Ikke for caffé latte-slurpende hipstere med mustasjen full av spesialimportert bartevoks
Nightwish holder på stilen. 

ALBUM: 
Det er ikke vanskelig å angripe et band som finske Nightwish. 
Det er pompøst og teatralsk inntil det parodiske. 
Men så har nok Kitee-bandet aldri hatt som mål av seg å være hot blant caffé latte-slurpende hipstere med mustasjen full av spesialimportert bartevoks. 

Ei heller konkurrere med selvhøytidelige trendrockere med bagen full av politisk korrekte visjoner for fremtiden. 
Nightwish handler om eskapisme og store fortellinger på det brede lerretet, så får de som vil le av det, skratte i vei, og de som lar seg begeistre av viraken la seg rive med. 

En ting skal i alle fall bandmaestro og konsepttenker Tuomas Holopainen ha, han inngår ingen kompromisser. 
Selv ikke når det stormer som verst i rekkene. 
Anette Olzon som tok over etter Nightwish' sangdiva og førstedame, Tarja Turunen fikk bare to plater. 
Siden den gang har også trommeslager Jukka Nevalainen tatt bakdøren. 
Etter sigende på grunn av helseproblemer uforenlige med artistlivet. 

Meningsdeler Olzon var skapte debatt blant fansen. 
Hun slet med å fylle Turunens enorme patossko, men tilførte samtidig bandet et litt mer jordnært og rocka tilsnitt som fungerte godt på deler av materialet. 
Slik sett er nok bandets nye vokalistvalg mer egnet til å ta tyren ved hornene. 
Floor Jansen har både kraftigere piper og et større spekter enn forgjengeren, og fremstår slik sett som en mer naturlig arvtaker for Tarja Turunen. 

«Endless Forms Most Beautiful» er basert på et sitat fra Charles Darwins «Artenes opprinnelse» og skal være en slags hyllest til naturen og livet. 
Musikalsk er den hakket mer smålåten enn forgjengeren, «Imaginaerum». 
Det sier mer om sistnevnte enn om måteholdet til Nightwish i denne runden. 

For selv om den ikke er fullt så bardus og utbrodert, er det nok av symfonisk pomp og prakt her til å gjøre de fleste av sine sjangerkamerater bleke om nebbet. 
«Shudder Before the Beautiful» åpner hardt og konsist med alle de velkjente Nightwish-elementene i pen oppstilling, heftige orkestrerte riff med et episk, melodiøst refreng som forløsning. 

«Weak Fantasy» er av det hardeste bandet har lagt ned på tape og viderefører noe av skjønnheten og udyret-estetikken fra forrige plate, med vokalt samspill mellom Jansen og bassist, Marco Hietala. 
Hietalas vokalbidrag er ellers ikke så omstendelige i denne runden, noe som gir nykommer Jansen mer tid til å skinne. 

Førstesingelen «Élan» går hakket enklere til verks og høres med sine keltiskinspirerte melodilinjer mest ut som noe vår egen Rolv Løvland og de tyske industrirockerne Rammstein kunne ha samarbeidet om. 

Lite minneverdig 
Når alt dette er sagt, så er det et hovedproblem som melder seg ganske kjapt for «Endless Forms Most Beautiful». 
Det er tross Nightwis' tydelige signatur og mildt sagt virkemiddelmettede symfoniske metal, så er det få av låtene her som skiller seg ut i positiv eller negativ retning. 

Mest av alt fremstår de som øvelser i et allerede pattentert uttrykk i desperat mangel på en minneverdig melodilinje. 
Noe bandet aldri har manglet tidligere. 
Det er rett og slett vanskelig å finne knagger å henge ting på i alt øset. 

Låter som poppa «My Walden» og «Alpenglow» har man hørt i bedre tapninger før. 
Til og med ikke den 24 minutter lange dynamiske berg og dalbanen, «The Greatest Show on Earth», som kunne har vært Nightwish' svar på Iron Maidens «Rime of the Ancient Mariner» makter å reise kjerringa. 

Om du ikke får nok av lyden av Nightwish, vil du sikkert ha noe å se frem til her. 
Men de har vært skarpere låtskrivere tidligere. 
