Solid om bergensforsker som ble internasjonal superstjerne
Saklig, grundig og velskrevet om Stein Rokkan, den store samfunnsviteren som fikk en altfor tidlig død. 

Den gamle maskinistbygningen i Rosenbergsgaten 35 fikk navnet Stein Rokkans hus allerede tidlig på 80-tallet. 

Dermed var Stein Rokkan den første som fikk et universitetsbygg oppkalt etter seg her i Bergen. 
Så stor var han. 

Stein Rokkan ble født i 1921 og døde i 1979. 
I biografien «Stein Rokkan. 
Fra periferi til sentrum» presenterer Arild Stubhaug et nyansert bilde av narvikværingen som gjorde bergenser av seg. 

Boken handler fremfor alt om forskeren Stein Rokkan og kan leses som en vellykket blanding av forskningsformidling, vitenskapshistorie, og tradisjonell biografi. 

Stubhaugs kronologiske fremstilling av Stein Rokkans liv og faglige utvikling er forbilledlig klar med fokus på lange linjer i et tilgjengelig språk. 

Med andre ord trenger man verken å ha studert statsvitenskap, sosiologi eller sammenlignende politikk for å ha utbytte av å lese boken. 
Det holder med å være intellektuelt nysgjerrig. 

Boken er utstyrt med et velvoksent fotnoteapparat, der Stubhaug utdyper og nyanserer bokens hovedlinjer for de mer spesielt interesserte. 

Stubhaug begynner med å gi et riss av Rokkans oppvekst nordpå. 

Vi blir ekstra godt kjent med faren Georg, en intellektuell tusenkunstner som under krigen var medlem i Nasjonal Samling. 

Stubhaug skriver at Stein Rokkan sjelden snakket om faren sin, samtidig som personlige erfaringer åpenbart vekket Steins interesse for politisk filosofi. 

Stein Rokkan utviklet teorier og modeller rundt begrepene sentrum-periferi, som ga et nytt blikk på demokratiutvikling i Norge og andre land. 

Rokkan er også den som lanserte begrepet «motkulturer» der mange vestlendinger fant seg til rette – som i målrørsla, avholdsbevegelsen og kristenpietismen. 

Stein Rokkan var utvilsomt et arbeidsjern av de sjeldne. 
Han var med på å grunnlegge samfunnsvitenskapelig fakultet her i byen, samtidig som hans tverrfaglige forskning var internasjonalt banebrytende. 

Han fikk en rekke tilbud om ansettelser fra amerikanske eliteuniversiteter, men foretrakk å bli i Bergen. 

Hele livet var Rokkan engasjert i en mengde internasjonale organisasjoner og forskningsprosjekter, og var en stjerne på den internasjonale forskningshimmelen. 

Stubhaugs mange kilder beskriver en sjenerøs mann, blyg på egne vegne. 
At han hovedsakelig publiserte forskningsartikler på engelsk, gjorde ham forholdsvis ukjent her hjemme. 

Rokkans tverrfaglighet fikk også motstand. 
I Norge var det historikerne som stilte seg kritiske til Rokkans modellbygging rundt sentrum-periferi. 

Stubhaug gjengir historiker Jens Arup Seips innvendinger, som kom til uttrykk på den legendariske historikerkonferansen på Røros i 1974. 

Rokkans elegante tilsvar bekrefter inntrykket av at vi har med en udogmatisk og vitebegjærlig forsker av internasjonalt format å gjøre. 

I boken får forskningsinstitusjoner som Christian Michelsens Institutt og Universitetet i Bergen velfortjent ære for å ha lagt forholdene til rette for at Rokkans talent fikk blomstre her til lands. 

Rokkans kone og barn kunne gjerne vært gitt mere plass i boken, og enkelte ganger blir det mye gjengivelse av reiser, konferanser og organisasjonsarbeid. 

På den andre side får Stubhaug godt frem at Rokkan var mer til stede i forskergjerningen enn i familielivet. 
