Uten mål og mening
«Hvite spor» er Emilie Schepps andre roman om statsadvokat Jana Berzelius, og fremstår som en uavhengig oppfølger. 
Historien begynner i en klassisk svensk krimsetting, bare at det ikke er en politietterforsker i hovedrollen, men en statsadvokat. 
Persongalleriet for øvrig er hentet fra en politistasjon, med flere av de typiske karakterene til stede — den sleske, nye sjefen, den gretne, men dyktige gamle lederen, og den unge, ivrige etterforskeren. 

Når en ung kvinne fra Thailand blir funnet død, med magen full av narkotika på et tog i Norrköping, settes det i gang en stor etterforskning. 
Men det er slettes ikke den eneste historien som skal utforskes. 
Statsadvokat Jana Berzelius har nemlig en mystisk bakgrunn som også belyses. 
I tillegg følger vi små personlige drama i livene til alle bikarakterene. 
Det begynner lovende, men viser seg raskt at forfatteren gaper over for mange historier, og for mange mennesker på 400 sider. 
Det ser ut til å ha gått inflasjon blant krimforfattere i benytte seg av vekslende perspektiver for å skape en illusjon av de raske klippene man ser i action-filmer. 
Noen lykkes, men her blir rett og slett for mye av det gode. 
Du blir aldri ordenlig kjent med noen av karakterene. 

Når så mye på død og liv skal presses inn på noen få hundre sider, sitter man også igjen med en følelse av at dette er svært lite troverdig. 
Det ser heller ikke ut som om manuset har vært utsatt for en eneste «kill your darlings». 
Resultatet er en rotete roman som sparker i alle retninger, uten særlig mål og mening. 

Visst er det spennende til tider, og språket er det stort sett ikke noe å utsette på. 
Problemet er at du ikke får sjansen til å skjønne hva som er hovedhistorien. 
Er det mysteriet Jana, er det mordene, eller det narkotikatrafikken det egentlig skal nøstes opp i? 

Det er nok av gode krimromaner på markedet. 
Dette er ikke en av dem. 
