Konsertanmeldelse: deLillos, Øyafestivalen – Nostalgi med mening
Med sitt mest folkekjære album i bagasjen forlenger deLillos sommeren – om enn bare for en time. 

«Nå skal vi spille noen litt gamle sanger», melder Lars Lillo-Stenberg sedvanlig mildt til den betydelige folkemengden som har samlet seg for å høre 25-åringen «Neste sommer» bli fremført i sin helhet. 

Deres beste plate? 
Njæ. 
Men deres klart største kommersielle suksess – og utgivelsen som ugjenkallelig slynget gruppen inn i de bredeste lag av den folkelige norske bevisstheten. 

Lars Lundevall leker gitargærning på vei inn i «Kokken Tor». 
Det seigt massive verset lever fortsatt, og publikum henger naturligvis med på det lett tøysete refrenget. 

«Deilig å være ferdig med den», sier Lillo-Stenberg lurt. 

En av få låter som bærer sine 25 år med visse anstrengelser er Lars Beckstrøms noe baktunge Raga-øyeblikk «Fornøyd». 
Helt annerledes stiller det seg med «Uendelig trist», et heller tidløst stykke Frogner-powerpop som fortsatt berører. 

Balladen «Søvn» er fin, men lider som det eneste av de «dype» albumsporene under et noe uoppmerksomt publikum. 
På «Postmann» – og i flere andre øyeblikk gjennom konserten – fremstår de som et norsk Wilco, komplett med en disharmonisk og desorienterende outro. 
Bandet, forsterket med altmuligmann Ola Geir Raftevold, spiller og kommuniserer med lave skuldre og hørbart overskudd. 

Det må være lov å ha et anstrengt forhold til låten «Neste sommer», som tross sine ubestridelige kvaliteter lett kan oppleves ferdigspilt. 
På Øya skaper den allsang helt på grensen, men såvidt innenfor. 

Lillo-Stenberg roter med teksten på spretne «Ved porten der jeg bor», som løftes av deilig tvillinggitar. 
Beckstrøms nydelige «Søster» tar prisen for kveldens mest rørende øyeblikk. 
At bandet fremfører denne platen på årets første høstdag – kjølig, regntung og bittersøt, med glimt av kveldssol tittende frem bak skyene – er både logisk og poetisk. 
