Det blir ikke gørrere enn dette
Det siste av en lang rekke Pókemon-spill fra Nintendo minner meg på hvorfor jeg ofte misliker japanske spill generelt og rollespill spesielt. 

Dette er så ubeskrivelig kjedelig at selv den mest tålmodige lommemonster-fan må begynne å rive seg i håret allerede i de innledende scenene. 
Kortversjonen: 
Du spiller et menneske som blir sendt til et fremmed univers etter å ha besvart et svært ullent rop om hjelp. 
Ved ankomst oppdager du at du er forvandlet til Pikachu, og så møter du en valgfri Pókemon-figur du må samtale med i det nært sagt uendelige. 
Det går ikke an å klikke seg fort forbi de utallige tekstboblene. 
All den langdryge dialogen skal visst leses. 
Fuglene må vite hvorfor. 

Etter at alt den innledende jabbingen er unnagjort, er det ut og utforske den første av et utall så å si identiske grotter. 
Det er antakelig mer interessant å se på at gresset gror. 
I grottene beveger du deg på 1984-vis gjennom geometrisk sett temmelig primitive ganger, og innimellom treffer du og din følgesvenn (det blir flere etter hvert) ulike fiender som dere skal slåss mot. 
Det vil si, trykke på en knapp og se på at figurene går til angrep på hverandre. 
Eventuelt stå og se på mens kompisene dine tar støyten. 
I tillegg til dette, skal du samle ting. 
Hovedformålet ser ut til å være et større byggeprosjekt, som det er vanskelig å opparbeide den helt store entusiasmen for. 

Livet er virkelig for kort til at det bør kastes bort på tøys som dette. 
