Filmanmeldelse:Tryner til slutt 

Tim Burtons ungdomseventyr låner fra giganter, men har spinkle ben å stå på. 

EVENTYR. 
USA. 
12 år. 
Regi: 
Tim Burton. 
Med: 
Eva Green, Asa Butterfield, Chris O’Dowd, Terence Stamp og Samuel L. Jackson 

Hva skjer om man blander Harry Potter, «X-men», litt spansk fantasy-skrekk og en dråpe «En ny dag truer» 

Joda. 
Du sitter igjen med Tim Burtons kanskje mest levende film på 13 år - riktig nok om man kun forholder seg til den første timen. 

16 år gamle Jake (Asa Butterfield) er en outsider. 
Hans døsige butikkjobb i Florida er uinspirerende, foreldrene er tilstede, men totalt fraværende og hans nylig avdøde bestefar og bestevenn (Terence Stamp) har rista i guttens virkelighetsoppfatning med nattahistorier om barn med magiske evner versus usynlige monstre med tentakler som tunger. 

Psykologen gir den unge mannen en reiseresept til stedet bestis bablet om, en liten øy utenfor Wales. 
Jake får med seg sin fugletittende fjott av en far (Chris O’Dowd) og en forventning om å konfrontere sine vrangforestillinger. 
Men det viser seg selvfølgelig at bestefar hadde helt rett. 

Tim Burton oversetter Ransom Riggs fantasy-roman til lerettet gjennom vakkert foto, mennskelig varme og samplinger av allerede populære filmfranchiser. 
Og den lystige stjelingen er grunnen til at filmens første time blir så fordømt morsom. 

Man kan nesten høre filmruller bli kappet opp av Burtons stavmikser. 

Det er lett å la seg sjarmere av Miss Peregrine og hennes mutantunger, som egentlig er X-men sett gjennom Guillermo Del Toros svarte øyne, med referanser til både «Pan’s Labyrinth» og «El orfanato». 
Den klassiske «fortapt sønn arver patriarkens heltejobb»-rammen kjenner vi godt fra «Harry Potter», «Star Wars» og «Kingsman: The Secret Service». 

Og i ånd av sistnevnte (og dessuten nok en Marvel-kobling) spilles skurken av Samuel L. Jackson, som kanaliserer en «Roger Rabbit»-utgave av Mr. Glass, rollen han selv spilte i hans beste superheltfilm, «Unbreakable» (2001). 

Jackson og vennene hans er ikke i nærheten så fryktinngytende som Burton legger opp til. 
Det skyldes nok litt av «origin story»-forbannelsen, at filmens første halvdel er så opptatt av å etablere universet at den siste delen haster seg gjennom tungvint teskje-fortelling og en bråkete handling. 

Men Burton går virkelig på trynet i siste halvdel av filmen som kunne ha blitt hans beste på 20 år. 

Han går fra elegant kuratering i den første, til å servere en suppe av umotivert handling og utvaska filmtroper i den neste. 
Heltens reise fra usikker tilskuer til «jeg har en plan»-modus kommer som lyn fra klar himmel, mens skurkenes vanskelighetsgrad ligger cirka rett over «desperat veps i september». 

Selve antiklimakset kommer i den masete kampen mellom de klumsete tentakkelmonstrene og en skjellettarmé over bråkete tivoli-EDM. 
Burton evner å både hedre og urinere på stopmotion-kongen Ray Harryhausens arv om hverandre. 

Det er virkelig synd å kaste bort et så inviterende univers på så lite handling. 
