Mel Gibsons nye film:Dette er krig som porno 

Helteeposet «Hacksaw Ridge» føles som et besøk på slakterhuset. 

FILM: 
Dette er krig som porno. 
«Hacksaw Ridge», et actiondrama fra stillehavsfronten under 2. verdenskrig som også er Mel Gibsons comeback som regissør, skal liksom vise frem krigens i all sin gru, men ender med å vise den frem i all sin blodpumpende glede. 
Av spilletiden på to timer er den siste et stykke orgasmisk voldsvellyst. 
Her er kjærlige nærbilder av avrevne lemmer, blodsprøyter og brennende kropper i sakte film, tusen korte plaskelyder fra kuler som entrer kropper, for sikkerhets skyld skrudd opp over alt annet på soundtracket. 

Fascinert av lidelse 

Det føles intenst spekulativt, selv om det kanskje ikke egentlig er det, eller i alle fall ikke bare det. 
Om Mel Gibson har et gjennomgangstema som filmskaper, må det være nettopp den åndeløse opptattheten av lidelse, og for de som blir utsatt for tortur og uutholdelige smerter på grunn av en høyere hensikt. 

Den fascinasjonen brøler gjennom «Braveheart» fra 1995 og i den bloddryppende filmen om historiens viktigste offerlam, «The Passion of the Christ» fra 2004. 
Fortellinger om mennesker som kan forstås som martyrer, om sår og skader som tegn på å være utvalgt og oppofrende, synes å appellere til den konservative katolikken Gibson. 
For denne anmelder føles det mest ubekvemt å se alle lammene han ivrig og andaktsfullt leier mot slakterhuset, nærmere bestemt skrenten Hacksaw Ridge, som måtte forseres som en del av det blodige slaget om Okinawa i 1945. 

Virkelig historie 

Men først og fremst forteller «Hacksaw Ridge» den oppsiktsvekkende virkelige historien om Desmond Doss (Andrew Garfield). 
Doss var adventist og pasifist, men insisterte på å være med ved fronten som sanitetsarbeider, samtidig som han insisterte like hardt på at han aldri skulle ta i et våpen. 

Dette fikk han til, til offiserenes og medsoldatenes frustrasjon - en frustrasjon som gikk over i beundring da Doss insisterte på å bli værende i ingenmannsland etter at troppen hans hadde gjort retrett, hente sårede og fire dem ned skrenten til trygghet. 
Han reddet et sted mellom femti og hundre liv, og er den eneste pasifisten som har mottatt den amerikanske medal of honor. 

Lek med papirdukker 

Andrew Garfield er en følsom skuespiller, og klarer å gi noe mer til en rolle som på papiret er flatt heroisk: 
Hans Desmond er både kvikk og mildt bedøvet, så styrt av troen og prinsippene sine at mye av det som skjer, liksom ikke helt trenger inn til ham. 
Det er som om dette er kilden for den blinde og ekstreme tapperheten han etter hvert legger for dagen. 
Hugo Weaving spiller Desmonds far, fylt til bristepunktet av traumer fra forrige verdenskrig og tilbøyelig både til å slå og bøtte ned brennevin, og i likhet med Garfield gjør han sitt for å heve det platte manuset. 

For om den sønderrevne kroppene i «Hacksaw Ridge» føles i virkeligste laget, føles ikke filmen på noe tidspunkt som om den handler om virkelige mennesker. 
Kjærlighetshistorien mellom Desmond og sykepleierkjæresten Dorothy (Teresa Palmer) har like mye nerve som en oppstilt lek med papirdukker, med søte liksomfrekkheter lagt inn, i en skjematisk og dørgende upersonlig kurtise. 
Soldatene er alle miksturer av eplekjekk-men-god-på-bunnen, i litt ulikt blandingsforhold, og sentimentaliteten som uunngåelig siver inn gir alt blodet en emmen smak av sukker. 

Krig er vondt og vanskelig. 
Mel Gibson gjør den vond og banal. 
