Anmeldelse:«Huset» 

«Huset» er en ubalansert og tematisk ambisiøs norsk lavbudsjettsgrøsser. 

FILM: 
En av de siste årenes mest interessante filmtrender, er de stadig mer sammensatte skildringene av nazistene og deres støttespillere i europeiske historiske dramaer. 
Tiden da Wehrmacht-uniformen var synonymt med pur ondskap synes å være over, og i lavbudsjettgrøsseren «Huset» lever Reiner Kiil en overraskende sammensatt skildring av de invaderende tyskerne. 

Dype skoger Filmen utspiller seg under okkupasjonen, og følger to tyske soldater og en norsk motstandsmann som har gått seg vill i et snødekt skogsområde i Hedmark. 
Smått om senn kommer de fram til et avsidesliggende hus som synes å ha blitt forlatt i all hast, men etter hvert som de bortkomne soldatene og deres fange finner seg til rette, oppdager de at de ikke er alene. 

James Wans «The Conjuring» har vært en uttalt inspirasjonskilde i arbeidet med «Huset», og dette kan skimtes både i måten fotograf John-Erling H. 
Fredriksen lyssetter og rammer inn huset, og i hvordan Kiil bevisst unngår grøssersjangerens mest elementære fortellerrytmer når han bygger opp spenning.Spesielt skummel blir filmen riktignok aldri, men Kiil makter å holde på interessen, hvilket er mer enn man kan si om brorparten av skrekkfilmene som i disse dager får norsk kinodistribusjon. 

Ubalanse 
I likhet med Patrik Syversens «Det som en gang var» tilhører «Huset» de mer vellykkede norske lavbudsjettsfilmene fra de senere år, men det skinner likevel igjennom at man har å gjøre med en billig produksjon. 
«Huset» er først og fremst ubalansert film — en ubalanse som ofte oppstår når ambisjonene står i et misforhold til budsjettet — men den skjemmes også av en gjennomgående mangel på tydelighet. 

Premisset om et hjemsøkt hus som blir et ekkokammer for nazistenes undertrykte skyldfølelse er imidlertid godt, og alt i alt inneholder «Huset» tilstrekkelig med interessante ideer og grep til at alle som er interessert i norsk skrekk- og/eller lavbudsjettsfilm burde kjenne sin besøkelsestid. 
