Anmeldelse:Pen steelendring fra countryens nye stjerne 

Sturgill Simpson byr på smart og idérik hybridmusikk fra sørstatene. 

ALBUM: 
«Outlaw»-begrepet innen countrymusikken hadde like mye for seg på 70- og 80-tallet som «alternativ»-prefikset hadde på 90- og 2000-tallet. 
Verken det bestående eller det alternative er statiske størrelser, dagens kommers kan være neste tiårs trendideal, både i og utenfor countrymusikken. 

Nylig avdøde Merle Haggards «huller i CV'en» og hans fengselsklassiker «Sing Me Back Home» var like outlaw som Willie Nelsons parkeringsbøter fra Nashvilles gater. 
Det var litt tilfeldig, nesten fra låt til og låt og fra plate til plate om de burde plasseres i en konservativ eller en radikal posisjon, deres virksomhet like mye på innsiden som på utsiden av den brede, etablerte countrymusikken. 

Da legendariske låtskrivere som Townes Van Zandt, Guy Clark, en veldig ung Steve Earle og den også nylig avdøde Steve Young ble portrettert i kultdokumentarfilmen «Heartworn Highways» - den kommer straks i nyoppusset 40-årsjubileumsutgave i disse dager - var premisset for fortellingen tydelig: 
Opposisjon og verdiopprør mot en stadig mer konserverende og kommersialiserende countryindustri. 

Det progressive elementet var mest i estetikk og kontekstualisering, for rent kunstnerisk sto disse litterære låtskriverne for helt klassiske idealer for lyd og sanghåndverk. 
Poputviklingen i Nashville fikk det glatte lag, alt handlet om penger og minst motstands vei til publikum. 
Ironien var derfor total da samlealbumet «Wanted! 
The Outlaws», med låter fra Willie Nelson, Waylon Jennings og Tompall Glaser og Jessi Colter, ble utgitt i 1976. 
Den ble sluppet som et rent marketingstunt av plateselskapet RCAs Nashville-avdeling, for å cashe inn på dette fenomenets momentum. 

Alternativ til alternativet 
Hva har så Sturgill Simpson, en 37-år gammel Nashville-bosatt låtskriver fra Kentucky, med dette å gjøre? 

Simpson tilhører et sjikt av nyere artister og låtskrivere, en annen i samme kategori er Chris Stapleton, som det er veldig lett å lempe rett inn i disse to ulne tradisjonene eller subsjangerne. 

Men det er latmannskategorisering, det er ikke så enkelt som det kan se ut som. 
Sturgill Simpson bør snarere betraktes som en original og idérik klassisist, aldri redd for å berøre den originale sentimentaliteten eller glattkjemmede patosen i Nashville-tradisjonen. 
«A genuine alternative to alt. 
country», som New York Times brukte som tittel på et intervju med Simpson nylig. 
Hovedpoenget er egentlig at Sturgill Simpson ikke er så veldig alternativ, han har snarere framstått som gamleskoleklassisk med en liten tvist. 

Simpsons debutalbum fra 2013, «High Top Mountain», hørtes hovedsakelig ut som en lost classic fra Waylon Jennings-katalogen, klassisk orientert countryhåndverk, rustikk men også renskåret honky tonk og sentimental balladekunst fra en utvilsomt begavet låtskriver. 
Oppfølgeren «Metamodern Sounds In Country Music», også den produsert av den profilerte og produktive Dave Cobb, var en kaleidoskopisk opplevelse, nesten konservative countrylåter syrebehandlet, håndkolorert og tidvis dratt baklengs gjennom fuglekassa, og med originale og smarte fortellergrep benyttet på helt tradisjonelle countrytemaer. 
Albumtittelen er med andre ord en meget presis oppsummering av hva som foregår her. 

Hybridmusikk Simpons tredje album er vesentlig mindre «country». 
På «A Sailor's Guide To Earth», langt på vei et konseptalbum basert på sjøfartsmetaforer og ment som en slags livsoppskrift for Simpsons lille sønn, viser han seg som en framifrå eksponent for hybridmusikk fra sørstatene. 

En velknadd blanding av country, soul, rock og rockabilly puttet rett i frityrgryta og stekt akkurat passe lenge, så det er sprøtt utenpå og saftig inni: 
Muscle Shoals-soul og støtblåserekke (lånt fra retrosoulforetaket The Dap-Kings), Allman-slidegitarer, The Band-groove, Tony Joe White-gumbo, spisse James Burton-gitarer og «begynnelsen på slutten»-Elvis cirka 1970-1972. 
Altså i nærheten av slik Elvis låt på «begynnelsen på slutten» og den klassiske dokumentarfilmen «That's The Way It Is», der han blir backet av det fabelaktige TCB-bandet med nettopp Burton og trommisen Ronnie Tutt i sentralrekka. 
«Elvis var en mye større inspirasjonskilde enn Waylon Jennings», innrømmet Simpson til New York Times i det samme intervjuet, «men du vil jo ikke si til folk at 'jeg hørte egentlig ikke på Waylon'». 

Et bevisst grep i lydbildet er hvordan steelgitar og strykere nærmest glir i ett, det skaper nydelige strukturer som burde glede alt fra countrypurister til shoegaze-entusiaster. 

Dette bidrar også til en sømløs albumlytteropplevelse som binder sjangerhoppingen sammen: 
Mye sterk låtskriving og fine stilsjablonger her, åpningssporet «Welcome To Earth (Pollywog)» er 50/50 sentimental countryballade og groovy Stax-soul, han byr på James Carr-aktig countrysoul i «All Around You», Otis Redding/Wilson Pickett-vibber i «Keep It Between The Lines» og all-in sørstatsrock i førstesingelen «Brace For Impact (Live a Little»). 
Den heftig pumpende, peanøtt-og-banansandwich-energiske Elvis-øvelsen «Call To Arms» får avslutte albumet. 

Men skal du ha den kompakte albumoppsumeringen i én låt, går du til den svimlende fine versjonen av Nirvanas «In Bloom», som i praksis er tre arrangementsideer smeltet sammen, fra tilbakelent countryballade via søtladen Nashville-pop og til slutt over i dyp, svaiende sørstatssoul. 

Sturgill Simpson vet hva han driver med. 
