Den norske småbyens bunnløse grusomhet kjenner ingen svenske grenser
Sven Petter Næss har utvilsomt lest sin Stieg Larsson. 
«Den stille uke» har mange av de samme elementene som gjorde «Menn som hater kvinner» til verdenssuksess. 

Sven Petter Næss: 
Den stille uke. 
428 sider. 
Aschehoug 

Men selv om Næss leverer en stilsikker og såkalt svært lovende debut (gjesp!) med masser av kvaliteter, mangler han foreløpig det suverene esset Lisbeth Salander i kortstokken. 

Selv om også helnorske Næss pussig nok opererer med en svensk (!), topptrent og tungt tatovert kvinnelig kampekspert med flere skjulte talenter og en forhistorie like dunkel som Salanders. 
Underarmene hennes er likevel uten kroppskunst - slik at hun skal kunne bruke kortermede politiskjorter. 
Lesbisk er hun dessuten også, slik at vi får litt pikesex på kjøpet (gisp! nei, gjesp) underveis. 

Hun er dog ikke den ubestridte hovedpersonen i denne sagaen. 

Vår helt er tvers gjennom sympatiske Harinder Singh, mannen vi heldigvis slipper å bli med til sengs, inderen som blir kalt pakkis i hjembyen Elvestad. 

Han flyktet fra byen etter en historie som blir rullet gradvis opp og viser seg å være alt annet enn vakker. 
Men Singh vender nå motvillig tilbake som førstebetjent i Kripos for å etterforske drapet på en av byens bedre borgere, sønnen til fabrikkdirektør Davidsen - sistnevnte selve alfahannen i kommunens ubestridte elite og maktlag. 
Det ødelegger påskehelgen for Singh, derav bokens tittel. 

Elvestad er på mange måter den egentlige hovedpersonen i denne romanen. 
Vi snakker om en småby i Hedmark, en fordums stasjonsby. 
Jernbanen er nedlagt for lengst, byen har sett bedre dager der den er plassert mellom Glomma og Sverige - og nærmere svenskegrensa enn Oslo. 

Hva er så likhetene mellom Næss og Larssons debut? 
Ingen av dem er først og fremst opptatt av plottet, selv om Næss faktisk har en bedre kriminalhistorie med større overraskelser i bunn og vesentlig bedre komponert. 
I stedet byr begge på en krim der samfunnsanalyse og klassekritikk er fundamentet. 

Hos begge utvikler det seg etterhvert til forrykende action. 
Og som hos Larsson er de slemme jevnt fordelt blant samfunnsstøtter og såkalt bedre borgere. 
Bunnlinjen er naturligvis at du kan ikke stole ubetinget på noen som står høyt over bunnlinjen. 

Vi får rullet opp en historie om voldtekter, snuff-filmer, seriemordere, seksuelle overgrep, mange nyanser av rasisme og fordommer, den falmende småbyens iboende elendighet og voldsom, brå død i flere varianter. 
Dersom du har sett voldtekts-hevnfantasier som den norske lavbudsjettfilmen «Hora», laget for 240.000 kroner i 2009, har du en ørliten anelse om hva det etter hvert skal gå i. 

Det er vondt å tro at det er helt realistisk med så mye graps, grapsing og grafsing samlet på et lite sted, og hovedplottet er sant å si ikke helt til å kjøpe. 
Men Næss greier kunststykket samtidig å presentere dette som nesten en neddempet, virkelighetsnær politiroman. 
Stort pluss for det. 

Som hos Larsson er det kvinnene mer enn mennene som framstår som interessante her, selv om Singh må konfrontere sin egen fortid og ikke liker ikke hva han ser. 
Forhåpentligvis får Singh mer å spille på i framtidige bøker. 
Næss har utvilsomt mer på lager. 

Næss veksler mellom flere tidsplan og flere synsvinkler og virker overraskende rutinert til å være debutant. 
Han bør være en sterk kandidat til Riverton-prisen, selv om vi bare er i januar og det kommer ut søvndyssende mye norsk krim i disse årene der bokbransjen famler etter salgssuksesser i en vrien tid. 

«Den stille uke» er aldri kjedelig og alltid underholdende, men det er sjelden at språket virkelig blusser opp og får sidene til å ta fyr. 
Min favoritt er faktisk den kanskje største klisjeen av dem alle. 
Eks-politimannen som er inderlig korrupt, tvers gjennom voldelig og tenker og snakker i klisjeer. 
Som da bølla forteller den stakkarslige narkomane dealeren i byen at taperen ikke bare er en taper, men har sine gode sider: 
Ingen vil savne ham. 

Oslo-mannen Næss virker hjemmevant i Hedmarks bygder og skoger og tettsteder, for ikke å si brune kneiper. 
Våger vi å tro at nye Singh-bøker utvider førstebetjentens geografiske nedslagsfelt og forfatterens språklige repertoar? 
