Gjør det vrient å le av Snåsamannen
Regissør Margreth Olin tør å gå motstrøms. 
Nå har hun laget en forunderlig film om Joralf Gjerstad, håndspåleggeren i Snåsa, som fortjener respekt. 

Olin tar alltid tak i spennende tema i sine dokumentarer, fra kvinnelig forakt for eget utseende ("Kroppen"), heftige lengsler og aggresjon blant fjortiser ("Ungdommens råskap") til behandlingen av mindreårige asylsøkere i Norge ("De andre"). 

Ikke alltid har hun lykkes formmessig, men det brennende anliggendet – å ville formidle et viktig og humanistisk budskap – er det aldri tvil om. 

Skepsis mot Gjerstad 

I norsk offentlighet er vi flasket opp med skepsis til alt som ikke kan bevises vitenskapelig. 
Følgelig har Joralf Gjerstad blitt møtt med atskillig latter etter at hans healervirksomhet ble allment kjent gjennom Ingar Sletten Kolloens bok "Snåsamannen" i 2008. 
Skeptikere har snakket ned at ikke bare folk flest, men også rikspolitikere som Trine Skei Grande og Bjarne Håkon Hanssen har oppsøkt Gjerstads varme hender. 

At Olin gir ham en real sjanse, skyldes at hun i arbeidet med "De andre" ble utmattet av å dokumentere menneskelig lidelse. 
Nå ønsker hun å skildre en som har forsøkt å gjøre godt. 

Gjerstad, som i år fyller 90, har for lengst sluttet å ta imot besøk, men sa ja til Olins prosjekt. 
Slik kunne hun i 2014 invitere folk til Snåsa for å filme hva som skjer når han rører dem i sofaen hjemme i stua si. 
De varme hendene 

Det er en merkelig opplevelse. 
Jeg startet med alminnelig, sunn skepsis og ørene på stilk for å avsløre ethvert tegn på juks. 
Men så kommer skjebnene som perler på en snor: 
Mira på 11 som har hatt nakkesmerter siden hun ble født. 
Hun skjønner ingen verdens ting da de varme hendene løsner opp spenningene. 

Eller ta den unge skuespilleren som er fylt av angst. 
Gradvis aner vi at det skyldes manglende selvtillit. 
Gjerstad ber henne først synge, så spille på piano. 
Det er en vidunderlig scene som avdekker kvinnens talenter og viser hvordan et menneske kan forløses av å bli sett. 

Eller hva med skeptikeren, han som alltid har flirt av healere, men som i seks år har hatt en stiv arm og hodesmerter etter en fallulykke, og derfor gir Snåsamannen en sjanse. 
Du må ha et hjerte av stein for ikke å bli rørt av forvandlingen. 
For ikke å snakke om pappaen til Mira, en mann forpint av uforståelige mageplager og breddfull av mistro. 
Ikke rart Miras mamma gråter etter besøket hos healeren. 
Lykkes ikke allltid 

Olin tar heldigvis også med eksempler på at Gjerstad ikke lykkes, som i møte med kvinnen født med vannhode. 
Hun har masse smerter på grunn av innopererte dren og en tung historie som mobbeoffer. 

Men troverdigheten ryker ikke av at han ikke greier å fjerne smertene hennes, for Olin får fram andre nyanser: 
Gjerstad forstår ikke selv hva slags kraft han besitter. 
Han forsøker ikke å konkurrere med legene, og han er dypt såret over at enkelte i Snåsa nærmest har spottet ham fordi han ikke har klart å helbrede sin egen kone, Signe. 

Så belastende var skepsisen i offentligheten en periode at Gjerstad var på nippet til å ta sitt eget liv. 

Olin og hennes klipper har gjort en fin jobb med å sy sammen samtalene i sofaen, intervjuer med syke før og etter møtet med healeren, samt naturbilder som gir pusterom for tanken. 
Det eneste hun kunne droppet, er besøket i et lite museum i Snåsamannens barndomshjem. 
Det harmonerer liksom ikke med den beskjedenheten som preger Gjerstad selv. 

Men det er pirk. 
Olin har laget en fascinerende dokumentar som gjør det vrient å le av mannen med de helbredende hendene. 
