Blodfattig kost
Et tilskudd til den ubetydelige musikken. 

ALBUM: 
Nok er nok. 
«Mad Boy», solodebuten til Marte Eberson fra Highasakite og Machine Birds, er omtrent det siste verden trenger mer av: 
Blek norsk synthpop med svake melodier. 

Det er en disiplin som nådde sitt metningspunkt allerede en stund før Auroras kjedelige «Running With the Wolves EP» for et snaut år siden (for ikke å glemme andrealbumet til grovt overvurderte Bow to Each Other fra i høst), men som likevel neppe vil opphøre med det første. 

Faktisk virker hungeren etter slik blodfattig kost nærmest å tilta i styrke, mye takket være den degenererende kjøttkverna som musikkprofilen til NRK P3 har rukket å bli. 

Påfallende nok har «Warriors», en generisk låt på et album fullt av dem, vært listet på statskanalen. 
Andresingelen «Reach For It» har ennå til gode å bli løftet frem på FM-båndet, men er faktisk den ene låten her med noe for seg: 
Med drahjelp fra The Voice-vinner Martin Halla strekker Eberson seg etter stjernene i takt med sine lunefulle arpeggiosynther. 

Det er et kutt som trolig ville følt seg hjemme på mollstemte «The Inevitable End», svanesangen der selv ikke Röyksopp klarte å stå imot presset fra tidsånden og endte opp med å utgi sine grunneste låter. 

I likhet med veteranene fra Tromsø gjør ikke Eberson noe galt i og for seg (selv om hun riktignok gjør det meste en del dårligere), men livet er dessverre for kort til å kaste det bort på musikk som kun speiler meningsløsheten man prøver å rømme fra. 

«Never tell me the arts are dying/I know it matters to some,» messer hun med affektert aksent på gyselige «Promises». 
Tatt i betrakning den foregående Lana Del Rey-pastisjen «Leon», bør man kanskje lese utsagnet med en viss ironisk distanse. 

Det hjelper imidlertid lite: 
Tross intensjoner om det motsatte, er dessverre «Mad Boy» et ledd i uthulingen av kunsten. 
