Dinosaurene er tilbake
Større, sintere, og med enda flere tenner. 

Da Marina Warner så Steven Spielbergs «Jurassic Park» for 22 år siden, la hun merke til at alle dinosaurene var hunkjønn. 

«Forslukne, listige jenter. 
Dødbringende — og samtidig fertile. 
Michael Crichtons smarte plott, med sitt preg av vitenskapelig troverdighet, er et levende bevis på hvordan myter fremkommer i dag,» skriver Warner. 
Hun forsker på nettopp det; hvordan eventyrskikkelser og mytefigurer inngår i en historisk sammenheng, og for dette arbeidet fikk hun årets Holbergpris. 

Crichton og Spielbergs dinosaurdamer underbygger myten om at kvinner er ukontrollerbare skapninger. 
Det er en hauggammel myte som Warner mener har fått fornyet kraft de siste 60 årene, og som gir feminismen skylden for alt som går galt. 
(De som tviler på Warners teori her, henvises til Dagbladet og VGs kommentarfelt.) 

I «Jurassic Park« så Warner det hele kokt ned til en naken konfrontasjon mellom kvinnen som natur og mannen som kultur, og jeg tror, sannelig min hatt, at de fire manusforfatterne som har kokt sammen årets dinosaureventyr må ha lest Marina Warner.Det er noe frydefullt lattermildt og veldig bevisst ved måten de lar helten Owen (Chris Pratt) drive metodisk dressur av raptorer, med seg selv i rollen som alfahann. 

Det samme gjelder i skildringen av Claire (Bryce Dallas Howard), fortellingens kvinnelige midtpunkt og mest åpenbare b-filmreferanse. 

Hun entrer scenen som stresset, striglet yrkeskvinne i en drakt som trekker trådene tilbake til tidlig nittitallsmote. 
Hun går ut av filmen iført singlet og fillete skjørt, med kroppen glinsende av svette. 
Hun er singel, hun er tante, og det er hennes prioritering av jobben fremfor omsorg som indirekte setter nevøenes liv i fare når det genmanipulerte dinobeistet kommer seg løs fra innhegningen sin. 

Og, ikke minst: gjennom hele filmen løper hun fort og uanstrengt rundt i Isla Nublars kronglete jungel og temaparklandskap iført særdeles høyhælte sko. 
Trass i Owens klare beskjed om at stiletthælene må av. 

Slik, på sitt helt egenrådige vis, forvandler Clair seg fra kultur til natur, eller snarere, hun forener de to motpolene. 
Snedig. 

Selv hadde jeg gjerne vært 3D-formatet foruten, det får altfor mange filmer til å se kjipe ut. 
Også denne. 
I hvert fall frem til eventyret ruller i gang og man suges inn en ellers vellaget og svettedrivende fortelling der budskapet er klart: 
Det er dumt å la storkapitalen tukle for mye med naturen. 

Ellers er det bare å håpe at Marina Warner kaster sitt analytiske blikk på dinosaurdamene anno 2015. 
Og Claire. 
