Noe så sjeldent som et humørfylt miljødrama
«Kvinne på krigsstien» tar opp miljøutfordringene Island og verden står overfor på en herlig leken måte. 

Vakre landskapsbilder av islandske myrer og vidder forstyrres av «monstermaster». 
Bildet provoserer nok mange, men hva kan egentlig én enkelt kvinne gjøre? 

En hel del, skal man tro denne filmen. 

Halla (Halldóra Geirharsðóttir) lever et dobbeltliv. 
Utad er hun en vanlig, 49-år gammel kordirigent, men på fritiden er hun en miljøvernaktivist som ønsker å stoppe aluminiumsindustrien. 

Hun blir en slags miljøets Robin Hood, i det hun under aliaset «Fjellkvinnen» spenner en pil for buen, og sikter på en mast. 
Hun skal sabotere kraftlinjen som fører strøm til smelteverket, og ikke for første gang. 

Tross alvoret og faren med det Halla gjør, har filmen et humoristisk, sjarmerende preg fra start. 

Halla følges nemlig av tre musikere, enten hun er på vidden, hjemme, eller på et hustak. 
De følger med på henne, er en del av filmen, men likevel ikke. 
Det er et surrealistisk, artig grep. 

Filmen balanserer altså mellom humor og alvor, slik Halla balanserer sitt dobbeltliv. 

I ett øyeblikk flykter hun fra varmesøkende helikopter, i det neste planlegger hun å reise til Ukraina. 

For samtidig som Halla forbereder seg på sin største sabotasjeaksjon hittil, får hun en gledelig nyhet. 
Adopsjonssøknaden har endelig gått gjennom. 
En fire år gammel jente venter på henne. 
Kan aktivisten bli mor? 

Hallas tvillingsøster Ása (også spilt av Geirharsðóttir) er yogalærer, og mener man må endre verden gjennom seg selv, ved å reise innover. 

Halldóra Geirharsðóttir spiller begge søstrene godt, men skinner særlig som hovedpersonen. 
Hun lar oss føle på både Hallas drøm om å bli mor, og den sinte miljøkrigeren, hvordan begge deler kan bo i henne, være like viktige. 

Fra stueveggen titter bilder av Gandhi og Mandela ned på henne, men i mediene nevnes Halla i samme åndedrag som IS og al-Qaida. 

Det er tankevekkende hvordan islandske myndigheter fremstilles i filmen, hva de gjør for å forvrenge Fjellkvinnens budskap, og dermed få fokuset bort fra miljøvern og klima. 

Et annet dels satirisk element i filmen er den syklende turisten, som til stadighet mistenkeliggjøres og arresteres av politiet. 
Dessverre føles det fort mer repetitivt enn morsomt. 

Det er faktisk ikke så overraskende at den sterke Halla har vekket Jodie Fosters oppmerksomhet, og at hun ønsker å både regissere og spille i en amerikansk remake. 

Om det blir noe av, blir spennende å se. 
Jeg tror likevel Foster skal slite med å gjenskape Erlingssons islandske sjarm. 
