Bokanmeldelse:Prinsesse Märtha Louise og Elisabeth Nordeng: 
«Født sensitiv. 
Våre historier» 

Sutrete og selvopptatt, eller et betimelig innblikk i følsomme sinn? 
Boken til Märtha Louise og Elisabeth Nordeng er verken fugl eller fisk. 

I jungelen av selvutviklingsbøker og populærterapi kommer altså den halv-royaleboken «Født sensitiv. 
Våre historier», som et siste tilskudd til floraen. 

Det er begrepet «høysensitiv» vi her skal introduseres for. 
Med utgangspunkt i egne liv og erfaringer har de to selverklært høysensitive forfatterne i samarbeid med journalist Kristin M. Hauge skrevet 270 sider om tematikken. 

Märtha om bruddet med Ari: 
– Det er en sorgprosess 

For den som skulle være i tvil: 
Høysensitivitet skal være evnen til å ta innover seg flere sanseinntrykk og følelser, og ha større evne til innlevelse enn det vi vanlige mennesker har. 

Etter å ha lest denne boken, sitter jeg likevel igjen med en nagende følelse av at bruken av et slikt begrep kan bidra til å mystifisere et stort spekter av individuelle særtrekk som mange av oss bærer på i større eller mindre grad. 

Fikk du med deg? 
Brannutrykning etter Märtha julebakst 

I det litt uforpliktende og vage terapispråket som kjennetegner så mange bøker innenfor denne litterære sjangeren, skiller ikke forfatterne seg ut verken spesielt positivt eller negativt. 

Boken er lettlest og selvfølgelig «personlig», og ikke overraskende full av mer eller mindre søkte metaforer: 

«Tenk deg at du er en app på en smarttelefon» (nei, jeg kjenner absolutt ingen som vil kjenne seg selv igjen i det bildet). 

Eller: 
«Der andre ser for seg fysiske engler med vinger, snakker vi om lysvesener og en energetisk frekvens». 
Dere gjør det, ja? 

Bokens baksidetekst er for øvrig utstyrt med følgende, nesten truende setning: 
«Vi hører hva du sier, men vi hører og ser alt det andre også.» 
Overhodet ikke greit. 

Legg til den obligatoriske dosen med holistisk tankegods og fyldige sitater fra engelskspråklig coaching-litteratur, og resultatet er som skapt til å promotere Märtha Louises og Elisabeth Nordgrens Soulspring-virksomhet. 

Det er for øvrig et paradoks at Märtha Louise fremstår som så inkonsekvent i sin skildring av livet som offentlig person. 
På den ene siden får vi den velkjente historien om hvordan særlig pressen har opptrådt invaderende i mange sårbare situasjoner. 
På den andre siden unnslår hun seg ikke for å dele raust med barndomsminner om bestefar Olav, mor, far og bror. 

Det er med utgangspunkt i disse minnene, og historier om hvordan hun følte seg mistilpasset på skolen, likte å leke for seg selv, tok andres følelser innover seg og så videre, at Märtha Louise senere har kommet frem til at hun er høysensitiv. 
Et begrep som åpenbart kan brukes til å forklare, og forsvare, svært mye. 

For øvrig: 
Hva pressemeldingen hun selv skrev for å offentliggjøre skilsmissen fra Ari Behn har i denne boken å gjøre, er ikke godt å si. 

Lite sensitivt gjort, spør dere meg. 
