Viktig oppgjør med oslopolitikernes behandling av taggere
Siste bind av «Drabant» er en verdig avslutning på en aldersoverskridende ungdomsserie. 

Det er seks år siden forfatter Øyvind Holen og tegner Mikael Noguchi utga første bind av tegneserien «Drabant». 
En oppvekstskildring fra et graffitimiljø i Groruddalen på 1990-tallet. 

Mye har skjedd i Norge siden den gang. 
Groruddalen har blitt et nasjonalt diskusjonstema og yndet skrekkeksempel på mislykket integrering fra innvandringskritiske krefter. 
Samtidig har forfatter Zeshan Shakar, med sin strålende roman «Tante Ulrikkes vei», klart å fange dalen av i dag på en måte som gir innsikt for alle som vil lese. 

Vennskaplig gjenforening 

Også i de tre hovedpersonenes liv har det skjedd mye siden vi sist sa farvel til dem i 1995. 
Det nye millenniet er så vidt i gang, og de tidligere vennene har mistet kontakten. 
Fredrik har fått en sønn, som han har litt samvær med, Victor sliter med å nedbetale boten på 122 750 kroner som han fikk for graffitimaling. 
Samtidig er Camilla i ferd med å sjekke ut av en avrusningsklinikk. 
Når dama til Fredrik kaster ham ut, kontakter han sin gamle kamerat Victor, og det samme gjør Camilla. 
Dermed blir det på nytt liv i det gamle taggercrewet, og Camilla har også et og annet å avsløre. 

Visuelt overbevisende 

Det harde møtet med voksenlivets realiteter gjør «Drabant 3» til en mørk fortelling, også visuelt. 
Mye av handlingen skjer på nattetid og Mikael Noguchis blå-lilla pallett i disse scenene gjør togspor og slitne t-banevogner til et vakkert skue, uten å gi slipp på den røffe følelsen. 
Karakterene har blitt eldre, men ellers er Noguchis stil lik som i de foregående bøkene. 
Det gir en god helhet. 
Noguchi behersker graffiti-estetikken til fingerspissene og gir oss igjen et troverdig innblikk i miljøet, samt graffitikunsten karakterene lager. 

Politisk brodd 

Det er umulig å bedømme siste album av Drabant uten å se på trilogien som helhet. 
Og med bind tre får historien en verdig avslutning, selv om albumet bærer noe preg av at det må samle trådene. 
Men i 2018 leser jeg «Drabant» mer politisk enn før. 
De foregående albumene tok også for seg rusproblemer, fattigdom og overgrepsproblematikk. 
Men i fokus stod hovedfienden: 
Oslo kommune og deres nulltoleranse mot tagging. 

Nå i siste bind, midt i polariserte innvandringsdebatter og #metoo-kampanjer, viser hele denne politikken seg som en del av et større bilde: 
Det dreier seg om politikere som ignorerte de bakenforliggende levekårsproblemene og heller valgte å mobilisere mot et kunstnerisk uttrykk. 
Og det klarer Drabant-serien å illustrere på klart og treffende vis, uten at det overskygger den spennende historien. 
