Jens Stoltenbergs biografi:Høyst lesverdig 

Jens Stoltenbergs velskrevne selvbiografi virker oppriktig – og balanserer fint mellom det personlige og det politiske. 

En lubben og litt ensom gutt, som stammet og slet tungt på skolen. 
Bildet som tegnes av Jens Stoltenberg, ni år gammel, viser ikke et opplagt statministeremne. 
Da familien returnerte etter flere år i Serbia, der pappa Thorvald var diplomat, fant lille Jens først et sted å passe inn på Steinerskolen. 

Men snart gikk det riktig godt, og når han skal oppsummere grunntrekkene i sin ungdomstid, vektlegger Stoltenberg et miljø som åpnet for interesser på mange fronter: 

«Jeg er Frogner-gutt, vokst opp i grenselandet mellom Oslos vestkant og det røffere miljøet på Ruseløkka og i Vika. 
Jeg hadde foreldre med radikale tanker og venner fra hele verden, og jeg var påvirket av Steinerskolens antroposofi og kunstnermiljø.» 

Med andre ord en atmosfære som nok kan kalles borgerlig, men langt fra innkapslet i en boble. 

Jens Stoltenberg: 
«Min historie» 

Så hvorfor i all verden skulle han senere i livet føle seg som en katolikk foran det sixtinske kapell når han skuet mot finansministeriet? 
Det nærmeste han selv kommer en forklaring, er at han begynte å studere sosialøkonomi fordi det var et fag som handlet om hvordan samfunnet kunne styres. 
Den langhårede AUF-eren med Vietnamengasjementet ble etter hvert mer og mer glad i tall. 

Til politisk selvbiografi å være, har Stoltenberg funnet en fin balanse mellom det personlige og det politiske. 
Hovedgrepet er at han har valgt ut de viktigste relasjonene eller begivenhetene i sitt private og profesjonelle liv, som så holdes fra hverandre ved at han har viet egne kapitler til hvert av dem. 
Fremstillingen er i hovedsak kronologisk, og går helt frem til 2014 da han forlater Arbeiderpartiet for å bli generalsekretær i NATO. 

Blant de heteste temaene er lederstriden med Thorbjørn Jagland. 
Stoltenbergs innrømmelse av at de var en krets som møttes i skjul for å fraksjonere mot Jagland, kan være illustrerende for den graden av åpenhet som preger selvbiografien. 
Leseren får ikke mange detaljer om som skjedde på disse møtene, men sitter likevel igjen med mer innblikk i hva som foregår i maktens kulisser. 
Det gjelder ikke minst når det gjelder hvilke aktører som er sentrale – og hvem som ringer hvem når det brenner. 

En rekke viktige saksfelt behandles, som pensjonsreformen, energipolitikken og finanskrisen. 
Stoltenbergs tilnærming kan være både pragmatisk og ideologisk, tidvis stanser han opp og reflekterer over prinsipielle spørsmål. 
Når han skal utdype hvorfor han tilhører venstresiden, bruker han familiepolitikken som eksempel. 
Politikerne må regulere slik at valgfrihet kan bli noe reelt: 
Før pappapermen kom, tok kvinnene ut 99 prosent av all foreldrepermisjon i Norge. 

Selv om boken er på 560 sider, er det noen sentrale spørsmål som ikke stilles. 
Den største elefanten i rommet er det demokratiske underskuddet i EØS-avtalen. 
Forfatteren har jo vært statsminister flere i ganger i et land hvor svært mye av lovverket utformes i en organisasjon han ikke har stemmerett i. 
Dette faktum hadde nok fortjent et eget kapitel. 

Men alt i alt er det et bra spenn i tematikken, både på det politiske og det personlige planet. 
Boken gir bedre forståelse av både Stoltenberg og det han utrettet, slik en god politikerbiografi skal. 

STEN INGE JØRGENSEN 
