Apothek føyer seg til rekken av middelmådig norsk synthpop
Form over innhold. 

ALBUM: 
Synth synth overalt! 

På mange måter har vi vendt tilbake til 80-tallet, da synthesizeren var det sentrale instrumentet – en ruvende monolitt midt i øvingslokalet. 

Dette skiftet har også satt sine betydelige spor på indiesfæren. 
Man trenger ikke dykke dypere enn undergrunnsgiganten Bon Ivers tredje album (som slippes idag), for å finne en tidstypisk fascinasjon for møtet mellom menneske og maskin. 

Man ser det samme i Norge. 
Ikke bare hos Aurora og Highasakite, men også i form av «Apothek», albumdebuten til en duo bestående av Morten Myklebust og Nils Martin Larsen, to ambassadører for Oslos indiepopscene. 

Musikken deres er på sitt mest interessante («Roaring») når den utforsker kosmisk disko på kammerpoppens premisser, i prinsippet ikke ulikt hva kanadieren Owen Pallett driver med: 
Brutalistisk elektronikk i møte med vindskeive vendinger og inderlige strofer om de nære tingene (familiefeider virker nemlig å være gjennomgangstemaet på «Apothek»). 

Det er ikke dermed sagt at det er spesielt bra. 
Én ting er den svulstige metaforikken til Myklebust – linjen «Line yourself up like ten ducklings crossing the road at night» er blant ekstremene – en annen er at melodiene stort sett føles som å gripe tynn luft. 

Med unntak av nevnte «Roaring» og stadionflørten «Departure», mangler låtene et anker – noe substansielt som gjør vedvarende inntrykk – utover Larsens synthspill og Myklebusts klokkeklare, tidvis veldig vakre stemme. 
Formen er konkret, men selve innholdet er uklart og intetsigende. 

For å parafrasere en annen norsk gruppe, som slipper et emosjonelt sett langt rikere album i dag: 
Det resonnerer ikke i meg. 
