Bendik gir oss gåsehud
Silje Halstensen, også kjent som Bendik, roper høyt og godt. 
Selv om hun har klump i halsen. 

Bendik var i utgangspunktet et band startet av bergenseren Silje Halstensen og tre medstudenter i Trondheim. 
Nå er Bendik først og fremst artistnavnet til Silje Halstensen, og jammen er ikke hun blitt en mer og mer overbevisende artist. 
Bendik smir båndet mellom pop og elektronika på en unik måte og har samtidig bred appell. 

Lydbildet hennes er stort, nesten overveldende. 
Den pompøse, synthdrevne lyden kan minne om blant andre Susanne Sundfør og Highasakite, men ender opp med å låte som noe helt særegent. 

Bendiks to album, «Drømmen Gjør Meg Ingenting» og «No går det over», brakte henne til scenen under årets spellemannpris, der hun hadde en av kveldens mest minneverdige opptredener sammen med Trondheim Jazzorkester. 
Nå er det altså dags for plate nummer tre, som har fått den poetiske tittelen «Fortid». 

Det som først og fremst kjennetegner Bendik er de store, voldsomme kontrastene. 
De preger ikke bare det musikalske, men også det lyriske. 
Halstensen driver hele tiden mellom sår og sterk, samtidig som medmusikerne understreker dette ved å la musikken veksle mellom det forsiktige og nærmest monstrøse, ekstatiske, storslagne. 

Et av de beste eksemplene er kanskje låten «Siste gang», med Halstensens krystallklare, gåshudfremkallende vokal som den fremste drivkraften. 
I takt med hennes tekster og stemme vokser sangen seg massiv, før den faller tilbake på den mer sammenfattede, rolige desperasjonen og lengselen som sangen utforsker. 

Tekstene er alltid minst like fascinerende som musikken. 
De er utleverende, gjerne rett fra det sønderknuste hjertet. 
Bendiks låter er skrevet på norsk, og det gjør at ordene klinger så mye klarere — de blir knusende, brutalt personlige. 
Måten vokalisten leker med tempo, rytme og ordklang er et instrument i seg selv. 
Det føles avkledd, nesten for nært - men alltid vakkert. 
Silje Halstensen blir den som roper høyest, med klump i halsen. 

For «Fortid» dreier seg om katarsis - renselse - om å legge vanskelige hendelser og en tung tid bak seg. 
Demonene skal ut. 

«Kriger» har bein i nesen - selv om den like godt kan handle om privatliv, fremstår den som en vanvittig aktuell musikalsk kommentar til det politiske klimaet rundt oss nå. 
Det åpenbarer seg spesielt når Halstensen synger: 
«Du tar ifra meg den som eg alltid var. 
Det som er ukjent, det er uvirkelig.» 
En ærlig, uredd bauta av en låt. 

På «Det er din skyld» synger hun: 
«Du slår meg ned, du står og ser på», før hun reiser seg opp og lar stemningen gå fra svak til sint. 
Det er en kamp mot urettferdigheten. 
«Evig Limbo» følger like etter, og fortsetter fortellingen, om en som reiser seg opp igjen fra gjørmen. 

Ikke alle låtene lykkes i like stor grad å rive lytteren med. 
De de beste låtene er kompakte musikalsk og lyrisk, og liksom skviser musikerne og materialet for hva det er verdt, har enkelte låter et noe rustent og ufokusert preg. 

Likevel er «Fortid» en herlig sofistikert, smart og sterk plate som setter spor. 
Den største åpenbaringen er nok at Silje Halstensen er en av våre mest krevende og spennende vokalister og låtskrivere. 
