Svanesang til fanskaren
Fra desperat hardcore til muskuløs metal. 
Gallows var bedre med brødrene Carter. 

Britiske Gallows-debuten «Orchestra of wolves» fra 2006 står seg fremdeles som et av totusentallets aller beste punkplater. 
Den enda mørkere oppfølgeren «Gray Britain» ble daværende vokalist Frank Carters siste album med bandet. 

Selv hadde jeg gleden av å bivåne Carter filleriste Garage i Bergen i 2010. 
Svett, voldsomt og herlig farlig. 

Frank Carter forlot bandet året etter, og broren Steph gjorde det samme i 2013. 
Med canadiske Wade McNeill bak mikrofonen ble Gallows mindre desperate. 
De fikk mer muskler. 
McNeill har solid pondus og er en ruvende skikkelse på enhver scene. 
Han tar plass og er troverdig, men mangler galskapen som lå like under huden på Carter. 

Albumet åpner lovende med hardtslående «Mystic death» og et av Gallows' beste riff noensinne. 
Tungvekteren «Leviathan rot» kan skape fullstendig kaos på konsertscener verden over. 

«Bonfire season» var første singel ut, og bandet erkjenner at låten har splittet fansen. 
Post-punk på steroider, med et refreng som egner seg for allsang. 

Men så går det nedover. 
Denne anmelderen liker hissig hardcore bedre enn massiv metal. 
«Chains» er symptomatisk for bandets utvikling – seigere og mer sidrumpa. 
«Cease to exist» blir blodfattig og sutrete, men framheves i et intervju som den låten bandet er aller mest stolte av gjennom karrieren. 
«93/93» høres ut som Marilyn Manson. 
Det er ikke et kompliment. 

Med «Leather crown» skrur de opp tempoet og høres ut som det bandet jeg opprinnelig falt for. 
Albumets siste låt, «Swan song», er muligens bandets farvel til den opprinnelige fanskaren. 

Beste låter: 
«Leather crown», «Mystic death», «Leviathan rot». 
