanlig jente trekkes mot en gutt hun ikke kan få, og som hun iallfall ikke bør ligge med. 

«The Innocents» hopper over alt dette og venter at vi skal heie på ungdommenes dype kjærlighet fra starten av. 
Det er mye å be om, og krever langt mer enn litt fiolinmusikk og nærbilder av tårevåte øyne. 
Halvveis inn i serien er det fortsatt lettere å tro på berserk-myten enn på kjærlighetshistorien i denne serien. 
Uten at det er noen stor seier for nordisk mytologi. 
