Kiler fnisemusklene og vekker raseriet
Anmeldelse: 
«The Big Short». 

FILM: 
De småskrullete geniene gjør atter sin inntogsmarsj. 
Igjen får noen av verdens vakreste menn, her Ryan Gosling, Brad Pitt og Christian Bale, muligheten til å trekke i utvasket t-skjorte og tvilsomt ansiktshår. 

Det gjør de så det synger i «The Big Short», som føles litt som å bli vist en informasjonsvideo på en nattklubb. 
Dette er noe som er lett og se, men tungt å svelge, en munter underholdningsfilm som gjør deg rimelig rasende: 
Finansnæringens selvgode og sorgløse polka mot avgrunnen i 2008, og det lille knippet av eksentrikere som skjønte hva som var i emning fordi de gjorde det ingen andre gjorde: 
Viet timer, dager, logikk og hard kunnskap til å sette seg inn i sakene. 

De gale 

De er Michael Burry (Bale), den keitete fondsforvalteren med glassøye som er brennsikker på at det eneste logiske å gjøre er å vedde mot bærebjelken i den amerikanske økonomien; Vennett (Gosling), en nøttebrun bankmann med clairolsvart hår og klysebryteren konstant på elleve, som får nyss i Burrys planer og henvender seg til investeringsfirmaet til den notorisk rasende Mark Baum (Steve Carell), en pessimist med en familietragedie i fortiden som har lettere enn gjennomsnittet for å tro det verste; og Ben Rickert (Brad Pitt), en desillusjonert finansmann som har trukket seg tilbake til Colorado og sparer til en verden er pengene vil være borte og økonomien vil være basert på økologiske frø. 

Alle blir sett på som gale når de mener å se en boble der alle andre ser et fjell. 
Og selv om alle i publikum vet hva som kommer til å skje, er det oppsiktsvekkende spennende å se presset på dem øke mens katastrofen som kommer til å gi dem rett, og med det ødelegge livet til millioner av mennesker, ruller nærmere. 

Leker med oppmerksomheten 

De var få mot en kompakt majoritet. 
Og «The Big Short» peker lekent nese til de samme trekkene i de som ser på, de som gjør at vi stirrer fjetret på alt annet enn de store tsunamiene som bygger seg opp under overflatene av distraksjoner og glitz. 
Raske klipp, muntre popkulturelle potpurrier og økonomiske teorier forklart av forføreriske starlets i boblebad er noen av filmens grep for å leke med oppmerksomheten til publikum og vise hva som skal til for å få folk til å høre etter. 
Gosling leverer pedagogiske forklaringer og definisjoner og kommenterer samtidig, med fin, overlegen livstretthet, hvordan og hvorfor han må gjøre det. 
I en spesialisert verden har alle felt blitt abstrakte, de har blitt for de innviede, og alle er avhengige av at fagfolk vet hva de driver med. 
I en situasjon der fagfolket ikke er snøring, og økonomiens søte lille kattunge vokser opp til en sabeltanntiger klar til å fortære alt i dens vei, er alle ute og kjøre. 

Spillet er i et konstant akselererende gir, lekent og alvorlig samtidig, nennsomt karikert. 
Brad Pitt er den eneste flegmatiske i en glinsende kontorbyggjungel der alle strener rundt og letter etter utløp for aggresjon og frustrasjon og forvirring. 
De får deg til å fnise, og de gjør deg klokere. 
Og fordi de gjør deg klokere, gjør de deg sintere. 
