Et samfunnskritisk dagmamma-mareritt
Denne prisvinnende romanen har en sjokkartet virkning. 

Slik lyder de første ordene i den franske romanen «Vuggesang», som vant landets høythengende Goncourtpris i 2016: 

«Babyen er død. 
Det tok bare noen sekunder. 
Legen kunne forsikre om at gutten ikke hadde lidd». 

«Vuggesang» begynner med å skildre åstedet for drap på to småbarn. 

Dagmammaen deres står bak, og romanen handler om å avdekke hvorfor en slik forferdelig handling kunne skje. 

Forfatteren skildrer hvordan fattigdom og ensomhet gjør livet vanskelig for folk, og hvordan avmakt og usynliggjøring fører til psykiske vansker. 

Tragedien i bokens begynnelse kunne muligens vært unngått hvis folk tok bedre vare på hverandre, uten at «Vuggesang» gir noe entydig svar. 

I konsise, velskrevne scener blir vi kjent med forhistorien til tragedien. 

Familien som er rammet består av Myriam, Paul og deres to barn. 
Myriam er utdannet advokat, men la karrieren på vent som hjemmeværende småbarnsmor. 

Tilværelsen hennes var for ensom og monoton, og derfor søkte hun og hennes plateproduserende ektemann Paul etter dagmamma. 

Mange kjenner seg nok igjen i dette nokså alminnelige scenarioet, og ekteparet fremstår som troverdige representanter for velutdannede småbarnsforeldre i Paris eller andre storbyer. 

Som seg hør og bør, gjorde de grundig bakgrunnssjekk på aktuelle dagmamma-kandidater. 
Valget falt på lille og nette Louise, en førtiårig «drømmedame» for alle travle småbarnsfamilier. 

Louise lager mat, rydder og ordner og tar hele familien under sine omsorgsfulle, selvutslettende vinger. 
Det er selvfølgelig for godt til å være sant. 

Romanen gjør oss kjent med hvem Louise er, men denne kunnskapen har ikke Myriam og Paul. 

Gjennom hele romanen lever de i illusjonenes verden. 
Og selv om ett og annet ved den eventyraktige Louise får dem til å stusse, er de blinde for advarende tegn og varsler. 

De velger aktivt vekk informasjon som kunne gjort Louise mer menneskelig for dem, livet hennes interesserer dem rett og slett ikke. 

Hvis boken skal plassere skyld noe sted, ligger den i menneskesynet Myriam og Paul representerer – en bruk og kast-mentalitet av mennesker som får fatale følger. 

Slimanis følsomme, direkte og jordnære språk kommer til sin fulle rett i Thomas Lundbos finstemte oversettelse. 
Språket skaper en nervøs uro under den tilsynelatende barnevennlige overflaten. 
