Var Judas egentlig en forræder?
Israeleren Amos 
Oz (77) med en velkomponert roman om Judas som kristen helt. 

Dikt nummer to i Jens Bjørneboes debutsamling fra 1951, er en sonette med tittelen «Ischariot»: 

De gav meg tredve sølvpenger, og jeg 

- som ante noe meget mer i dette - , 

jeg tok imot og viste dem den rette. 

Hva var det hele blitt til uten meg? 

Diktet handler om den tette, mytologiske forbindelsen mellom Jesus og hans disippel Judas. 
Uten Judas, ingen korsfestelse, og heller ingen kristendom. 
Var Judas en forræder? 
Eller var han en dypt troende, den egentlig første kristne, som så det som en oppgave å sørge for at offeret til Jesus ble fullbyrdet? 
Av nødvendighet. 
Som Bjørneboe formulerer det: 

Før det ble Sabbath måtte dette skje: 

De andre - flyktet: 
Bare vi to ble 

Den samme tanken er drivkraften bak en avhandling studenten Shmuel Ash sliter med i Amos Oz' nyeste roman, «Judas», som foregår i noen vintermåneder 1959- 1960. 
Oppgaven har tittelen «Jesus sett med jødenes øyne». 
Ash forundrer seg over at Judas aldri blir nevnt av jødiske religionsforskere. 
Emnet er for betent. 
Judas blir over hele den kristne verden betraktet som den jødiske forræderen som myrdet kristendommens grunnlegger. 

Den første kristne? 
Men hva om Judas handlet som han gjorde fordi han fullt og fast trodde at Jesus var Guds sønn og at hans død på korset var en nødvendig del av hans gjerning? 
I så fall er Judas «impresarioen, regissøren, den som satte opp skuespillet med hele korsfestelsen». 

Disse grubleriene strever Shmuel Ash med mens han gjør oss kjent med jødisk forskning på emnet opp gjennom historien. 
Mange ser på Judas som opphavet til alt jødehat, fordi det var han som drepte Kristus. 
I boka uttrykkes det slik: 
«Alle er vi Judas Iskariot. 
Også etter åtti generasjoner er vi alle Judas Iskariot.» 

Kuriøst nok får vi også vite at den høyre-revisjonistiske politikeren, historikeren og litteraten Joseph Klausner mente at Jesus var «overhodet ikke kristen, men tvers igjennom jøde». 
Professor Klausner var grandonkelen til Amos 
Oz. 

Samtalepartner 
Dette er et av flere eksempler på hvor dypt forfatteren Amos 
Oz selv er involvert i israelsk historie. 
Som aktiv politiker og tilhenger av en to-statsløsning på konflikten i Midt-Østen er også han blitt betraktet som en sviker. 

Romanen starter med at den israelske sosialisten og studenten Shmuel Ash må avbryte sine studier av økonomiske årsaker. 
Farens forretning går konkurs og sønnen får ikke lenger noen støtte. 
For å livnære seg søker han jobb som selskapsmann og samtalepartner for en eldre, ensom mann, Gershom Wald. 
Han får husly og mat, mot å snakke noen timer med Wald hver dag. 

Ash får stillingen og flytter inn i huset. 
Wald viser seg å være en spirituell, kynisk og ironisk samtalepartner, riktignok ofte i form av enetaler, som tilfører Ash både kunnskap og erfaring. 
Huset eies egentlig av Walds svigerdatter, Atalja, som er enke etter at Walds eneste sønn, Mikha, som falt i krigen på slutten av 1940-tallet. 
Ataljas avdøde far, Shealtiel Abrabanel, var en motstander av opprettelsen av staten Israel, en mann som trodde på det gode i mennesket. 
Han mente at jøder og arabere kunne lære å leve i fredelig sameksistens. 

Altså enda en Judas-figur ifølge israelere uten slike illusjoner. 
Abrabanel sto i opposisjon til David Ben-Gurion, som ble staten Israels første statsminister i 1948. 
Den nye nasjonen ble straks angrepet av nabolandene i den første arabisk-israelske krigen. 
I den ble Walds sønn drept, for å vende tilbake til fiksjonen. 

Fyr og flamme Atalja skildres som en mystisk og vakker kvinne, rundt 45 år gammel. 
Oz er nøye med å skildre både hennes klesdrakt og frisyre hver gang hun treffer den 25-årige studenten. 
Han blir fyr og flamme av forelskelse, og romanen kan leses som en kjærlighetshistorie mellom en yngling som nylig er blitt forlatt av sin forlovede, og en erfaren kvinne som langsomt, men sikkert forfører den kjærlighetsberuste studenten. 

Oz er en dreven forteller, som veksler effektivt mellom de forskjellige handlingslagene. 
Han vever på virtuost vis sammen det historiske og det personlige, det religionsfilosofiske og det private, det autentiske og det oppdiktede. 

Frodig portrett 
Hans skildring av enkelte mennesker når dickenske høyder, for eksempel i møtet med Gershom Wald: 

«Det var en stygg mann, høy, bred og tvekroket, med pukkel, en nese så spiss som nebbet på en tørst fugl, og krumningen på haken minnet om en ljå. 
En masse tynne, nesten kvinnelige hår flommet lik en bred, sølvskimrende foss over nakken. 
Øynene var nesten skjult under tette, hvite bryn, som så ut som om de besto av ullen rimfrost. 
Også den tykke barten, en Einstein-bart, var en snøfonn.» 

Oz er som man skjønner god til å skildre fysiske omgivelser, enten han skriver om mennesker, Jerusalems gater og kafeer eller om sensuelle opplevelser. 
Gradvis utvides portrettet av Ash til helfigur, med barndom, ungdom og modning. 
Det ville ikke forbause meg om Oz skrev en oppfølger om denne fascinerende skikkelsen. 
