Rundtur i regnskogen
Øyvind Torvund besøker 1950-tallets eksotiske musikk, og kommer tilbake med fine postkort. 

Komponisten Øyvind Torvund drømmer om fjerne tider og steder. 
Og om annerledes musikk. 

Da Borealis-festivalen åpnet onsdag forrige uke, urfremførte BIT20-folkene hans «Prehistoric Night and Morning» – en fantasi om hvordan verdens aller første musikk kanskje oppsto ved at noen huleboere en gang i tiden fant på å imitere naturlyder og slå på en stein. 

Denne uken slipper Torvund og BIT20 platen «The Exotica Album» – og denne gang handler drømmene om tropiske strøk. 
Eller rettere: om hvordan folk i Vesten en gang i tiden forestilte seg lyden av frodige regnskoger. 

Det er en gammel, glemt sjanger Torvund her drar frem i lyset: 
«Exotica» – en form for populærmusikk som blomstret på 1950-tallet da amerikanske komponister, inspirert av tidens Hollywood-musikk, skapte store musikalske drømmebilder med overdådig strykerklang, massevis av fremmedartet slagverk pluss imitasjoner av fugleskrik og andre dyrelyder. 

«The Exotica Album» er en suite av slike lydbilder, ti akustiske postkort fra en fjern regnskog. 

Vi hører det blåser der inne. 
Vi hører lyden av regn og vislende støy fra sikader. 
Tropiske insekter summer et sted i nærheten. 
En harpe bruser opp. 
Et klaver hamrer ut noen enkle, rytmiske figurer. 

I bunnen ligger det lyd av bongotrommer og congas og en vibrafon. 
Av og til drar en stor gruppe strykere forbi og legger et tykt teppe innover regnskogen. 

De ti korte stykkene på Torvunds plate fremstår som en kjærlig – ofte ironisk, ofte humoristisk – hyllest til 1950-tallets naive fantasier om det musikalsk eksotiske. 

Men platen er mer enn dette. 
I tekstheftet er det et sitat fra den tyske lydteknikeren Robert Beyer, en av elektronikkmusikkens pionérer, som i sin tid snakket om å skape «en nesten synlig lyd». 

Sitatet peker på et annet aspekt av Torvunds verk. 
For selv om det er mye akustisk musikk på platen, så er det også mye elektronisk musikk. 

Her er mange manipulerte klanger generert med teknikker som ble utviklet i den samme perioden som den amerikanske Exotica-musikken ble innspilt. 
Og disse klangene skaper «en nesten synlig lyd». 

Gode hodetelefoner eller et kraftig stereosystem er påkrevd her – for det er veldig mye rom på denne platen. 

Musikken er bygget opp av klart avgrensede lydobjekter som er tydelig plassert i forgrunn og bakgrunn. 

Og innimellom flakser eksotiske, elektroniske fugler skrikende gjennom rommet fra høyre til venstre og tilbake igjen. 

Platen er et stykke musikalsk arkeologi, en utgraving der 1950-tallets frie, elektroniske klangfargemaleri ligger flettet inn i populærmusikkens enkle drømmer om å gjenfinne det velkjente i det eksotiske. 
