TV-anmeldelse «Game of Thrones» sesong 6: Sjokk og sorg
Likene slutter ikke å hope seg opp når skjermens eneste seriøse historiske krigsdrama med drager ruller videre. 

«Game of Thrones», sesong 6 

Amerikansk drama/fantasyserie i 10 deler 

Slippes mandager på HBO Nordic og C More 

Sist vi var innom trone-stolleken begynte haugen med brutalt drepte lik å vokse seg nesten på høyde med muren mot Nord. 

Slutten av sesong fem var en deppefest uten like, selv om flere av de falne var i kategorien som hadde hatt et sverd gjennom hjertet eller kniv over strupen i sikte i opptil flere sesonger. 
Men den serverte også et av seriens mest sjokkerende svik, som har holdt spekulasjonene om hva som egentlig skjedde gående helt til nå. 

Og det skal sesongpremieren «The Red Woman» ha, den tar den uforløste spenningen ved hornene og hopper rett til en iskald morgen ved Muren, der Jon Snows blåfrosne kropp blir funnet. 
Akkurat hva som skjer skal ikke røpes her, men det er opplagt to fronter blant The Night's Watch, med Davos, Melisandre og Jons venner på den ene siden og Alliser Thornes menn på den andre. 

Nå i sesong 6, er det bare noen få historietråder igjen fra de publiserte bøkene. 
Handlingen vi ser, er derfor hentet enten fra George R.R. 
Martins upubliserte bøker, eller suget fra serieskaperne David Benioff og D.B. Weiss' eget bryst. 

Jeremy Podeswa, som i fjor var Emmy-nominert for regien på «Unbowed, Unbent, Unbroken», har regien på premieren som først og fremst fungerer som en påminnelse av hvor de ulike brikkene i spill befinner seg. 
De plasseres effektivt. 

Det blir ikke mye tid til hver historietråd når flest mulig av de hundreogørten som utgjør «Game of Thrones»' ekstremt rike handlingsvev skal samles, men flere av dem rekker likevel å være rørende mettede av både handling og følelser. 

Mer om serien: 
Sjokkscener i «Game of Thrones». 

Bildene veksler mellom storslåtte spesialeffekt- og landskapsscener til nære, såre portretter. 
Selv Cersei fremstår empativekkende og nærmest følsom. 

Det betyr ikke at «Game of Thrones» har blitt bløt! 
Sesongpremieren byr også på noen skikkelige sjokk. 
Men episoden illustrerer effektivt hvorfor vi tolererer mer brutalitet i denne dramaserien enn i så mange andre: 
Den balanserer sine scener med hjerteskjærende råhet med øyeblikk av sjelden sårhet og varme. 

Skuespillet er nok en gang en fryd for øyet – og øret. 
Spesielt samspillet mellom Peter Dinklage som munnrappe Tyrion og Conleth Hill som den matchende manipulative Lord Varys minner oss på hvor bra rollefigurene kler hverandre. 
Alfie Allens Theon ser ut til å ha flere lag å skrelle av (pun intended) og Lena Headey leverer som sagt overraskende nyanser fra Cersei. 

Sesongpremieren serverer nok gjensyn til å være tilfredsstillende, samtidig som de frustrerende korte smakebitene mest av alt gjør oss sultne på mer. 

Anmeldelsen er basert på første episode. 
