Romanen om Ilka og Bruno er spennende som en psykologisk thriller
Hun er fremmed i Norge, han er fremmed i sitt liv. 

Det er vanskelig å la være å nynne på Merle Haggards melankolske fakkelsang «Sing me back home» når man leser seg inn i Bror Hagemanns «Syng meg vekk». 
Forfatteren gir ingen hint i den retning, men i vår kulturelle overflod krysser slike tråder seg inn i stadig nye vever. 

Der Haggard synger fram en dødsdømt fanges siste ønske om å få høre «a song my mama sang», forteller Hagemann om en gåtefull ungjentes håp om å bli sunget vekk av musikken den fomlende kjæresten tryller ut. 

Tvetydige tegn 

Med sedvanlig knapp intensitet skriver Hagemann ut sjalusi og forventninger, overskridelser og begjær, luftige vyer og regntunge realiteter. 
Jeg-fortelleren speiler seg og blir en skikkelse i tredje person, hun måler seg mot bibelske kvinner og lytter til tvetydige tegn. 

Det foregår for det meste i Oslo, ved Sagene og Bjølsen, langs Akerselva, opp og ned Maridalsveien og i Torshov kirke. 
En utflukt med Gjøvikbanen og en tur til Gressholmen bare forsterker det lokale preget. 

Strandet, jaget 

I denne geografien er flyktningjenta Ilka strandet, jaget ut av Irak som offer for det århundrelange «glemte folkemordet» på den kristne, assyriske minoriteten. 
Hennes elskede Bruno er også en fremmed i sitt liv, men han er hjemme og «kjenner alle». 
Han bærer på motvilje, spenninger, kanskje traumer, og blir innsiktsfullt skildret gjennom Ilkas blikk. 

Med forsiktige hint viser Hagemann hvor vrient det må være å komme utenfra til den norske dammen. 

Portrettet av den hjelpsomme Even som nå selv er blitt hjelpetrengende og isolerer seg i en verden av tippekuponger og tv-fotball, mens uforstandige slektninger, mer eller mindre med rette, mistror Ilkas evne og vilje til å holde liv i den gamle, er gripende sosialrealisme i ordets rette forstand. 

Mindre er mer 

Hagemann er også musiker, trolig med affinitet til jazzdevisen less is more. 
Han holder hele tiden tilbake og plasserer ord og uttrykk strengt og presist, i veksling mellom høysang og det han kaller «lavsang». 
Til tider overskygger den suverene fremførelsen noen svakheter i partituret, særlig inn mot sistesatsen. 
Ilkas plutselige destruktive forsett, som vi har ant måtte springe ut, røper en litt for oppkonstruert form. 

På den annen side skal Hagemann ha honnør for å ha fått til en gjennomgående spennende pageturner, til tross for et plott som har lite med thrillersjangeren å gjøre. 
Eller forresten, kanskje boka nettopp er et eksempel på en psykologisk thriller, når det usagte, det formodede, det forventede og de mange forbigåelsene sikrer temperaturen. 
