En syngende gnager med pipestemmer designet for å drive foreldre til vanvidd
Den fjerde «Alvin og Gjengen»-filmen handler om et identitetsforvirret ekorn, skriver Dagbladets anmelder. 

FILM: 
I våre dager er det vanlig at amerikanske filmer rettet mot barn tilbyr den voksne delen av publikum vitser som går over hodene på de yngste, men den fjerde «Alvin og Gjengen»-filmen tar denne praksisen til et nytt nivå. 
For hvordan skal man egentlig forstå en barnefilm som setter handlingen på vent for å gjøre plass til en scene hvor John Waters dukker opp som seg selv, og det dataanimerte jordekornet i hovedrollen megetsigende refererer til hans særdeles lite barnevennlige kultfilm «Pink Flamingos»? 

Bråmoden «Alvin og Gjengen: 
I farta» framstår i det hele tatt som en merkverdig og identitetsforvirret affære. 
På overflaten ser den ut som en klassisk barnefilm, men etter hvert som de voksen-spesifikke vitsene og referansene (deriblant et klassisk «Taken»-sitat) tårner seg opp, tar man seg i å lure på om filmen egentlig har noe særlig å tilby de unge utover et drøvtygd roadtrip-plott og syngende CGI-gnagere med pipestemmer designet for å drive foreldre til vanvidd. 

Og selv om «I farta» altså både er overraskende voksen og overraskende morsom, inneholder den såpass mange barnefilmklisjeer at den kommer til kort som en ordinær komedie. 
I likhet med «Zoolander 2» er den et produkt av Hollywoods pågående eksperimentering med ulike sjangerblandinger og målgruppedefinisjoner, og snarere enn å treffe bredt på tvers av generasjonene, ender den opp som en film som ikke gir noen i publikum tilstrekkelig av det de vil ha. 

Feilslått Samtidig er det så mange profesjonelle håndverkere involvert at resultatet på ingen måte er noen katastrofe — det er bare umulig å mønstre noen entusiasme for filmen som helhet. 
Ironisk nok er denne hyperkommersielle produktplasseringsorgien dermed en film av typen filmanmeldere har langt lettere for å like enn vanlige kinogjengere. 
For når man verken betaler for billetten eller forventer å ha det spesielt gøy, blir det desto lettere å sette pris på de kvalitetene «I farta» tross alt besitter. 
