Voldtektens dypeste betydning handler om tyveri av både kropp og sjel
Nakent offer. 

Det føles nesten underlig – etter en sommer da spørsmål om skyld i voldtektssaker har dominert den offentlige debatten – at det skal være en mann som gir troverdig innsikt i offerets opplevelse. 
Den fysiske og psykiske ydmykelsen som Édouard Louis beskriver i romanen «Voldens historie», opphever kjønnsaspektet. 
Tapet av trygghet er en eksistensiell erfaring. 

Den franske forfatteren Édouard Louis er mannen bak den selvbiografiske romanen «Farvel til Eddy Bellegueule», der han ikke bare skifter navn, men også legger hele sin geografiske og sosiale fortid bak seg. 
Der tar han et bittert farvel med oppveksten i et fattig industristed i Nord-Frankrike, preget av arbeidsledighet, fraflytting, trangsyn og vold. 
Som homofilt «utskudd» fantes det få alternativer – å bli banket opp eller å flykte. 

Klasseflukt 

Édouard Louis flyttet til Paris i det som er blitt kalt en klassereise eller en klasseflukt. 
Der skapte han seg en ny identitet som intellektuell, doktor i filosofi, Bourdieu-ekspert, forlegger og forfatter. 
Og åpent homofil. 
Dette er essensielt i «Voldens historie». 

Romanen handler om å få utdelt offerets rolle i et forhold som utvikler seg fra gjensidighet til et overgrep. 
Situasjonen lyder kjent? 
Når slutter frivilligheten og når inntrer ubalansen i maktkonstellasjonen? 
Hva er voldtekt? 
Og, ikke minst, hvor bagatellmessig har andre lov til å forholde seg dette? 

Her skildres i detalj hva som skjedde en natt til første juledag, da Édouard møtte Reda på Place de la République i Paris og tok ham med seg hjem til leiligheten og senga. 
Etter innledende sex bringer mistanken rundt en stjålet mobiltelefon fram en desperat situasjon med voldtekt, drapstrusler og skytevåpen. 
Men det er ettervirkningene som er kjernen i boka. 
I timene, dagene, ukene og året etter overgrepet utvikles den eksistensielle krisen voldsofferet gjennomlever. 

To versjoner 

Fortellergrepet peker tilbake på Édouards fortid som en Bellegueule. 
Ett år etter voldtekten har han oppsøkt sin forhatte familie blant de nedlagte bensinstasjonen og Front National-plakatene i det fattige nord. 
Der har han betrodd seg om overgrepet til søsteren Clara. 
Detaljene blir vekselvis fortalt fra hans eget ståsted, og så med Claras ord, der hun gjenforteller saken til sin tause ektemann. 
Claras versjon er omsvøpsløst farget av oppvekstmiljøet. 
Mens Édouard lytter bak døra, gir han egne, avvikende kommentarer (i kursiv i boka) som effektivt beskriver den kulturelle kløften mellom hans gamle og nye liv. 

Som offer vil han ha eksklusiv eiendomsrett til historien om overgrepet. 
Men han opplever at andre – venner, helsevesen, politi – stjeler og farger den. 
På et punkt klager han over at han er blitt påført rasistiske holdninger, i og med at overgriperen blir karakterisert som «araber» (Reda har bakgrunn som berber fra Kabylia i Algerie). 

Det hjelper ikke hvor mye Édouard skrubber og renser seg – med klorin, luktfjerner, duftlys, parfyme, deodorant, såpe, AIDS-medisiner, vann, kuldegrader og hostekuler – han blir ikke sitt gamle jeg igjen. 
Det går ikke over. 
Han er fratatt noe for bestandig. 
Dette tapet, som nok deles av overgrepsofre uavhengig av kjønn, er en rystende erkjennelse ved lesningen av «Voldens historie». 
