Filmanmeldelse:«Jack Reacher: 
Vend aldri tilbake» 

Oppskriftsmessig action – med et ekstra lag sentimentalitet. 

«Jack Reacher: 
Vend aldri tilbake» («Jack Reacher: 
Never Go Back») 

USA. 15 år. 
Regi: Edward Zwick. 

Med: 
Tom Cruise, Cobie Smulders, Aldis Hodge. 

Hollywoods evigunge svar på Morten Harket fortsetter sin kampanje for å bli noe så lite ambisiøst som 2010-tallets store actionstjerne. 

I oppfølgeren til «Jack Reacher» (2012), nok en gang basert på en roman av Lee Child, vender eks-majoren tilbake til Washington DC. 

Det skulle han kanskje ikke ha gjort. 
For ikke nok med at han der blir mistenkt for drap og blandet inn i en korrupsjonssak. 
Han ramler også over det som kan være den 15 år gamle datteren han ikke visste han hadde. 

En kvinnelig major, Turner (Smulders), havner i spjellet, et offer for den samme konspirasjonen. 
Reacher henter henne ut, ikke uten komplikasjoner, hvorpå også den mulige datteren blir med på lasset. 

15-åringen blir på rekordtid forbløffende god til å være på rømmen, forfulgt av verdens ypperste og mest kaldblodige attentatmenn. 
Og de tre blir over natten den rene kjernefamilien, trass i Reachers sterkt mangelfulle evner som oppdrager. 
Det er ganske teit. 

Saken, som involverer amerikanske våpen på avveie og en våpenprodusent i økonomiske problemer, fører dem til New Orleans. 
Om det «tilfeldigvis» er Mardi Gras der? 
Gjett. 

Det er en slik film, ja – med turistbrosjyrebilder fra eksotiske miljøer og en åttitallsaktig «shootout» på et havnelager. 
Formelbasert er bare fornavnet. 
Og Cruise gir den ikke så mye mer enn en lang serie kalde, gretne ansiktsuttrykk. 

To gode ting: 
1. Major Turner får slått og sparket fra seg i slåsskampene, som er tallrike. 
2. Kampene blir som oftest utkjempet med bare never, da Reacher kun i nødverge griper til pistoler. 

Ellers er «Jack Reacher: 
Vend ikke tilbake» så til de grader etter boken at den eneste gode grunnen til å se den, er dersom man aldri har sett en thriller i denne sjangeren før. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
