Konsertanmeldelse:Paul McCartney 

Maccas popmaraton. 

KONSERT: 
Paul McCartney 

STED: 
Telenor Arena, Bærum 

PUBLIKUM: 
15.700 (utsolgt) 

AKTUELT ALBUM: 
«New» 

«I was so much older then, I'm younger than that now», sang Bob Dylan i 1964, året da Paul McCartneys daværende orkester la grunnlaget for begivenheter av typen som fant sted på Fornebu i kveld. 

Strofen passer godt på Macca nå om dagen. 

Rundt 30 år tilbake gled han inn i en naturlig men utakknemlig fase for artister med fartstid på grensen til livstid; den slakke nedoverbakken hvor man er avskrevet som premissleverandør og lever primært – og godt – på gamle minner, selv om man jevnlig slipper låter og album som høster anerkjennende, nostalgiske nikk. 

McCartney ser ut til å ha funnet veien ut av denne tralten. 
I senere tid har rehabiliteringen av hans renommé tatt form ved hjelp av jevnlige «cool points». 

The Beatles' «In Mono»-boks satte diskografien deres i et nytt, enda mer flatterende lys. 
Nyutgivelser av tidligere omstridte plater som «Ram» (1971) og «McCartney II» (1980) har møtt en ny, mer positiv forståelse. 
Han har stilt som frontmann for rytmeseksjonen i Nirvana (kanskje ikke så kult, men litt «friskt» likevel). 

Og med gitar- og låtskriverinnsatsen på leirbålsduetten «FourFiveSeconds» med Rihanna og Kanye West fikk han i mars sin første nummer én-hit på VG-lista siden Michael Jackson-samarbeidet «Say Say Say» i 1983. 

Det sier litt om kravet til gamle rocklegender, at mannen som har (om vi er forsiktige) minst 35 prosent av æren for The Beatles fortsatt må vise at han er «med» for å få full aksept. 

Mest av alt sier det at det ikke er noen spøk å være en levende legende. 

Det tar imidlertid bare noen skarve sekunder fra McCartney går på scenen til vi føler oss i legendarisk selskap. 
«Eight Days A Week» pumpes ut i en tett, tøff, blåserkrydret versjon som gir klar beskjed om at her kommer det meste – mann, band, lyd, lys – til å sitte. 

Settet preges tidlig av den soulinspirerte rocken han behersker så godt, som «Got To Get You Into My Life» og «Good Day Sunshine». 

I kveldens femte låt trer McCartney inn i rollen som elektropioner, med popsnodigheten «Temporary Secretary», i 1980 så forut sin tid at Kraftwerk så seg nødt til å etterape den året etter. 
Versjonen er knivskarp og høylytt, og det er nydelig å se ham pleie den særeste biten av seg selv på denne måten. 

Men for all del – han er ikke her for å gjøre det vanskelig for folk. 
Publikumsfavorittene kommer tett, og det er kanskje litt forstemmende at det må saker som «Ob-La-Di Ob-La-Da» til for å få folk opp av stolene. 

Samtidig er det jo rene vekkelsesmøtet når han drar «Hey Jude», og da er vi alle ett. 

Litt nedtur blir det når kveldens vert setter seg ved pianoet for første gang. 
«Nineteen Hundred And Eighty-Five» fremføres noe overstyrt og overtent, mens «The Long And Winding Road» ikke berører så mye som den bør. 

Til gjengjeld lever «Maybe I'm Amazed» opp til sitt spektakulære rykte; et fossefall av klump-i-halsen-balladeri. 

Under «And I Love Her» tar man seg i å tenke: 
Hvor mange ganger har han sunget disse sangene i sitt liv? 
Det er ikke et snev av døll rutine å spore. 
Imponerende. 

Med en over to og en halv time parademarsj som dette er det lett å låse seg fast i ren oppramsing av høydepunkter. 
Beklager, det er vanskelig å stoppe! 

Den glefsende bluesen i «Let Me Roll It». 
Sukkersøte «We Can Work It Out». 
«Lovely Rita» i en skjønn versjon selv «Sgt. 
Pepper» må misunne oss. 
Den mektige stadionrocksuiten «Band On The Run». 

Høyoktan-drama i «Live And Let Die». 
En fyrig «Birthday» (grattis med 75, Ringo!). 
Heavy metal-punken i «Helter Skelter». 
Den avsluttende «Abbey Road»-suiten; sukk! 

Det blir fort noe pliktløpaktig når ferskt materiale inkluderes i et sett som dette, særlig sett i lys av at McCartney faktisk hopper over alt han ga ut mellom 1983 og 2011. 

Like fullt: 
«New» imponerer, gla'swingende pop av typen han elsker å irritere sine motstandere med. 
«Queenie Eye» viderefører det kule groovet han fant i 1966. 
Fjorårets «Hope For The Future» viser at han fortsatt kan skrive – og ikke minst fremføre – naivt rørende softpop. 

Stjernen selv lever opp til sitt image som folkets mann, og inkluderer publikum på godslig, akkurat passe pratsomt vis – om enn med en vel høy dose «norwenglish». 

Man kan gjøre seg festlig på bekostning av McCartneys lettvektigste sider, men gud bedre så deilig det er med et tilårskomment rockikon som ikke lar seg lure ned Johnny Cash-stien der man ser seg nødt til å lage «nå er jeg gammel og snart dau»-viser. 

Det har gått 11 år mellom Maccas siste norgesbesøk. 
Holder han frekvensen oppe er han 84 neste gang han dukker opp. 

Kommer han, kommer jeg. 
