«Velvet Buzzsaw» kler kunstscenen naken
Frisk og freidig satire. 

Morf Vandewalt. 
Smak litt på navnet. 
Hva slags person ser du for deg? 
Morf er kunstkritiker og spilles av Jake Gyllenhaal. 
Han er akkurat så hipp, kul, pompøs og snobbete som navnet tilsier. 

Selv om jeg som filmanmelder i Aftenposten motvillig må innse at jeg er en del av smaksdommerne, må jeg innrømme at skildringen av kritikeren i Dan Gilroys nye film Velvet Buzzsaw fikk meg til å le høyt og godt. 
Jeg håper virkelig at jeg aldri blir så høy på pæra som Morf. 

Moderne kunst provoserer 

Dan Gilroy imponerte i debutfilmen Nightcrawler i 2014, også den med Gyllenhaal i hovedrollen. 
Den gang gjorde han et dypdykk i medienes nyhetsjag og publikums blodtørst. 
I Velvet Buzzsaw er det kunstverdenen som blir utsatt for Gilroys satiriske blikk. 
Og hvis du synes at tittelen høres ut som en svulstig kunstinstallasjon, så er nok det hele poenget. 

Vi har alle et forhold til kunst – bevisst eller ikke. 
Mange ser en dypere mening i det andre synes er jåleri og tullball. 
At moderne kunst provoserer, er det liten tvil om. 

Det er også liten tvil om at kunst handler om penger – store penger. 
Som et eksempel kan vi ta Jeff Koons «Ballon Dog (Orange)», som ble solgt for 58.4 millioner dollar på en Christie-auksjon. 
I spillet mellom rike kjøpere og gallerier står kritikeren. 
En god eller dårlig kritikk fra den riktige pennen kan bety knuste drømmer eller big business. 

Dan Gilroy stuper uredd inn i tematikken, og resultatet er en leken, frisk og morsom satire. 

Malerier med overnaturlig snitt 

Det hele starter med at galleriassistenten Josephina (Zawe Ashton) kommer hjem og finner naboen død. 
Hun greier ikke å styre nysgjerrigheten og sniker seg inn i leiligheten. 
Der finner hun de mest fabelaktige, groteske og fascinerende maleriene hun har sett på lenge. 
Hun har teft, og tar dem med seg. 

De blir selvsagt en sensasjon på kunstscenen, og den grådige gallerieieren Rhodora Haze (Rene Russo) ser sitt snitt til å tjene enda flere millioner. 
Men noe er galt. 
Maleriene har en mystisk kraft over dem som prøver å tjene penger på dem. 
Her beveger filmen seg fra satiren og over i en helt annen sjanger, nemlig grøsseren. 

Selv om noen scener er ganske blodige, er det humoren som dominerer. 
Som en karakter sier etter å ha tråkket rundt i en blodpøl: 
Jeg trodde det var en del av installasjonen. 

Selger sjelen til høystbydende 

Idet filmen beveger seg inn på splatterfilmens domene, fikk jeg assosiasjoner til Dario Argentos La sindrome di Stendhal (1996). 

I likhet med Argento bruker Gilroy farger som rødt, blått og gult bevisst gjennom hele filmen. 
Det er klart at rødt blod gjør seg godt mot en hvit gallerivegg. 
I tillegg handler det om kunstens kraft. 
Stendahl syndrom er en faktisk tilstand som beskriver den overveldende kraften et kunstverk kan ha. 
Det kan være så sterkt at man begynner å hallusinere. 

Morf og galleristene i Velvet Buzzsaw begynner å se både det ene og det andre som ikke er der. 
Vi blir vitne til en nesten Lovecraftsk ondskap, som ikke lar seg forklare på en rasjonell måte. 
De overnaturlige elementene fungerer som en utsøkt kontrast til kunstverdenens massive fokus på penger. 
For kunst bør kanskje handle om noe annet? 

Gilroy forsøker å si noe om en kunstverden som selger sjelen sin til høystbydende. 
Filmen er ikke så dyp som regissøren kanskje har ønsket, men den er til gjengjeld veldig underholdende. 
Først og fremst er Velvet Buzzsaw en satirisk lek med skrekkfilmens referanseverk som får god drahjelp av glimrende skuespill og morsom dialog. 
