Filmanmeldelse «The Spy Who Dumped Me»:Spionene som ble sølt bort 

Innledningsvis lovende. 
Snart usalig rørete. 

ACTIONKOMEDIE 

«The Spy Who Dumped Me» 

USA. 
15 år. 
Regi: 
Susanna Fogel. 

Med: Mila Kunis, Kare McKinnon, Justin Theroux, Sam Heughan 

Det er én grunn til å se «The Spy Who Dumped Me». 
Det er Kate McKinnon – en av disse naturbegavede komikerne man ikke helt kan forklare hvorfor er så morsom, men som bare er. 

Selv McKinnon er imidlertid ikke i stand til å holde liv i denne rørete, klønete action- og komediehybriden, i hvert fall ikke i mer enn cirka 45 minutter. 
Da er det dessverre én time og ett kvarter igjen av den. 

Audreys (Kunis) kjæreste Drew (Theroux) er borte som dugg for solen. 
Årsaken til forsvinningsnummeret, som har gjort Audrey og bestevenninnen hennes Morgan (McKinnon) så sinte at de brenner alle de etterlatte greiene hans (med ett viktig unntak), er relativt dramatisk: 
Han er en agent; opptatt – får vi tro – med å redde verden fra terrorister. 
Kjærligheten er ikke bare bare. 

Audrey og Morgan er ikke verdens mest ambisiøse kvinner. 
Men før vi vet ordet av det er de på vei til Wien, og deretter Berlin, Praha, Paris, Budapest og Amsterdam. 
Dette er steder de finner ekstremt eksotiske. 
Og et eller annet sted på veien blir våre heltinner de reneste «spionene», de også. 

I tillegg til å være en oppvisning for McKinnons uutgrunnelighet, vil «The Spy Who Dumped Me» nemlig være en actionfilm også. 
Ett er sikkert: 
Det er den mest voldelige «komedien» jeg har sett på en stund. 
Folk slaktes ned for fote. 
Det er ikke noe å si på at filmen har 15-årsgrense. 

Thrillerhistorien, slik det er, kunne vært skrevet på utsiden av en minnepinne. 
Det sier noe om regissør Fogels manglende kontroll over materialet at det likevel er vanskelig å henge med i dumhetene. 
Enn si bry seg noe om dem. 

Smilet stivner som nevnt etter rundt tre kvarter, hvori McKinnon har absolutt alle de morsomme replikkene (jeg likte spesielt den om at Edward Snowden er fan av ska-musikk). 
Deretter sitter vi igjen med det amerikanerne kaller «a hot mess». 
Bare rør. 

Å se McKinnan sitte på en benk i en park og snakke med seg selv i to timer ville trolig vært å foretrekke. 
