På det jevne
Høstens krim fra Anne Holt er ingen spennende opplevelse. 
Hun har riktignok kokt i hop to fantasifulle historier som hun syr sammen til én, men den griper liksom aldri. 
Det er ikke helt som det skal når skildringen av etterforskerne i seg selv blir mer interessant enn kriminalgåten. 

Gjennomgangsfiguren Hanne Wilhelmsen, som nå lever et tilbaketrukket liv i rullestol, blir i denne boka ikke viet spesiell oppmerksomhet. 
Det blir derimot hjelperen hennes med ticks, smale skuldre og en ellers uskjønn framtoning, Henrik Holme. 
Hans lengsler får vi et innblikk i, og det er riktig rørende beskrevet hvordan han blir beveget av Hanne Wilhelmsens utlegning om Jobs bok fra Bibelen: 
«Vi skal være anstendige fordi det er riktig», oppsummerer hun, hvorpå den fortrengte og hjelpeløse Holme utbryter: 
«Jeg liker å høre på deg (...). 
Jeg takker Gud hver eneste kveld for at jeg fikk treffe deg. 
I aftenbønnen min». 
«En engel gikk gjennom rommet», avslutter Holm sekvensen med. 

Jobs bok er gjennomgangstema i romanen, ettersom en av de avdøde i sin fortvilelse er begynt å lese Bibelen. 
Det ser imidlertid ikke ut til å ha hjulpet. 
Som i sin forrige krim, bruker Holt også i denne levende modeller. 
Forrige gang var innvandringsmotstanderen Christian Tybring-Gjedde dårlig skjult i teksten. 
Denne gangen er Hege Storhaug åpenbart modell for minst én av figurene som etterforsker Hanne Wilhelmsen åpent tilkjennegir forakt for, men som hun skal oppklare drapet på. 

Vi følger de to etterforskernes små og større skritt mot avsløring og sammenkopling av de to sakene, og vi skjønner ganske tidlig hvem som skal pekes ut som skyldig. 
Men løsningen, og personligheten til morderen, virker lite troverdig. 

Det er også et lite spennende grep å ikke gi leseren stort mer enn etterforskning. 
Mot slutten innføres riktignok et thrillerelement i en parallellhistorie, og det hever temperaturen noe. 
Særlig fordi den ender overraskende på bokas aller siste side. 
Men som helhet blir denne boka dessverre fort glemt. 
