Anmeldelse:Wencke Mühleisen stiller seg selv fram, sårbart og reflekterende 

Oppbrudd i brevform. 

I ni år var Wencke Mühleisen med i kunstnerkollektivet AAO utenfor Wien. 
Der praktiserte beboerne radikale samlivsformer med «fri sex», i tråd med blant annet Wilhelm Reichs «Charakterpanzer-Theorie». 

En viktig øvelse var «selbstdarstellung» – selvframstilling – der medlemmer av kollektivet foretok spontane, utagerende opptredener i alles påsyn, gjerne ispedd primalskrik. 

Mühleisen forlot kollektivet i 1985 og var senere med på å dokumentere overgrep som førte til at lederen havnet i fengsel. 

Deretter tok Mühleisen hovedfag og doktorgrad og ble en markant kjønnsforsker, professor ved Universitetet i Stavanger. 
Nå har hun tatt farvel med også den tilværelsen, og avskjeden fra akademia er ett av temaene i årets bok. 

Inn i døden 

Tidligere har hun utgitt to sterke memoar-romaner, den ene om å følge sin mor inn i døden, «Jeg skulle ha løftet deg varsomt over» (2009), den andre om farens skjulte nazisympatier kombinert med forfatterens egne erfaringer fra AAO, «Kanskje det ennå finnes en åpen plass i verden» (2015). 
I den nye boka flettes det inn tråder fra begge disse, og vi kan lese helheten som en moden form for «selbstdarstellung». 
Hun stiller seg selv fram, sårbart og reflekterende. 

Boka består av en serie brev til tre ulike mottakere: en venninne-kollega, en livsledsager som også har fartstid fra AAO, og et uidentifisert «du». 
De handler om lengsel, om savn etter språk, om å bli eldre og oppleve fysiske og mentale reduksjoner, om drømmer. 

Forfatteren kritiserer sin tidligere skråsikkerhet og det hun med et oppfinnsomt ord kaller «tattforgittheten». 
Søvnløshet og fiendtlige drømmer driver henne til å reise bort og ta oppgjør. 

Svadaens tyranni 

Brevene til livsledsageren kretser mye rundt begjæret som endrer seg med klimakteriet, om utroskap og lengsel etter samliv. 
Til kollegaen skriver hun mest om slitasjen ved å jobbe i det moderne universitetets svadafylte effektivitetstyranni, der hun forvandles til en maskin som altfor godt takler kravene som stilles – og selv stiller krav. 
Her er det mye velformulert språkkritikk: 

«Jeg har skrevet oppsigelsesbrev til fakultetsledelsen ved universitetet. 
Jeg sletter humankapitalkontoen min, sier opp det akademiske entreprenørskapet mitt og min innovasjonsdrevne konkurransevillighet. 
Jeg, engstelige gamle menneske.» 

Poetisert kaos 

Disse passasjene er virkelig gode. 
De levendegjør den utbredte frustrasjonen ofrene for vår tids nytale opplever, et språk de så gjerne skulle gjort opprør mot. 

Brevene til «du» er vanskeligere å begripe. 
Jeg kan forstå ønsket om å poetisere kaoset forfatteren nå opplever, men må stadig ta meg i å miste trådene. 
Det er kanskje meningen, men det blir kunstlet: 

«Stjernebildene nedtegner i nattedypet det avsluttede og det uavsluttede. 
Alt snakker til alt. 
I romlyset, i mørklyset. 
Sirenenes fuktig duftende grønske og det blå lyset.» 

Det beste med Mühleisens avskjed med akademia er at hun får bedre tid til å utvikle sitt lovende forfatterskap. 
Kanskje hun blir poet? 
Sikkert er det at hun har stoff å hente av og vilje til å reflektere over både liv og skrift. 
