For lite ambisiøst
William 
Hut sjanser på fortiden, men glemmer det viktigste. 

Bergenseren William Hut (William Marhaug) skal ha honnør for stadig å utvikle uttrykket sitt. 
Der andre musikere kan stivne i det komfortable, jakter han alltid videre etter nye, små nyanser i sin smarte popmusikk og er ikke redd for alternative arrangementer og stilarter. 
Den oppdagertrangen har blant annet resultert i det bunnsolide roots-albumet «April Sky» (2014). 

På «Hafnir Games» er han derimot på så grunt vann at det skraper i kjølen. 

Skandinavisk popsensibilitet paret med britisk nyromantisk rock (The Cure, When In Rome) og klassisk amerikansk alternativrock (R.E.M.) kunne blitt riktig så interessant. 
Balansen mellom det kjølige, elektroniske og det solvarme, bredbente fungerer godt, men de motstandsløse melodilinjene er svært anonyme. 

Det er vanskelig å spore den ellers så kløktige låtskriveren Marhaug i det store flertallet av låtene; det kontrastfylte lydbildet står ikke i stil til de forutsigbare melodiene og de lite ambisiøse tekstene. 
Dessuten klarer Marhaugs sarte, nesten spede vokal sjelden å matche de i hovedsak gitardrevne låtene. 

Da går det langt bedre på tilbakelente låter som «The Racetrack» og «Time To Follow», der hans sterke stemme kommer langt mer til sin rett. 

«Hafnir Games» er et kompetent og behagelig album, som garantert vil finne sitt radiopublikum. 
Produksjonen er plettfri og arrangementene er godt balanserte, men bortsett fra form og fasong er det lite som fester seg. 
Å snekre sammen et album basert på så markante, musikalske tradisjoner var et ambisiøst prosjekt, men særpreget forsvant et sted i plantegningene. 
