Motorpsychos siste er kort, men intens
30 år og fremdeles viljesterk. 

«The Crucible» tar oss tilbake til hvor «The Tower» slapp for to år siden. 
Åpningen «Psychotzar» slår opp dørene som starten på en episk fortelling og arbeider med taktskifter som får den til å virke som kontemporær jazz i metallfåreklær. 

Musikken lener likevel mot heavy metal i mer klassisk forstand, med rivende gitarer som fremkaller en suggererende, hypnotisk transe. 

Majestetiske «Lux Aeterna» står som en sterk kontrast til forgjengeren, men med en rød tråd som kjennetegner bandets diskografi i øvrig. 
Dette er unektelig Motorpsycho’sk. 

Låtene veksler stort mellom ømme, nesten viseaktige komposisjoner og maniske polytonale partier som understreker de dramatiske skiftene i sinnsstemning, slik de kommer til uttrykk på «The Crucible». 

En åpenbar referanse er svensk progrocktradisjon, både av den gamle og nye skolen. 
Kanskje har den tidligere samarbeidspartneren Reine Fiske fra Dungen blitt en varig inspirasjon? 

Selv sier de at platen oppsummerer deres egne interesser for øyeblikket, og låten som best inkarnerer dette er bautaen av en tittellåt, «The Crucible». 

Over 20 minutter vever de tålmodig sammen intrikate lydtepper som hele tiden bytter ut enkelte elementer med nye soniske lag. 

Den krever noe av lytteren; stemningsskiftene er mange og, fortellingen utarter seg til tider fragmentarisk. 

Det er en munnfull. 
Men det er fint å la Motorpsycho sildre gjennom årene og okkupere deg en stund, uavbrutt. 
Låten blir en kompromissløs seanse med en altoppslukende kjerne i midten av låten, før de vender tilbake ut av mørket og tar oss videre. 

I finalen knytter de sammen alle de løse trådene låten har introdusert sammen til en omfavnende og påfallende mild avslutning i psychrockens ånd. 

Et særlig karaktertrekk ved Motorpsycho er deres uendelige musikalske nysgjerrighet. 
Den kommer ut i form av innflytelser fra alle hjørner av rocken; psych, punk, prog, jazz, støyrock. 

I roten ligger hardrocken, men det er en formbar organisme. 
Kanskje er det hardt å overbevise folk om at det er en upretensiøs kvalitet, men det får meg også til å tro at det er det som har holdt Motorpsycho i live i såpass lang tid. 

At Motorpsycho frigjør seg fra konvensjonene, gjør at lytterne blir konfrontert med det grenseløse. 
Motorpsycho er eksentriske, men ofte gir det gode resultater. 
