Plateanmeldelse:Tame Impala 

Fritt vilt. 

ALBUM: 
INDIEPOP 

Tame Impala 

Å slippe en førstesingel fra et kommende album på nesten åtte minutter pleier som oftest å bety én ting: 
Forrige utgivelse gikk for bra. 
Nå er det jaggu på tide å renske litt opp i fanbasen. 

I Tame Impalas tilfelle var dette «for bra»-et allstedsværende «Elephant» (solgte mobiltelefoner og understreket Lena Dunhams lim med tidsånden i andre sesong av Girls) og «Feels Like We Only Go Backwards». 

Bandbestyrer Kevin Parker kunne fint rullet sammen et nytt «Lonerism» (2012) rundt disse to idéene, levd stort og ikke minst høyt (beklager) på psykedelisk sjanglende indiegitarpop. 
Dessuten har samarbeidet med Mark Ronson forlengst vist ham hva å følge strømmen i popverden kan bidra til. 
Men på samme måte som antilopen han tar bandnavnet fra, prøver 29-åringen heller å forvirre overmakten når han blir skremt eller overrasket. 

Kvintettens tredje album legger seg enda nærmere mot hva Beatles hadde hørtes ut som om bandet hadde startet med «Tomorrow Never Knows». 
Altså låter som, selv om de blir strippet ned til en sliten nachspiel-gitar, fremdeles står tilbake som melodiske bautaer, men som gjennom studioets maniske jobbing løftes til voldsomme verk. 

Selv om «Currents» ikke har noen gitarer. 

Eller, det er mulig det er GJEMT gitarer her et sted, men de begrenser seg til nanosmå taktglipp som for eksempel på avsluttende «New Person, Same Old Mistakes». 

Uansett kan det nå egentlig være det samme med disse gitarene. 

For etter en åtte minutter halvbratt åpning, med den messias-erklærende tittelen «Let it Happen» og en noe unnasluntrende andrelåt i form av knappe to minutter lange «Nangs», er dette betraktelig mer altoppslukende enn «Lonerism». 
Topptungt av sjøsyke synther og ideer som i utgangspunktet ikke skulle fungere. 
Med en klang som først høres mye mer soveromsstudio enn før, men som etterhvert blir bred, rund og varm, nesten FM-rock i stilen. 
Det er bare på sin plass at endringen ikke anerkjennes av bandet før spor fire - «Yes I am Changing». 

Det eneste som mangler er noen spissete radiolåter. 

Sånn omtrent halvveis kommer det nærmeste, der uvanlig stramt redigerte og ekstremt bevegelige «The Less I Know The Better» blir vår tids «Dancing With Tears In My Eyes» om originalen hadde vært spilt inn av David Byrne. 
Og der «‘Cause I’m A Man» er Barry White hadde om han egentlig bare var en karakter i en Radiohead-musikkvideo. 

«Lonerism» framstår i ettertid mer orientert rundt sine sterkeste øyeblikk. 
«Currents» har nesten ingen svake. 
Men det er mer lydfashionista og falsett. 
Og seige, discoaktige rytmer som får Kygo til å høres ut som et gatebilløp. 

Australieren mumlet i et nylig og akkurat passe snålt The Guardian-intervju om Bee Gees-lytting i sopprus, og at det er den opplevelsen han har prøvd å gjenskape. 

Sannsynligvis har han klart akkurat det. 

Nei, dere trenger ikke etterprøve hjemme. 

Dette er mer enn nok psykedelisk på vanlig traktekaffe. 

BESTE LÅT: 
«The Less I Know The Better» 

TOR MARTIN BØE 
