The Last of Us
En kraftfull spillfortelling som nesten bryter ut av tv-skjermen. 

To tiår etter utbruddet lever overlevende etter en dødelig infeksjon i strengt kontrollerte soner. 
Millioner på millioner er døde eller det som verre er, infiserte. 

De som rammes av den viruslignende infeksjonen er ikke lenger mennesker, men blodtørstige monstre uten egen fri vilje. 

Men vent, dette er ikke et zombie-spill, noe Sony og utvikleren Naughty Dog har brukt mye tid og krefter på å understreke, det er en fortelling om to mennesker som sammen må overvinne de største hindringene i deres liv sammen. 

Med tydelig inspirasjon fra Cormac McCarthys roman The Road fra 2006, må den hardbarkede Joel og den unge jenta Ellie reise gjennom et USA rammet, lammet og ødelagt av konflikten med de infiserte. 

I samme stil som Uncharted-spillene må du i tredjepersonsperspektiv skyte, snakke og snike deg gjennom fortellingen. 
Spillmekanikken er gjennomarbeidet og overgangen mellom filmaktige sekvenser og dine handlinger foregår sømløst. 

Hvor viktig er god grafikk? 

The Last of Us forteller en rik historie om to engasjerende figurer som er omgitt av en velkonstruert verden. 
Grafikken, det visuelle uttrykket, omgivelsene, bevegelsene, ansiktsuttrykkene, alt viser at Naughty Dog ligger i front. 
Spillet imponerer voldsomt med sitt utseende, men samtidig dukker det opp et fundamentalt spørsmål. 

Hvorfor er virkelighetsnær grafikk blitt sett på som et ideal for spill? 
Det er et grunnleggende spørsmål alle spillere bør stille til seg selv. 

Jeg blir selv imponert over hvor langt den tekniske utviklingen er kommet, over hvor detaljerte spillverdenene er blitt, over hvor troverdige spillfigurene beveger seg og snakker. 
Og jeg har brukt dette som et kvalitetskriterium i flere av mine egne anmeldelser de siste årene. 

Men samtidig vet jeg at det er ikke grafikken som er avgjørende for engasjement i en fortelling. 

– 
Vi er alltid på jakt etter noe bak virkeligheten, noe med en mer menneskelig mening, fortalte sjefsprogrammereren hos spillselskapet thatgamecompany (Journey – årets spill i 2012), John Edwards i en artikkel om virkelighetsnær grafikk i syvende utgave av spillmagasinet Kill Screen. 

The Last of Us forsøker å forene idealet om virkelighetsnær grafikk og spillfigurer som er mer enn piksler på en skjerm. 
Joel og Ellie er levende, og de eksisterer utenfor tv-skjermen din, det er hovedmålet til Naughty Dog. 

Åpningsscenen finner sted tjue år før hovedhistorien i spillet tar til, Joel er alenefar og kommer hjem til datteren sin. 
Med enkle grep vises vi en hardt arbeidende alenefar med sterke bånd til datteren sin, og allerede her kommer kvaliteten i stemmeskuespillet til syne – eller for øret. 

Den uanstrengte dialogen løfter mitt engasjement for menneskene på skjermen, slik at når det første sjokket traff som et hardt slag i magen, var jeg fanget i fortellingen. 

Motstanderne, de infiserte, er også smarte og tilpasser seg den situasjonen du og hovedfigurene befinner seg i. 
Mangler du ammunisjon kan en infisert forstå at det er mulig å angripe deg rett på, mens de gjerne kan ta i bruk dekke om du fyrer løs. 

Tempoet deles opp ved at du må ferdes gjennom ødelagte byer og forlatte områder, gjerne med små oppgaver som må løses, og med mindre fortellinger om hva som har skjedd med menneskene som nå er borte. 
En kosebamse, et brev, et familiebilde, alt dette utbroderer spillverdenen til et troverdig og dystert sted. 

Et vellykket spill 

De stille øyeblikkene i The Last of Us blir brått avbrutt av intense kamper, mens andre ganger får du muligheten til å angripe først. 
Et dynamisk snikesystem gjør at du selv kan velge hvordan du vil møte utfordringen som er foran deg. 

Kampene er likevel ikke spillets sterkeste side, og kan etter noen timer føles som en unødvendig hindring for å fortsette på selve historien. 
Et par av disse sekvensene kunne med fordel vært kuttet ned på for å ikke miste fokuset på fortellingen. 

Detaljene, spillverdenen rundt deg, lyden, og ikke minst musikken av komponisten Gustavo Santaolalla (kjent for lydsporet til Motorsykkeldagbøkene) er det som drar meg tilbake til The Last of Us. 

For å svare på mitt eget spørsmål: 
Klarer Naughty Dog å oppnå en vellykket kombinasjon av teknisk innovasjon og en fortelling som går utenfor tv-skjermens firkantede ramme? 

Ja, spillet makter å engasjere meg følelsesmessig – både i Joel og Ellies skjebne, men ikke minst i verdenen rundt dem. 

The Last of Us er det fremste eksempelet på filminspirerte spillfortellinger. 

Denne anmeldelsen er basert på enkeltspillerdelen av The Last of Us. 
Spillet har også en flerspillerdel som ikke var åpnet i testperioden, hvor spillere kan kjempe for ressurser for sin klan over en periode på flere uker. 
