Plateanmeldelse:Morten Qvenild – «Personal Piano» 

Godverk i pianofingrene. 

Kongsbergingen Qvenild har gjort overraskende crossover-covere sammen med Susanna Wallumrød tidligere. 
Og dessuten utvist rytmefølelse på noen plater med Jaga Jazzist et drøyt tiår tilbake. 

Men at den meritterte pianisten skulle følge etter Coldplay og Jessie J. og ta for seg Rihanna og Calvin Harris' dansegulvfyller «We Found Love» er likevel noe, eh, overraskende. 
Vel er den dekonstruert, men også uinteressant. 
Det eneste gjenkjennelige er den tynne teksten. 

Resten av platen: 
Aphex Twin-knirkete i kantene, fri for tilløp til intellektuell stjernetåke, intenst lavmælt dansbar. 

Piano, samplinger, tufsete trommemaskiner og ekstreme eteriske synther rotes sammen med 36-åringens vokal. 

Vel, vokal og vokal. 
Qvenild er en mester i å få klaveret til å gjøre snodig fengende ting tangentene ikke visste de var i stand til. 
Stemmen er most og knadd gjennom vocoderen flere ganger enn Daft Punk noensinne ville våget å gjøre. 

Totalen er nærmere ny-elektronisk Herbie Hancock enn Miles Davis' post-bop. 
Og kunne like gjerne vært på Øyafestivalens program som på Kongsberg Jazz, der albumet ble liveframført i sommer. 

Uansett: 
Plateselskapet bak, Hubro, har et indirekte – til dels fortjent – rykte for å gi ut «vanskelig» musikk. 
Det eneste vanskelige ved denne utgivelsen er å stave etternavnet på artisten uten å smugtitte. 

BESTE LÅT: 
«Kick and Glide» 
