Spennende pageturner av det melodramatiske slaget
Lars Myttings nye historiske roman er fengende og medrivende. 
Men innimellom blir følelsene for sterke, ordene for store. 

Lars Myttings nye roman «Søsterklokkene» er kraftige saker. 
Handlingen utspiller seg i den fiktive bygda Butangen i Gudbrandsdalen omkring 1880. 
Men forhistorien strekker seg flere hundre år tilbake. 

Til et gammelt sagn om siamesiske tvillinger og to malmfulle kirkeklokker i en stavkirke fra 1100-tallet. 

Historisk roman 

Ifølge etterordet vil lokalkjente lesere dra kjensel på sagnet. 
Men også i skildringen av 1800-tallet finnes det interessante henvisninger til historiske kilder. 
Ikke bare litt vage referanser til et knippe aviser, men maleren J.C. Dahls ønske om å redde norske stavkirker står sentralt. 

Forlaget presenterer da også «Søsterklokkene» som en historisk roman. 
Det er en sjanger som har hatt stor suksess de siste årene. 

Med Myttings kraftfulle fortellerstil, godt sammenskrudde beretning og detaljkunnskap om snekring, fisking og stavkirker, er det grunn til å tro at han også denne gangen vil nå mange lesere. 

«Søsterklokkene» er en spennende pageturner av det melodramatiske slaget. 

Kraftige virkemidler 

At Mytting ikke er redd for kraftige virkemidler, slår en i første avsnitt. 
Det skildrer en barselhistorie utenom det vanlige: 
«Fødselen var hard. 
Kanskje den hardeste noen gang, og dét i ei bygd hvor barslene gjorde hverandre rangen stridig.» 
De to som kommer til verden, var tvillingsøstrene. 
Selv om moren var stor, revnet og blødde hun til døde. 
Likevel var det søstrene bygda skulle huske. 
Ikke bare på grunn av deres mystiske vesen, men også på grunn av «skavankene deres. 
De var sammenvokst fra hoften og ned.» 

I samme stil fortsetter Mytting å pensle ut den dramatiske forhistorien til romanens hovedhandling. 
Det er også i sagnet vi finner romanens hovedmotiv – kirkeklokkene. 

Da søstrene døde under ytterst spesielle omstendigheter, fikk den sorgtunge faren støpt to mektige klokker av sølv og bronse. 
Da de slo fra stavkirken, var lyden så kraftig at «den første klokkeren ble døv etter tre messer», heter det allerede etter et par sider. 

Med unntak av «Hel ved» , har jeg ikke lest Myttings tidligere bøker. 
Men titlene på hans romaner – «Hestekrefter» , «Vårofferet» og «Svøm med dem som drukner» – tyder på at hans mange lesere er fortrolige med den kraftfulle stilen og flittige bruk av store ord. 

De kommer ikke til å bli skuffet av «Søsterklokkene». 

Trekantdrama 

For Mytting fortsetter i samme stil også da romanens tre hovedpersoner dukker opp. 
Den vakre, skarpe og intellektuelt nysgjerrige bondejenta Astrid Hekne er en etterkommer av tvillingsøstrene. 
Hun har et nært forhold til både sagnet og kirkeklokkene. 
Det blir satt på prøve da den ambisiøse Kai Schweigaard kommer til bygda som prest. 
I tillegg til å være en fiktiv slektning av den mektige stortingsmannen A. M. Schweigaard, bestemmer han seg for å rive stavkirken. 

Han selger den til en professor i Dresden, som på sin side er besatt av å fullføre J.C. Dahls redningsprosjekt. 
I den anledning ankommer også den følsomme og flittige arkitektstudenten Georg Schönauer bygda for å påse at rivingen og transporten går riktig for seg. 

Det er likevel ikke bare Astrids kamp for at klokkene skal bli i bygda som driver handlingen videre. 
Det oppstår også et intenst trekantdrama da både presten og arkitekten forelsker seg i henne – og hun i tur og orden i dem. 

I tillegg til den ytre dramatikken, kjemper de tre med indre konflikter. 
Yrkesambisjoner spilles ut mot sitrende lidenskap, vitenskap mot overtro, tilhørighet mot utferdstrang. 

For mye av det gode 

Innimellom blir alle virkemidlene og kontrastene litt for mye av det gode – ikke minst når det følelsesladde melodramaet får innslag av magisk realisme og klassisk tragedie. 
Da slår ikke bare klokkene på egen hånd, men motsetter seg flyttingen på magisk vis. 
Og hovedpersonene gjør store ofre, får plutselige innsikter i egen skyld, og kommer med famlende forsøk på forsoning. 

Ved et par anledninger tyr Mytting også til enke løsninger. 
For eksempel da arkitekten plutselig viser seg å ha en fiskestang i bagasjen. 
Fisketuren driver kjærlighetshistorien videre på også på humoristisk vis. 
Den gir Mytting anledning til å briljere med kunnskap om sneller, snøre og fluer. 
Men både stanga og arkitektens fiskeinteresse kommer litt brått og overraskende på leseren. 

Mer alvorlig er det at Mytting tyr til et like enkelt grep ved en avgjørende hendelse helt mot slutten av romanen. 
Uten å gå i detaljer, kan jeg røpe at det plutselig dukker opp en mystisk kvinne som griper inn i handlingen like raskt som hun forsvinner. 

Det er en av grunnene til at jeg sitter igjen med en følelse av å ha lest en serieroman av den fengende og medrivende sorten. 
