Lokal Langstrømpe i fin form
Nina Martine Borlaug Gudim er et lite funn i rollen som den avslappede og bedagelige Pippi. 

Fyllingsdalen Teater har hatt rekordsalg av billetter i forkant av premieren på «Pippi Langstrømpe». 
De færreste vil bli skuffet. 

Det er en klassisk versjon av fortellingen om verdens sterkeste unge som iscenesettes på Fyllingsdalen Teater. 
Fargepaletten og stemningen fra Astrid Lindgren er vel bevart. 

Her er det ikke tuklet for mye med det folk forventer å se, men det er likevel lagt til en del i miksen. 

Et stort fargerikt hus som kan vris, klatres og vendes på forestiller Villa Villekulla. 
I vinduet står hesten og rundt klatrer Herr Nilsson. 

De to prektige ungene Tommy og Annika får et skjellsettende møte med Pippi, som synger om seg selv og forteller om hvordan hun får seg selv til å gå til sengs. 

Først spør hun pent, til sist roper hun «jævla unge». 
Det må være såpass. 
Tommy og Annika sier pent «jeg», mens Pippi er en klassisk «eg». 

Litt etter litt vokser de sammen og blir en uatskillelig trio, med en usedvanlig tilbaketrukket og arrogant ape for anledningen ved sin side. 

Gjennom hele forestillingen er det flere som mener at barnet Pippi ikke kan bo alene, og de vil gjerne utøve litt overformynderi. 
De prøver jo bare å være greie, så dette er i grunn en fortelling uten skurker. 

Først ut er barnevernet, deretter vil noen dumsnille tyver få tak i pengene hennes, før to politibetjenter leverer et fullgodt «To gode naboer»-slapstickshow. 
Det er mye å le av. 

De såre undertonene i Lindgrens tekst er likevel veldig godt ivaretatt. 
For hvordan er det egentlig å leve uten mor og far, og savner ikke Pippi foreldrene egentlig? 

Ettertenksomme monologer og egen sang om savn bidrar med alvor i alt det lette og rare. 

Forestillingen har mange involverte. 
Som så mange ganger før på Fyllingsdalen teater, imponerer masseopptrinnene med smidig og treffsikker koreografi. 

Enten det er Pippi på marked som brifer med muskelmassen sin, den unge skoleklassen som møter på en revolusjonær Pippi, eller dansescenene når faren og sjørøverne endelig kommer til byen. 
Dansen er virkelig en styrke. 

Det er også mange imponerende rolletolkninger i kompaniet, for eksempel Maja P. Arnesen som Annika. 

Dessuten er ofte scenen full av unge statister som aldri har et flakkende blikk eller et ukonsentrert øyeblikk. 
Men naturlig nok er dette Pippi sitt show. 

Og for en Pippi de har funnet. 
Nina Martine Borlaug Gudim er fokusert, avslappet, detaljert og med komisk teft og timing som løfter en fortelling man kjenner så godt fra før. 

Det vare og skjøre med Pippi får hun fint frem. 
Pippi kan lett gjøres for hektisk, men her er hun gjennomført kul. 

Hun har noen utfordrende låter også, og som regel sitter det, for hun kan åpenbart synge. 

Men på blant annet låten som handler om å lengte etter pappa, er tone og tekst ikke helt på nett og det låter småfalskt. 

Noen ganger er det også vanskelig å høre teksten på sangnumrene. 
Uten at det nødvendigvis er en voldsom klamp om foten, for alt i alt er dette en gjennomarbeidet og helhetlig forestilling. 
