Finstemt filmatisk familieportrett
I Hirokazu Koreedas filmer fletter mennesker sine liv inn i hverandre som slyngplanter. 

FILM: 
Hirokazu Koreeda har et unikt talent for å skildre hvordan menneskeliv flettes i hverandre emosjonelt, psykologisk og fysisk. 
Snarere enn å ty til dramatiske utblåsninger konstruerer den japanske regissøren lag på lag med finstemte, innsiktsfulle observasjoner som publikum langsomt arbeider seg ned gjennom, som arkeologer på jakt etter sannheten om hvordan figurene på lerretet har formet hverandres liv på godt og vondt. 

Utgravning I «Etter stormen» er denne utgravningen sentrert rundt leiligheten til den aldrende Yoshiko (en strålende Kirin Kiki), hvor sønnen Ryota (Hiroshi Abe) spiller ut sine anstrengte relasjoner til henne, søsteren, ekskona Kyoko og sønnen Shingo. 
Ryota var en gang en fremadstormende forfatter, men har i de senere år slått seg til ro med jobben som privatetterforsker, en jobb han opprinnelig tok under påskudd av å skulle gjøre research til en ny bok. 

Ryotas arbeidssituasjon, sivilstatus og privatøkonomi er en direkte konsekvens av hans forkjærlighet for gambling, en besettelse han har arvet av sin nylig avdøde far og forsøker å gi videre til sønnen. 
Og det sier mye om Koreeda som regissør at hovedpersonens forsøk på å rekruttere sitt eneste barn inn i spillegalskapen først og fremst framstår som et uttrykk for kjærlighet. 

Ballett Koreeda var sist å se på norske kinoer med det lavmælte mesterverket «Søstre», og sammenlignet med denne framstår «Etter stormen» som både rotete og ufokusert. 
Filmen bruker lang tid på å klargjøre sitt grunnleggende premiss, men når Koreeda bruker Yoshikos leilighet til langsomt å skissere opp femti år med samliv mellom foreldre, barn og ektefeller, er den en studie i filmatisk eleganse og subtilitet. 

De tre generasjonene snor seg gjennom den trange, overfylte leiligheten som en ballett koreografert av ømhet, tilfeldigheter og årevis med oppdemmet misnøye. 
Resultatet er en type gruppeportrett Koreeda gjør bedre enn noen annen, og grunn nok i seg selv til å se «Etter stormen» på kino. 
