«Welcome to Norway:»Banal asylkomedie 

Det er synd at en så god idé ender opp som tam humor. 

Oi, så aktuelt. 
Har man virkelig klart å lage en norsk spillefilm om flyktningkrisen på bare noen få måneder? 

Men nei, Welcome to Norway er resultatet av et imponerende klarsyn. 
Regissør og manusforfatter Rune Denstad Langlo begynte å jobbe med ideen allerede i 2010. 
Filmopptakene ble gjort for snart et år siden. 

Skakkjørt asylmottak 

Likevel tangerer denne komedien virkelige hendelser fra høsten 2015. 
Det gir den flere gode poeng og enkelte festlige scener. 
Som helhet er Welcome to Norway likevel for banal til å vekke noe mer enn mild munterhet. 

Les anmeldelsen av 

Det er riktignok meningen at den skal være overtydelig og tøysete. 
Men når man starter der, blir det vanskelig å skape en spenningskurve for det skakkjørte asylmottaket. 

Eksempelvis får vi umiddelbart innprentet at hotelleieren er rasist. 
Ikke bare bruker han ordet svarting flere ganger i de første scenene. 
Datteren hans må i tillegg understreke poenget for publikum («mamma, pappa kaller asylsøkere for svartinger»). 
Suksess i nabolandet: 

Norø hotell er ikke bare et stusslig sted. 
Kaoset er komplett allerede før asylsøkerne har ankommet. 
Handlingen drives frem av hotelleierens adhocpregede forsøk på å tilfredsstille kravene fra UDI. 
Hans mål er å bli rik. 
Primus (Anders Baasmo Christiansen) trikser og fikser så godt han kan i en jevn, småmorsom dur. 

Det som skal være sprøtt, blir ikke sprøtt nok. 
Det som skal være rått, ikke rått nok. 

Hverken helter eller ofre 

Den store gjengen av statister spiller interessante dobbeltroller: 
De er selv tidligere flyktninger og asylsøkere som kjenner systemet fra innsiden. 
Samtidig er filmens bærende, utenlandske karakterer ganske så tvetydige. 
Olivier Mukuta spiller en asylsøker som egentlig har fått avslag på søknaden, men sniker seg fra det ene mottaket til det andre. 
Slimane Dazi spiller en mann som opererer med falsk identitet. 

Les anmeldelsen av 

Asylsøkerne blir hverken helter eller ofre i Welcome to Norway , men en del av det skakkjørte persongalleriet. 
Det er sikkert riktig valg for en tøysete historie som dette. 
Samtidig er det den upretensiøse tonen som gjør filmen så ufarlig. 
Den passer ikke for intelligent satire eller politisk brodd. 

Gamle arr 

Skjønt, komedien har et par scener som setter et lite støkk i både Primus og tilskueren. 
Den afrikanske asylsøkeren Abedi blir banket opp av lokale rasister i bygda. 
Liggende som rekonvalesent i sengen på mottaket, vrir han seg plutselig inn mot veggen. 
Samtidig henleder kamera oppmerksomheten mot øvre del av ryggen hans. 
Der har Abedi dype, gamle arr. 
Det er filmens mest ladede scene, og den skaper et effektivt brudd. 

Abedi er også den karakteren som får ting til å skje utover i historien. 
Han er smart, har gode replikker og lokker frem nye egenskaper i Primus. 
De blir et velfungerende tospann, Olivier Mukuta og Baasmo Christiansen, både som skuespillere og karakterer. 
Henriette Steenstrup, derimot, er fanget i en trang og statisk rolle som den sure konen til Primus.Det er en god idé å lage humor av asylkaoset, men Welcome to Norway blir for tam. 
