«Jeg ser deg» går med åpne øyne rett inn i klisjeene
Dokumentarfilm som prøver å være balansert, men som likevel havner på den klarsyntes side. 

Michael Winger omtales som Norges mest klarsynte menneske. 
Hva som ligger i det begrepet forklarer han selv som en intuisjon, en gave han mener vi alle er i besittelse av, men som få bruker. 

Han mediterer over bilder av savnede personer, og ut fra dette får han bilder inne i hodet sitt. 
Han sier han kjenner smerte og redsel som ikke er hans egen. 

Han bruker sine «evner» til å finne savnede mennesker. 
I løpet av filmen 
Jeg ser deg blir vi med ham ut i felten. 
Her skal vi få et innblikk i hvordan han jobber. 
Det hele fremstår imidlertid mer som leting etter nålen i den berømmelige høystakken. 

Flaks? 

Som humanetiker og skeptiker Didrik Søderlind er inne på i filmen må jeg også si at jeg ikke tviler på at Winger tror at han er i besittelse av en mystisk intuisjon, men er det et reelt talent? 
Handler det ikke mer om logisk sans og flaks? 

I en av forsvinningssakene som dokumenteres forsvinner en mann etter å ha kjørt bilen i grøften. 
Det er desember og det er kaldt. 
Er det så vanskelig å tenke seg hvor langt en fortumlet og kald mann kan gå før han fryser ihjel? 

Regissør Maria Salazar lar Winger få snakke fritt og ukritisk gjennom filmen. 
Vi får ikke inntrykk av at han blir stilt kritiske spørsmål. 
I likhet med Margreth Olins film om Snåsamannen kan det også virke som om Salazar lar seg forføre og gjerne vil tro på Wingers evner. 

Ikke uten kritisk vinkling 

Heldigvis er ikke Jeg ser deg helt uten en kritisk vinkling. 
Salazar lar skeptikerstemmen i form av Søderlind komme til. 

Salazar viser også forsvinningssaker Winger har vært involvert i, men som han ikke har løst. 
Et av tilfellene er Dung Tran Larsen-saken. 
I filmen hevder Winger at han tror hun er begravd i en annens grav på en kirkegård. 
Han gikk til politiet med tipset, men politiet tok det ikke videre. 

Filmen går igjennom hver forsvinning og presenterer det som en krimhistorie. 
Det gjør at filmen får en viss driv. 
Jeg er likevel usikker på om dette er en film som folk, bortsett fra de spesielt interesserte, går og ser på kino. 
Filmen går heller ikke dypt nok ned i materien til at det blir spennende. 

Mindre mystikk, takk 

Salazar kunne spart seg for den mystisk naturromantikken som gjennomsyrer filmen. 
Bildene med Winger som speider ut i luften i vakker norsk natur er det for mange av. 
De henspiller selvsagt på gammel mystikk om at vi ikke kan forklare alt rundt oss – eller overtro. 
Resultatet er at filmen går med åpne øyne rett inn i klisjeene. 

Dersom du er en av dem som tror at noen kan ha en overnaturlig intuisjon, kan du kanskje få noe ut av denne filmen. 
Er du skeptisk som meg, fremstår filmen som en reklameplakat for Winger. 
