Hurra for seg
Kanye West feiret seg selv foran millioner av fans på antiklimatisk vis. 

Torsdag kveld, under moteuken i New York,slapp Kanye West sin tredje kleskolleksjon i Madison Square Garden. 

Foruten motevisningen kunne West by på en performance av feministen og kunstneren Vanessa Beecroft og urpremieren på hans syvende album, «The Life of Pablo». 
I klassisk Kanye West-stil skulle det hele strømmes både over nett og til utvalgte kinosaler over hele verden, deriblant Bergen Kino. 

Vel nedsunket i myke lenestoler kunne man følge noen av verdens største B-kjendiser på andre siden av jordkloden feire en av vår tids største og mest omdiskuterte populærmusikere. 

Noe ganske annet enn Koengen: 

Konseptet er forvirrende. 
På den ene siden kom man nesten ubehagelig tett på den bortimot regiløse forestillingen, samtidig som det ble underlig fremmedgjørende. 
Kinolerretet ga innpass på en fest hvor vi ikke hørte hjemme, men ble også i seg selv et monument over den geografiske og sosioøkonomiske avstanden mellom oss og dem. 

Slik ble rundt 20 millioner mennesker med på å feire Kanye Wests liv og virke på en kveld hvor mote, kunst og musikk skulle gå opp i en høyere enhet. 
Det var i hvert fall intensjonen. 

Kanye West har aldri inngått musikalske kompromisser, men har likevel hatt stor kunstnerisk og kommersiell suksess. 
Takket være hardt arbeid og en solid dose talent jobbet seg opp til toppen av musikkbransjen. 

Det skadet heller ikke at han giftet seg inn i USAs moderne adel, Kardashian-familien, og han har overrasket positivt som klesdesigner. 
Ikke rart at han gjerne sammenligner seg selv med Picasso, Andy Warhol, Beethoven, Gud og Google. 
Langt på vei har han faktisk rett. 

Mer pop enn Trump: 

Som musiker er West en trendsetter, men det er lite ved «T.L.O.P.» som vitner om det. 
Albumet er lastet med geniale anslag, men disse får sjelden tid til å utvikle seg. 
I stedet hopper låtene fra påfunn til påfunn og når de en sjelden gang tar seg en pust i bakken, låter de mest av alt som en oppsummering av de største produksjonstrendene de tre siste årene. 

Det er slettes ikke dårlig, men banebrytende er det virkelig ikke. 
«T.L.O.P.» er mettet med gospel-elementer som kombinerer råheten fra «Yeezus» (2013) og sjelen fra «My Beautiful Dark Twisted Fantasy» (2010) med renheten på «Graduation» (2007), bare mer oppstykket og utilgjengelig. 

Festen ble akkurat så bisarr som man kunne håpet. 
Kanye West kom ut på scenen sammen med entouraget sitt, koblet opp datamaskinen sin og spilte noen låter mens han og kompisene danset. 

Underveis preiket han litt, mens Vanessa Beecrofts «levende skulpturer» fungerte som kleshengere for Wests nye kleskolleksjon. 
Etter første gjennomspilling ville en av Wests kompiser spille en låt fra mobiltelefonen sin, men det ble bare rot. 

Senere viste West frem en smakebit fra et dataspill han hadde laget som handler om sin avdøde mors reise til himmelen, før deler av låtene ble spilt av på nytt. 

Men West takket i det minste publikum for støtten til kunsten hans, for støtten til tankesettet hans, og for støtten til joggeskoene han hadde laget (som han også spådde ville bli årets mest populære julegave). 

Les også: 
