Spedlemmet diktdebut
BOK: 
Spedlemmede dikt, så stramt reivet at vi bare så vidt får øye på talentet. 

Håvard Dybvig: 
På onsdag. 
Dikt. 
47 sider. 
Lyrikkforlaget. 

Håvard Dybvig (f. 1957) fra Stavanger debuterer med denne samlingen kortdikt, hvorav de lengste er på ni linjer, de korteste på bare fire. 
Når også boken i sin helhet ikke er på mer enn 47 sider, er det et ultrakort format som stiller desto høyere krav til substans, for i det hele tatt å få sagt noe vesentlig. 

Jeg er ikke havren. 

Jeg er faen meg ikke en som synger 

om meg selv, 

i tide og utide. 

Mon det. 
Vi har vel alle bare noen ganske få bjeller som vi prøver å stemme til en slags samklang, som garantert sier noe om oss selv, på godt og vondt, og som en eventuell bonus også noe om verden for øvrig. 
Og Dybvigs tekster tar absolutt inn andre menneskers realitet, det skal sies. 
Det er sansninger her, ikke bare synsinger. 
Tidvis skarpe observasjoner som synes å ha slipt seg ned til nesten ingenting. 
Det er dessuten merkbart at han har et profesjonelt grep om det å formulere seg i skrift, så dette bærer på ingen måte preg av å være ren amatørpoesi, naivt påprakket offentligheten eller skrevet i utelukkende selvterapeutisk øyemed. 
Og han unngår som regel den verste utgaven av kortdiktet som et poengdikt, som bare dreier seg om et ordspill, en slags vits. 
Dybvig får frem en lun, melankolsk humor på andre, mer underfundige måter, en humor som også iblant kan vise klør. 

Problemet ligger i det nesten selvutslettende formatet, et spedlemmet ideal som må virke kvelende på det talentet som ligger i reiv, og som er så stramt inntullet at det bare kommer glimtvis til syne. 
Det er synd, for det er en latent sjarm her som burde få utfolde seg friere, bredere: 

Hvor slemme 

kan folk være? 

Jeg hørte på stemmen hennes 

at det ikke handlet om 

russerne denne gangen. 
