Tøysete roman med skrøpelig skjelett
Teksten føles omtrent like massiv som pakkisen rundt Grønland. 

I det siste har det til stadighet dukket opp entusiastiske anbefalinger av Magnus Grova Søilens roman i nyhetsstrømmen min på Facebook. 

Det betyr enten at Søilen har mange venner som elsker romanen, eller at sosiale medier er stedet å gå for å «hype» bøker nå for tiden. 

Magnus Grova Søilen har tidligere gitt ut tre diktsamlinger. 
Handlingen i hans første roman, «Flaskeladden i Eskimopolis» er lagt til Bergen og Grønland tidlig på trettitallet. 

Det som eventuelt gjør romanen «ekstraordinær» er det egenartede skriftspråket til romanens fiktive dagbokforfatter. 
Ellers fremstår «Flaskeladden i Eskimopolis» som en intellektuelt oppegående, men litterært nokså stillestående og tøysete roman. 

Boken er utstyrt med en akademisk innledning der barnebarnet av forfatteren plasserer dagboksnotatene inn i en norsk, fiktiv polarlitteratur-tradisjon. 

Selve dagboknotatene er en pussig blanding av lettere arkaisk, nesten pompøs høystil iblandet typiske ord og uttrykk fra bergensk slang, samt diverse grammatikalske krumspring. 

Dagbokforfatteren nærer en nesegrus beundring for Knut Hamsun, noe som viser seg i stil, tone og innhold. 
Hamsun kalles ellers «Mesteren» av vår mann, dagbokskribenten, som for øvrig også er forfatter. 

«Flaskeladden i Eskimopolis» er på den ene side en fortelling om en forskningsekspedisjon som reiser til Grønland og overvintrer i isødet. 

Skildringen av ferden mot nord er rik på detaljer og jeg har inntrykk av at forfatteren har satt seg inn i stoffet. 
Det gjelder både fakta rundt polekspedisjoner og selve tidsånden. 

Problemet er at romanen forblir på detaljnivå uten at enkeltepisoder kjedes sammen til en interessant helhet. 

Den ene episoden avløser den andre uten indre eller ytre utvikling, noe som gjør at romanteksten føles omtrent like massiv som pakkisen rundt Grønland. 

Forskningsfartøyets mange menn blir stort sett bare navn det er vanskelig å holde fra hverandre. 

Det skyldes at den selvsentrerte dagbokforfatteren egentlig er forfatter som har mønstret på skipet av pengenød. 

En rekke repeterende tilbakeblikk gjør oss kjent med den usle tilværelsen han levde som flaskesamler i Bergen. 

Vi får også vite hvor rasende sjalu og misunnelig vår mann er på forfatterkollegaen med kallenavnet «Sneihatten». 

I motsetning til vår mann får nemlig «Sneihatten» forfatterstipend og goodwill fra den bergenske presse. 
Bitre mennesker er alt annet enn sjarmtroll, men i virkelighetens verden kan man gå et annet sted hvis man støter på dem. 

I «Flaskeladden i Eskimopolis» er man prisgitt denne bitre, selvopptatte og pompøse forfatterstemmen i mer enn 300 sider. 
Boken kunne fint vært strammet inn til det halve, uten at vesentlige poeng ville gått tapt. 

Det ligger mye ubrukt potensial i de fiktive dagboksnotatene, noe som gjør «Flaskeladden i Eskimopolis» til en midt-på-treet roman. 

Det er ansatser til både klassekamp og maktkamp blant mannskapet. 
Noen få ganger får vi også vite hva enkelte i mannskapet synes om vår mann, noe som skaper et snev av spenning. 

«Flaskeladden i Eskimopolis» har et intellektuelt ferniss og er spekket av referanser og sitater, men like under overflaten hviler det et nokså skrøpelig romanskjelett. 
