Stjernekamp-vinneren:Adam Douglas står fjellstøtt på egne ben 

Stjernekamp-seieren skapte forventninger som innfris. 

Adam Douglas var lenge en vel bevart hemmelighet blant de få. 
Han var én av mange hardt arbeidende artister som reiste rundt på landets mindre scener. 
De som fikk oppleve denne allsidige musikeren med den store stemmen, snakket om det. 
Hans tid vil komme. 

Så var forsynet på hans side, sangkonkurransen Stjernekamp ble den store sjansen. 
Resten er blitt en storartet fortelling. 

Fra undergrunnen til stjernene 

TV-ruten er en både brutal og samtidig magisk scene, og i Douglas’ tilfelle fanget hans allsidighet, vel utviklede tolkningsevne, vinnende personlighet, gitarspill og mektige stemme folks bevissthet. 
Her var en «ukjent» artist som viste frem et enormt potensial, og som både sjarmerte og vant folket. 

Resultatet ble et gedigent gjennombrudd. 

Etter suksessen ble scenene større og konsertene flere, og en rekke festivaler ville ha ham på programmet. 
Siden har han vært på en sammenhengende turné. 
Hans styrke var og er evnen til å følge drømmer og å fange øyeblikkets magi. 
Nå er han også kommet opp med sin beste plate så langt i karrieren. 

Og det beste av alt: 
Han overspiller ikke, men holder heller litt tilbake og lar sangene gjøre jobben. 

Musiker i hver fiber 

Det er fort gjort å glemme at Douglas er en musiker som har gått gradene og utviklet sitt musikalske uttrykk gjennom spillejobber. 
Han vet hvordan en sang skal skrus sammen, samtidig som han trekker veksler på ulike sjangere. 
I det meste han gjør, ligger soulmusikken som en basis, mens de blå tonene er med i miksen. 

Tre sanger her fremhever seg som favoritter: 
Førstesingelen «Let Me Back 
On In» er en rørende soulballade av det elegante slaget med en nydelig melodi. 
Deretter «Let The Chips Fall Where They May», som viser hvilket grep han har om å blande ulikt til en potent miks. 
Sist, men ikke minst, den groovy «Like a Lion (Light of Day)». 
Merk deg slidegitaren. 

Jeg kunne like godt nevnt «Honestly, I Expected Better», eller «Butter Up My Bread» og «The Great Divide», som alle hver på sin måte viser hans sterke vokale grep. 

En artist i full blomst 

Albumet er spilt inn på gamlemåten, analogt og stort sett rett på tape med eminente musikere og Geir Sundstøl som både produsent og medmusiker. 
Her er man ikke først og fremst ute etter det perfekte, men det som treffer. 
Det er i de små feilene storhet ofte oppstår, og der har de lykkes. 
Dette låter mer enn gromt. 

Når alt er skrellet bort, er det sangeren Douglas de fleste har trykket til sitt bryst. 
Han har et eget grep om gråtonene av kjærligheten. 
Der man trår feil, men ber om en ny sjanse. 
Dette er det blitt et knippe flotte sanger av. 
The Beauty & The Brawn innfrir forventningene og viser en artist i full blomst. 
