Spilte så rivende rått at hjernen sto stille
Nick Cave malte Orange Scene svart. 

KONSERT: 
Forventningene var høye da Nick Cave og de dårlige frøene entret Orange Scene fredag kveld. 
Kanskje urettferdig høye. 

Men etter euforiske seksere fra både denne avis og VG til australierens to siste konserter på norsk jord, var det grunn til å forvente noe stort på Roskildefestivalen. 

Et vekkelsesmøte, for eksempel. 

Derfor var starten på konserten noe skuffende. 
Cave åpner med «Jesus Alone» fra «Skeleton Tree» (2016), men versjonen blir for famlende til at han klarer å feste grepet rundt publikum fra første stund. 

Grepet rundt publikum festes imidlertid kjapt, både metaforisk og bokstavelig talt. 
Allerede i låt nummer to, «Magneto», er han nede på bakken og holder i kjent stil hånd med heldiggrisene på første rekke. 

Og på låt tre, «Do You Love Me?», strammer han kloa også musikalsk. 
Responsen fra publikum under den bredbeinte, seige framføringa gjør det i alle fall klart at svaret på tittelens spørsmål må bli et soleklart «ja». 

Musikalsk råskap 

34 år gamle «From Her To Eternity» bygges opp til et voldsomt klimaks. 
Cave glefser inn i mikrofonen, mens Warren Ellis bokstavelig talt herjer med fiolinen sin. 

Det er voldsomt, det er fascinerende - og noe av det mest intense undertegnede noen gang har sett på en scene. 

Den musikalske råskapen fortsetter med «Loverman», der Cave og bandet fillerister publikum i en slags bråkete musikalsk katarsis. 

Det dramatiske klokkespillet er særdeles effektfullt; det samme er det ville gitarspillet til den mørkhårede Calle Hellevang-Larsen-lookaliken George Vjestica. 

Nerve 

Når Cave og bandet ruller i gang det elegante «Peaky Blinders»-soundtracket «Red Right Hand», som en groovy dessert etter to voldsomme hovedretter, er det lett å forstå hvorfor anmelderkolleger har kastet seksere etter denne gruppa. 

Nivået faller på «Into My Arms» fra breakup-skiva «The Boatman's Call» (1997). 
Cave starter alene ved pianoet, og burde nok ha fortsatt slik gjennom hele låta. 
Bandet kaster seg imidlertid på fra første refreng, og gir den nydelige balladen et unødvendig heismusikk-preg. 

Cave later heller ikke til å være helt til stede, og synger uten nevneverdig innlevelse. 

Nerven er heldigvis kjapt tilbake, i en særdeles gripende tapning av «Girl In Amber» fra skiva Cave skrev etter sønnens brå død. 

«And if you want to bleed, just bleed» nærmest hvisker Cave, mens Orange Scene farges rød. 

Trøkk og tristesse 

Dersom gruppa hadde lagt hovedvekt på låter fra «Skeleton Tree»-skiva da de lagde settlista, hadde konserten trolig vært en vakker, men depressiv affære. 

Det som gjør konserten på Roskildefestivalen såpass interessant, er at Cave og hans Bad Seeds hopper mellom trøkk og tristesse. 
De går fra ovennevnte «Girl In Amber» til råskinnet «Tupelo», etterfulgt av «Jubilee Street». 

Under sistnevnte tittel har jeg kludret ned «Fullstendig apebæsj» på blokka mi - med positivt fortegn. 
En skulle tro at en musikkanmelder hadde bedre ordforråd, men akkurat der og da spilte Cave & The Bad Seeds så rivende rått at hjernen sto stille. 
Se ansiktsuttrykk her. 

Glimt av sol 

Cave avslutter med troikaen «Weeping Song», «Stagger Lee» og «Push The Sky Away». 

På siste låt er alle konsertfotografers drømmemann igjen nede hos publikum, men lykkes ikke med å gjennomføre gimmicken med å ta publikummere med opp på scenen. 

Han blir istedenfor nede på bakken, og klamrer seg til hendene på første rad under den stemningsfulle avslutninga. 

«You’ve gotta just keep on pushing 

Push the sky away». 

Alle som har vært i Nord-Norge i sommer, vet at det er deilig når skydekket endelig letter. 
Avslutninga føltes omtrent slik. 
Etter å ha blitt herjet med av regn og vind, ligger håpet der som et glimt av sol bak skyene. 

Nick Cave & The Bad Seeds kledde håpet i sakralt orgel og xylofon-solo, og sendte Roskilde-publikummerne filleristet ut i natta. 
