«Hail, Caesar!:»Fornøyelig selvpisking fra Hollywood 

Selvpisking er ingen yndet disiplin i Hollywood, men det skjer iblant, og nå i februar vises to filmer på kino som på hver sin måte gransker baksiden av drømmefabrikkens fasade. 

N.B. 
Filmen har première i Norge 4. mars! 

Mens den biografiske 

med stort alvor skildrer forfølgelsen av radikale filmarbeidere i Hollywood på 50-tallet, svinger Coen-brødrene pisken med lettere hjerte og langt større vidd. 
Her er vi tilbake i samme studioet som i Barton Fink, rundt ti år senere, med voksende kald krig-paranoia og et studiomaskineri som behandler skuespillerne som veddeløpshester (og ikke som kveg, slik Hitchcock formulerte det). 

Passer moralen 

Eddie Mannix (Josh Brolin) har jobben med å se til at alt går for seg i henhold til den moralsk oppbyggelige produksjonskoden, og kan være hard i klypa når filmstjernene trosser grensene. 

I en tidlig scene ser vi ham i møte med religiøse ledere om et kommende Ben Hur-aktig epos om Jesus fra Nasaret der studioets største stjerne Baird Whitlock (George Clooney) har hovedrollen som romersk soldat. 

Det ender i en absurd krangel om hvem Jesus egentlig var, og sekvensen er et perfekt uttrykk for hvordan denne filmen er sydd sammen. 
Den handler ikke om krimplotet der Clooney blir kidnappet av radikale manusforfattere som vil ha en omfordeling av produksjonsmidlene (selv om det er en fornøyelig sidehistorie). 

Nei, filmens hovedanliggende, selve grunnen til at de virtuose brødrene har laget den, er at de får anledning til å gjenskape gylne filmøyeblikk fra Hollywoods gullalder som deres etterkrigsgenerasjon er flasket opp på. 

Og der maktet ikke brødrene å skjule sin kjærlighet, enten det er til episke sandalfilmer, snuskete film noir eller optimistiske musikaler. 
Det er scener her som fikk meg til å glemme – ja, til og med tilgi – all den dårskapen Hollywood har produsert. 

For som Coen-brødrene så klart får frem i denne filmen, var det stålarmerte studiomaskineriet også en forutsetning for mange av klassikerne som ble laget. 

Brodden er der 

Men ingen fare: 
Satiren er ikke så sukret med inderlige filmøyeblikk at den ikke har brodd. 
Kjennerne av studioepoken og Hollywood-folklore får her mye å humre over, men Coenbrødrene maler også med bredere pensel. 

Scarlett Johanssons veksling mellom Esther Williams-aktig nymfe foran kamera og bråkjefta arbeiderklassejente utenfor, bærer i seg utallige klassiske divaer. 
Å spille en dårlig skuespiller er noe av det vanskeligste, hevdes det gjerne, men George Clooney og Alden Ehrenreich får det til å virke forbausende lett. 

Clooney er Dean Martin verdig i den uanstrengte måten han spaserer gjennom sin rolle på, mens Alden rett og slett er strålende i det som sannsynligvis blir hans store gjennombrudd. 
Josh Brolin blir på sin side vår moralske samvittighet i vandringen blant selvopptatte og hedonistiske filmfolk. 

Selv om jeg aldri blir helt engasjert av hans rollefigurs religiøse anfektelser, avdramatiserer Coen-brødrene hans moralske krise med sedvanlig knusktørr humor. 
Det er ingen som kan amputere et melodrama som dem. 
