«Glass» er dessverre litt kjedelig
Tredje kapittel i M. Night Shyamalans superhelt-eventyr skuffer. 

Regissør M. Night Shyamalan har siden gjennombruddet vært et offer for sin egen genialitet. 
Den sjette sansen (1999) gjorde at publikum forventer overraskelser. 
Det er vanskelig å følge opp. 
Siden den gang har han laget noen filmer som virkelig ikke er gode: 
Den forutsigbare The Village (2004) og After Earth (2013) lar vi gå i glemmeboken. 

Hans forrige film Split (2016) var en positiv opplevelse. 
Filmen var en elegant og spennende thriller om en ung mann (James McAvoy) med dissosiativ identitetsforstyrrelse. 

Mot slutten av Split, og her må jeg komme med en advarsel om avsløringer av filmens plott, hadde Shyamalan en overraskelse på lur. 

Unbreakable (2000), Split og nå Glass er filmer som hører sammen. 
Det er 19 år siden David Dunn (Bruce Willis), med hjelp av Elijah Price (Samuel L. Jackson), oppdaget at han ikke var helt normal, og Glass er en fortsettelse på samme historie. 

Litt kjedelig 

Dessverre greier ikke Shyamalan å holde seg i toppform. 
Glass er en snodig film med en rekke referanser både til sitt eget univers og ikke minst tegneserieverdenen og dens fankultur. 

Spørsmålet blir til syvende og sist om våre helter og skurker er gale eller om de virkelig har superevner. 
Personen som skal bevise at de er mentalt syke, er den intense Dr. Ellie Staple (Sarah Paulson). 
Filmen utvikler seg dermed til en lang terapitime med de tre karakterene. 

Problemet er at denne delen av filmen er altfor lang og til tider kjedelig. 
Dermed greier ikke filmen å opprettholde hverken mystikken fra den første eller spenningen fra den andre. 

Godt skuespill 

Alt er ikke beksvart i Glass. 
Mørke og stemningsfulle bilder satt i nedslitte fabrikklokaler er med på å danne en god dynamikk mellom udyrets råhet og det kliniske miljøet inne på mentalsykehuset. 

Det er ingenting å si på skuespillerne. 
James McAvoy er like skummel her som i Split. 
Det er også morsomt å se Bruce Willis og Samuel L. Jackson spille eldre og mer slitne versjoner av sine figurer. 

Glass er ingen dårlig film, men den blir for selvreflekterende, og historien mangler dermed driv. 
Den blir lite spennende. 
