Hvis du orker å se denne dramakrimmen, blir du belønnet
Miniserien «Kiri» er usedvanlig velspilt og uhyggelig aktuell. 

Ei niårig jente forsvinner under et besøk hos sine nigeriansk-britiske besteforeldre, like før hun skal adopteres av en hvit middelklassefamilie. 
Da det kommer fram at hun har blitt kidnappet av sin biologiske far, frykter alle det verst tenkelige. 
Og det verst tenkelige skjer. 

Den britiske miniserien «Kiri», oppkalt etter den lille jenta, er fæl å se på. 
Men hvis du orker, blir du belønnet. 
Og det at vi starter i den verste enden, gjør det på et vis lettere å se på resten. 

«Kiri» er et psykologisk drama med krim-følelse. 
Krim fordi det raskt viser seg at forbrytelsen ikke er så lett å oppklare som først antatt. 
Samtidig handler det vel så mye om kulturforskjeller, rasisme, klasse, og fordommer knyttet til alt dette. 
Og hvordan mange mer eller mindre velmenende institusjoner, det være seg barnevernet, politiet, media eller menneskerettighetsaktivister, sliter med å tråkke riktig i dette terrenget. 

Gode skuespillere 

Når det gjelder barnevernet, tror jeg dette må være et av de ærligste bildene jeg har sett av den omdiskuterte bransjen. 
Sarah Lancashire, kjent for solide rolleprestasjoner i serier som «Happy Valley» og «Last Tango in Halifax», framstår svært troverdig i en av sine mørkeste roller til nå. 
Hun er den erfarne barnevernskonsulenten Miriam, som overlot jenta til besteforeldrene uten tilsyn. 
For seerne er det åpenbart hvor dyktig og hardtarbeidende hun er, men da hun blir utpekt som nasjonal syndebukk, rakner alt. 
Bagasje har hun også fra før av: 
Sønnen hennes døde som 12-åring, og hun er lett alkoholisert, etter å ha dedikert mange år av livet sitt til en særdeles psykisk utfordrende jobb. 

Heldigvis er ikke alt mørkt. 
Serien starter overraskende lystig, faktisk. 
Også takket være Lancashires rollefigur, som er kjapp i replikken og har mye humor på lur. 
Humor finner vi også hos Kiris bestefar Tobi (Lucian Msamati), og hos lille Kiri selv, i tilbakeblikkscener fra tida før forbrytelsen. 
Msamati, som du kanskje gjenkjenner som Salladhor Saan i «Game of Thrones», gjør spesielt mye ut av rollen sin som den fortvilte bestefaren. 
Han, Miriam og fostermoren Alice (Lia Williams) dominerer hver sin av de tre første episodene, et vellykket grep som lar puslespillbrikkene falle gradvis på plass. 

Rett på nett 

At NRK velger å legge serier som dette rett på nett i sommer, i stedet for å sette dem på sendeplanen, sier sitt om dagens seervaner. 
Først la de ut alle episodene i BBC-dramaet «Imperiets siste dager», og sist fredag ble «Kiri», opprinnelig fra Channel 4, sluppet. 
For noen år siden kunne begge seriene samlet norske seere foran skjermen, men nå er britisk kvalitetsdrama noe vi blitt vant til å kunne se hvor vi vil, når vi vil. 
Ofte på Netflix. 
Slik sett er det oppløftende at NRK ikke bare gir oss smulene som er igjen etter at strømmegigantene har forsynt seg. 
For «Kiri» er verdt å bruke noen timer på. 

Serien stiller mange høyaktuelle spørsmål, både om barnevern, integrering, og om medias påståtte hang til å presse historier inn i et salgbart, men ikke alltid så fullstendig narrativ. 
Men etter hvert blir dette også en historie om foreldre og barn, og om hvorfor vi velger å få dem. 
Og når de vokser opp, hvor godt kjenner vi dem egentlig? 
Ikke så godt som de kjenner oss, skal vi tro denne serien. 

Når avsløringen til slutt kommer, er den voldsom og overraskende, og - kanskje nettopp derfor - ikke like troverdig som resten av historien. 
Men det får være, det er ikke krimgåten som er viktigst her. 
