Filmanmeldelse:«Magnus» 

Gripende om det ubegripelige. 

Med: Magnus Carlsen, m.fl. 

VG er med som produsent av «Magnus», og har derfor hentet inn ekstern anmelder. 
Synnnøve Macody Lund er utdannet i dokumentarregi ved Høyskolen i Lillehammer, og har laget NRK-dokumentaren «Seile sin egen sjø». 
Hun har også anmeldt film i blant annet TV2 og Natt og Dag. 

Noe av det første man lærer på dokumentarregi er å unngå spekulativ utnytting av portrettobjektets særheter eller svakheter, å ikke la seg friste til freakshow, men behandle og formidle menneskene man filmer med etisk hensyn og respekt. 

Nå skorter det ikke akkurat på respekt for Magnus Carlsen, «The Mozart of Chess»; den høyest ranka sjakkspilleren i historien, kåra av Times til en av verdens 100 viktigste personer. 

Genierklæringen er uomtvistelig og global; vi har å gjøre med en ubegripelig, nesten umenneskelig høy intelligens. 
Portrettet av dette unikumet kunne lett fråtset i alt som er «larger than life»; de spektakulære rekordene, triumfene, titlene, og også tippet over i spekulativt fokus på verdensmesterens særheter, det introverte, enspora sinnet, eller geniets sosialt begrensa egenskaper (en evig fattig trøst for oss som ikke er medlem av Mensa og helst spilte Ludo i barndommen). 

I stedet begynner dokumentaren med den enkle og upretensiøse tittelen «Magnus», som en slags kjærlighetshistorie, med «How it all began», som er det spørsmålet faren hans oftest får. 
De første bildene i filmen viser en stutt hvithåra gutt vandrende i norsk natur. 
Rett nok lett klønete fysisk, drømmende og med en tendens til å plassere seg et par meter bortenfor resten av familien. 
Han likte å være i fred, tenke, observere, prosessere, forteller faren. 

Vi følger Magnus oppover i alder, filmklippene fra barndommen er hverdagslige, men også megetsigende, som om familien har visst at Magnus en dag ville bli noe stort. 
Her vises scener fra tidlige triumfer, lek og latter, men også samtaler med en niåring som feller tårer med ansiktet gjemt bak hendene, i skam over å føle seg utenfor i skolegården. 
«Det er vanskelig å være kul når man spiller sjakk», som vidunderbarnet selv oppsummerer det, pragmatisk, men hjerteskjærende. 

Hele veien ser vi like fullt en familie, og spesielt en far, som evner å bevare den instinktive leken og humoren i en sønn som helst vil forsvinne inn i sitt eget grenseløse hjerneunivers. 
Først en halvtime inn i filmen treffer vi «The boy who never lose» i voksen nåtid. 
Det føles godt, ærlig og befriende. 
Magnus innrømmer glisende at han selvsagt tenker på sjakk hele tiden, men vil ikke definere seg som «a borderline nutcase». 
«But I think 
I am naturally more introvert than extrovert, yeah». 

Heretter presenterer filmen den historien de fleste nå kjenner til; ferden fram mot verdensmestertittelen i 2013. 
Uten at filmen blir mindre fascinerende av den grunn. 
Sjakk er i seg selv et mysterium, ettersom det er et spill mennesket aldri kan mestre fullstendig. 
Og på hele denne fantastiske reisen er det Mennesket Magnus jeg ser; den geniale, kjempende mesteren, selvsagt, men like mye den lille, utilpasse gutten. 
I forsøkene på å takle og verne seg mot det vanvittige sirkuset og pressekjøret, den innbitte nervekampen i det taktiske spillet og ikke minst i den barnslige skuffelsen han ikke klarer å skjule når ting går galt. 
«It feels like going crazy» sier Magnus, når instinktene kollapser under presset. 
Og dermed kan vi faktisk alle kjenne oss igjen, trass i at filmen skildrer et menneske det er vanskelig å komme inn på, uoppnåelig svevende på et abstraksjonsnivå som er ubegripelig for de fleste av oss. 
Vi gjenkjenner krisefølelsen, like unik for hver enkelt. 
Frustrasjonen over å være den eneste som forstår din indre verden og at ingen egentlig kan hjelpe. 
Men så er det kanskje noen som kan det likevel? 
Noen som kommer fra stedet der alt begynte. 
Dette gjør «Magnus» til en usedvanlig engasjerende og gripende film. 

SYNNØVE MACODY LUND 
