Slanger i paradis
Sofistikert og særdeles velspilt såpeopera med mørk klangbunn. 

Wow! 
Tilda Swinton som stadionrocker! 

Den måtte bare komme, men jeg forventet den ikke her, i en modernisert versjon av «La Piscine» fra 1969, med legendariske Alain Delon, Romy Schneider og Jane Birkin i sentrale roller. 

Luca Guadagnino har flyttet handlingen fra fasjonable Saint Tropez til den italienske øyen Pantelleria, nord for Lampedusa. 
Midt i flyktningers farvann, med andre ord, noe som gir historien en mørkere bakgrunn og et tidsaktuelt og grelt perspektiv. 

Her ferierer den verdensberømte popstjernen Marianne (Swinton) i eksotisk og erotisk harmoni med kjæresten, filmfotografen Paul (Matthias Shoenaerts), mens hun prøver å friskne til etter en operasjon som har fratatt henne stemmen. 
Så ringer Harry i all hast fra et fly, han er underveis, og knapt har han lagt på røret før flyet glir over de elskendes kropper som en truende skygge. 

Harry viser seg å være Mariannes tidligere elsker og plateprodusent, og må ha vært en fest å spille for Ralph Fiennes. 
Hyperaktiv, snakkesalig, selvopptatt og grenseløs på alle vis. 
Med seg har han sin inntil nylig ukjente datter Penelope, et forførerisk møfrø som i Dakota Johnsons skikkelse får en vidunderlig miks av selvnytersk tenåringsmutthet og beregnende selvsikkerhet. 

Like mye som å være hans datter kan hun være Harrys våpen for å få tilbake Marianne. 
Dermed er det duket for et erotisk drama som langt på vei kunne vært ristet ut av Woody Allens erme, men som Guadagnino i sine beste stunder greier å gjøre enda mer livlig, vittig og energisk, og samtidig ytterst raffinert, fullt av raske skiftninger og dirrende antydninger. 

Hver film med Tilda Swinton er i seg selv en fest. 
Det finnes ikke den type hun ikke kan gestalte, noe hun viser her i en og samme film; vekslende i kjappe tilbakeblikk mellom rufsete rockestjerne og en stumfilmaktig, sofistikert ferierende i elegante kaftaner og Dior-kreasjoner. 

Slik Swinton har en særegen teft for typer, synes Guadagnino å ha en særegen interesse for miljøer. 
I «I am Love» gikk han en borgerlig tekstilfabrikant-familie etter i sømmene. 
Her er det kulturelitens navlelo han plukker i. 
Som hovedrolleinnehaver i og medprodusent på «I am Love» sa Swinton om filmen at den var et forsøk på å fylle ny vin på gamle flasker. 
Det samme kan sies om «A Bigger Splash». 
Den er både et klassisk, kammerspilt sjalusidrama og en film som subtilt strekker seg ut over sine egne rammer. 
