Supersmart av narkotika
Det er ikke akkurat grensesprengene å lage tv-serie om smart outsider som hjelper FBI. 
"Limitless" er underholdende, men fort glemt. 

"Limitless" er tv-serie-oppfølgeren til filmen med samme navn fra 2011. 
Den ble aldri noen stor vinner blant kritikerne, og det er dessverre lite som tyder på at serien vil bli spesielt mye mer minneverdig. 

Premisset for handlingen er mer eller det mindre det samme som i filmen: 
Noen få utvalgte har fått klørne i et sentralstimulerende stoff, NZT, som gjør brukerne til en slags supermennesker som utnytter 100 prosent av hjernekapasiteten, og dermed kan få til de utroligste ting. 
Vår (anti)helt Brian Finch (Jake McDorman), en mislykket musiker som livnærer seg av kjedelige vikaroppdrag, blir introdusert for stoffet da en gammel skolekamerat forbarmer seg over ham. 
I løpet av et lite døgn rekker han å sette seg inn i alt pensum på medisinstudiet, diagnostisere sin dødssyke far, komme helskinnet gjennom storbytrafikk til fots, bli uskyldig mistenkt for drap, og en hel del andre ting. 
Etter en del om og men, blir han engasjert som en slags konsulent for FBI, men det viser seg snart at flere ønsker hans hjelp, dermed er det duket for et gjensyn fra filmen. 

Det er spennende nok i perioder, men på den overfladiske, masete måten som kjennetegner serier hvor man har tatt hensyn til at moroa skal avbrytes av reklamepauser, og hvor det på ingen måte er satt av plass til å bli nærmere kjent med personene det handler om. 
Dette er oppkavet tidtrøyte på sitt minst originale, satt sammen av velbrukte komponenter og forutsigbare vrier. 
Med den overfloden som finnes av gode serier, er det vanskelig å forstå hvorfor vi skal bruke tid på akkurat denne. 
