Plateanmeldelse:Samsaya – «Bombay Calling» 

Samme-saya. 

«Vil ni se en stjärna!», tenkte jeg da jeg så Samsaya på en eller annen lanseringsfest helt tidlig på 2000-tallet. 
For en forfriskende entusiasme! 

Slik ble det ikke. 
Historien om Samsaya er muligens historien om hvor vanskelig det er å holde en musikerkarriere gående i Norge. 

Muligens er det også en historie om hvor mye mindre krevende det er å henge rundt settet på reality-TV-show enn å arbeide i platestudioet. 

Når artisten nå kommer med sitt album nummer to, 11 (!) år etter debuten «Shedding Skin», føles det utrolig nok som enda en restemiddag, slik fjorårets EP gjorde allerede da. 

I alle fall for oss nordmenn; det skal i rettferdighetens navn sies at denne platen nok i hovedsak er ment som et visittkort for utlandet. 

Når den likevel promoteres her: 
«Stereotype», «Bombay Calling», «Jaywalking», «Breaking Bad», «Superhero» – dette er sanger som har vært med, som nisser på lasset, i årevis allerede. 
(Og hvis «vær deg selv»-budskap føles naive i munnen på en voksen kvinne). 

Hvorom alt er: 
De overdøver den lille håndfullen nye (?) sanger, som er underveldende. 
De høres ut som B-vare av den typen Rihanna, med velfortjent arroganse, forkaster hver eneste dag. 

BESTE LÅT: 
«Bombay Calling» 
