Oppløftende oppfølger
Balansen mellom positiv og destruktiv energi gjør DIIVs andre album til et dynamisk stykke indierock. 

I 2012 ble jeg introdusert til DIIV gjennom en av de låtene som har gjort aller sterkest inntrykk på meg de siste årene. 
«Doused» har fremdeles fast plass på stort sett alle spillelister jeg snekrer sammen. 
Låten er et hektisk mesterverk som gjenspeiler desperasjonen i frontfigur og låtskriver Zachary Cole Smith. 
Han har vært åpen om sin heroinavhengighet, og like åpen om at han nå er på bedringens vei og i ferd med å finne roen. 

Det betyr likevel ikke at DIIV har roet seg. 
Andreplaten, som attpåtil er et dobbeltalbum, er uhyre intens og låter hakket mer oppløftende enn sin forgjenger. 
Energien veksler mellom å være positiv og destruktiv, men i sin helhet oppleves DIIVs dynamiske drømmepop mindre marerittaktig enn før. 
Det er lys i mørket og muligheter for håpefulle svar på tunge eksistensielle spørsmål. 

«Mire (Grant's song)» er det mørkeste bidraget på platen og kan minne om Sonic Youth. 
Det er også tilfellet med «Blue boredom», hvor Smiths popkjæreste Sky Ferreira låner bort vokalen sin, til forveksling lik Kim Gordons. 
«Valentine» innbyr til dunkel dans til hoppende åttitallsgitarer og er trolig en innertier hos fans av The Smiths. 
De to gitarene både flettes sammen og opponerer hverandre på mesterlig vis, som på «Under the sun» og «Dust». 
Samspillet mellom de to gitaristene Smith og Andrew Bailey er tett og kobles på basslinjene som driver låtene framover. 

Med hele 17 låter skal det vanskelig gjøres at alle er like sterke, men det finnes heller ikke en eneste direkte svak låt på platen. 
Det er såpass mange gode låter at det er vanskelig å skulle velge ut favoritter. 
Det er rett og slett for mange av dem. 

Beste spor: 
«Mire (Grant's song)», «Valentine», «Under the sun», «Healthy moon». 
