Det var et tidspunkt der jeg hogg tak i armlenene på kinosetet
«Skjelvet» leverer det den skal, og er samtidig litt annerledes 

FILM: 
Det er helt sant. 
Det var et tidspunkt i siste halvdel av «Skjelvet» da jeg grep tak i armlenene på kinosetet for å holde meg fast. 
Det skjedde litt etter at det store jordskjelvet hadde boblet opp gjennom Oslo-asfalten, at Postgirobygget hadde smelt inn i Plaza, og det var skapt en rutsjebane ut i ingenting av et gulv som kort tid tidligere var et restaurantgulv. 
Noen sklir nedover det gulvet, og i en stakket stund føltes det som om jeg som publikummer skled med. 

Skjelvende Joner 

«Skjelvet» er en seier for en viss type mann; du vet, han med det lille rommet der han har teipet opp avisutklipp og statistikker og tegnet linjer mellom dem, mens familien veksler bekymrede blikk i bakgrunnen og sjefene for ymse offentlige etater ber dem slutte å ringe inn advarslene sine. 

En av dem er Kristian Eikjord (Kristoffer Joner), geologen som spådde at flodbølgen ville slå innover Geiranger i «Bølgen» for tre år siden, som nå blir varslet av en død kollega med liknende tendenser til å grave seg ned i katastrofer og som igjen prøver å rope varsko. 
Mennene i dress kaster et blikk på Joner, som skjelver og plukker slik han kan gjøre mer innbitt enn noen andre, og bestemmer seg for å ta det hele med en sedat saltklype. 

Nøkternt og støvete 

Filmen er også en seier for regissør John Andreas Andersen, filmfotografen som først og fremst har sin regierfaring fra noen episoder av «Okkupert». 
«Bølgen»-regissør Roar Uthaug stakk utenlands kort tid etter den suksessen, og det å gi Andersen ansvaret for oppfølgeren, viser seg å være et godt og intuitivt valg. 
Det er ikke bare geografien som gjør at «Skjelvet» føles nærere enn de amerikanske katastrofefilmene som den åpenbart er modellert på. 

I en sjanger i stadig større grad preget av glossy effekter og greenscreens har «Skjelvet» noe taktilt og nøkternt og støvete over seg som gjør distansen til publikum mindre. 
I motsetning til filmens biroller er det ingen på produksjonssiden som går over bord. 
Andersen passer også omhyggelig på at vi ikke glemmer at helt fram til det faktisk begynner å riste, ser hverdags-Oslo ut helt som vanlig. 
Folk drikker kaffe og venter på grønn mann. 
Livene som plutselig avbrytes minner om publikums eget hverdagsliv. 

Det er ellers interessant at «Skjelvet», som nærmest er forpliktet til å oppfylle sjangerforventningene som de selv har skapt, har en distinkt og ganske uventet dramaturgi. 
Over halvparten av filmen er oppbygning. 
I internasjonale søsterfilmer må noen som regel løpe for livet etter om lag tjue minutter. 
Her, derimot, er stemningen seig og trykkende, mens Joner skjelver mer og mer ettersom han oppdager at etatene ikke har så god kåll på bevegelsene i steinmassen som de tror. 
Samtidig etableres, fint og rolig og uten sentimentalitet, de vanskelige forholdene han har til alle rundt seg. 
Skyldfølelsen fra ulykken tre år før sitter i kroppen. 
Samlivet med Idun (Ane Dahl Torp) har gått åt skogen, og de såre anstrengelsene til datteren Julia (Edith Haagenrud-Sande) når ikke fram. 

Rolig oppbygning 

Det kan hende noen vil bli skuffet over ikke å få flere hyl for pengene. 
Men tålmodigheten betaler seg. 
Når det hele omsider brister og kontinentalplatene gjør opprør, er det hele, teknisk og spenningsmessig, ekstremt godt og tett turnert. 
Samtidig får det som skjer mellom Kristian, kona og datteren en egen nerve. 
Særlig en scene mellom Joner og Dahl Torp, fanget inne i en heissjakt, er kolossalt sterk; med et emosjonelt trykk som er like tøft som den overhengende trusselen fra bygningsmassen rundt dem, og eminent spilt av de to. 
Uten at så mange ord veksles får det som skjer en voldsom kraft. 

Så kan det innvendes at sønnen Sondre (Jonas Hoff Oftebro) blir stemoderlig behandlet. 
Han følges inn i et sidespor på universitetet, men ender opp i en narrativ blindgate der det ikke skjer stort. 

Filmteamet fortjener også all ære for å ha lagt opp det visuelle med slik omhu, også i en film som ikke så mange oppsøker for å dvele ved den fine bildekomposisjonen. 
Enten det er panoramaer fra Geirangerfjorden eller en takning ovenfra av tog som seiler inn mot Oslo S har bildene noe dystert og poetisk ved seg. 
I det grå og disige er det hele tiden noe som ulmer. 
Det er som om du skjønner at du før eller siden kommer til å hogge tak i armlenene. 

Og så gjør du det. 
