Spås like stor suksess som med «Halvbroren»
Oppfølgeren til suksessboka «Byens spor» viser igjen hvor begavet Lars Saabye Christensen er som roman-poet. 

«Før skrev jeg for å huske. 
Nå skriver jeg for å glemme», sier fortelleren i denne oppfølgeren til «Byens spor». 
Som etter en litt skravlete start blir nok en Lars Saabye Christensen-roman av edelt merke. 

Vi er kommet til september 1956. 
Reklamemannen og begersvingeren Ewald Kristoffersen er død, og Maj er alene med den følsomme femtenåringen Jesper og Stine på syv. 

Maj får jobb som sekretær i Ewalds reklamefirma Dek-Rek, og blir en av de mange enker som må velge bort sitt eget liv for å vie seg til barna. 
Men Eva tar et overraskende valg som bryter med det som forventes av en proper femtitallshusmor. 
Det skal komme til å koste henne dyrt. 

Kunstnerroman 

Utgangspunktet for «Byens spor» er protokollene fra Røde Kors-avdelingen på Fagerborg, som Saabye Christensen fant etter sin mors død. 
Disse sirlige referatene, alvorstunge inntil komikken, dannet ryggraden i bind én. 
Her har de en langt mer beskjeden rolle. 
For til tross for at tittelen på dette bindet er «Maj», beveger Saabye Christensen seg både i stemning og tematikk mot «Halvbroren». 
Dette blir etterhvert en oppvekst- og kunstnerroman - om den musikalske og følsomme særlingen Jesper. 
Akkompagnert av den optimistiske og naive vennen Jostein: 
Slaktersønnen som mistet hørselen og kanskje noe av forstanden i en ulykke, og som nå har satt seg som mål å bli rik. 

Der første bind zoomet inn skikkelsene gjennom en skildring av byen, er det i større grad de ulike karakterene som bærer denne boka. 
Ved siden av familien Kristoffersen som fremdeles bor i Kirkeveien 127, møter vi blant annet igjen mystiske Bjørn Stranger, demonisk og godhjertet. 
Gjennom ham får vi også innsikt i krigsseilernes tragiske skjebne; hjemløse, alkoholiserte, ridd av angst. 

Melankolsk fatalisme 

Det er mye dramatikk i denne boka, formulert med den tung-lette poesien som kjennetegner Saabye Christensen. 
Her er et tragisk selvmord og et nesten-mord. 
Det er kontrollerende menn, og slarvete kvinner med en sterk indre justis. 
Over det hele hviler en melankolsk fatalisme. 
Da Jesper forelsker seg i Trude, blir forholdet allerede under introduksjonen spådd en trist avslutning. 
Spørsmålet er bare hvem som sårer hvem. 

Vi vet allerede hvor det ender. 
Prologen i bind én åpnet der denne boka slutter: 21. september 1957. 
Det er dagen Kong Haakon dør, og Jesper drar til sjøs. 
Rømmer er kanskje et bedre ord. 
Og jeg må bare få gjenta hvor imponert jeg igjen blir over Lars Saabye Christensen. 
Det er som om han bare sitter der og nærmest klimprer på tastaturet, før han med ett har improvisert fram nok en formfullendt roman i en serie jeg spår en like stor suksess som «Halvbroren». 
