Oppsiktsvekkende sentimentalt søl fra ellers så proffe Kate Morton
Svakeste hittil. 

En av hovedpersonene i «Huset ved innsjøen» er berømt krimforfatter. 
Hun sliter med å få til overgangene i den siste boka si, og frykter at hun har mistet grepet. 
Ironisk nok er det nettopp det som har skjedd med den ellers så proffe Kate Morton selv. 
«Huset ved innsjøen» er suksessforfatterens desidert svakeste. 

Boka åpner lovende og appetittvekkende: 
Vi er på herregården Loeannath i Cornwall i 1933. 
En mørk og regntung kveld står en livredd ung jente og graver ned noe som åpenbart rommer en grusom hemmelighet. 
70 år senere møter vi henne igjen i London som den berømte kriminalforfatteren Alice Edevane. 

Dystre hemmeligheter Australske Morton debuterte i 2006 med «Den glemte hagen». 
Etter fem romaner og ti millioner solgte eksemplarer regnes hun som Australias fremste litterære eksportvare. 
Hun har studert engelsk litteratur og holder nå på med en doktorgrad om emnet. 
Hun er en mester i å pønske ut dystre familiehemmeligheter i forlatte herregårder og hemmelighetsfulle hager, og styrken hennes har nettopp vært den solide innsikten i attenhundretallsromaner og gotisk grøss. 

Liksom samtlige av hennes tidligere romaner, har hun også her en parallellfortelling fra samtiden. 
Det handler om kriminaletterforskeren Sadie. 
Hun har måttet ta permisjon fra jobben i London-politiet, etter at hun rotet til en sak som involverte en forsvunnet mor og et forlatt barn. 
Nå er hun på besøk hos bestefaren i Cornwall. 
Under en løpetur kommer hun over et forlatt og spøkelsesaktig hus; herregården Loeannath. 
Det viser seg at det har stått tomt siden 1933. 
Da forsvant den lille toåringen Theo. 

Kunstig og kaotisk Sadie bruker sine politimetoder, og plottet involverer hemmelige tunneler fra Henrik VIIIs tid, grusomhetene i skyttergravene under første verdenskrig og ei lita jente i lys kjole som stadig viser seg for Sadie. 
Legg så til en mystisk og vakker ung mann og selvmordet til en barnebokforfatter. 

Alt dette er gjenkjennelig mortonsk, men her virker det som om hun bare har rasket sammen ingrediensene fra sine tidligere romaner. 
Ved siden av forvirrende tidssprang, er det uklare og kunstige overganger mellom de mange ulike stemmene. 
I tillegg er skikkelsene påfallende like, med i overkant mange forsvunne barn, ukjærlige mødre og svake, men elskelige fedre. 
Krimelementene er både uttværet og forutsigbare. 

De første 400 sidene er nokså omstendelige, og mot slutten er det som om Morton ser på klokka og tenker at nå må hun raska på. 
De siste tretti sidene er en hastig oppramsing av løsningene på bokas mange gåter. 
Avslutningen er så klisjéfylt og urealistisk at jeg ikke kan forstå at en så proff forfatter kan ha tillatt seg dette sentimentale sølet. 
