ANMELDELSE: The Darkness leverer brød og rockesirkus
Katalognestbeste. 

ALBUM: 
Da «Permission to Land» detonerte i 2003, ble The Darkness over natten et av klodens største rockeband. 
Så tok festen overhånd og splittelsen var et faktum kort tid etterpå. 

Nå har Justin Hawkins byttet ut narko og benders med yoga og tennis. 
Det betyr ikke at han har blitt en tørrpinn av den grunn. 
Snarere tvert i mot. 
«Last of Our Kind» er en langt mer inspirert og givende affære enn den oppblåste kokainplata «One Way Ticket» som fulgte debuten, og hakket hvassere på låtsiden enn combacket, «Hot Cakes» fra 2012. 

Det er fortsatt mye Queen, AC/DC og Van Halen å spore her, men man kan også høre en gjennomgående inspirasjon fra den gotiske post punken band som The Cult gjorde stor og tilgjengelig på tampen av 80-tallet. 
Sleng på litt The Rolling Stones i miksen, og du har en spektakulær blanding av halsbrekkende arenarock og riffmettet hardrock. 

«Barbarian» er klassisk hardrock om vikinger på tokt, spekket med halsbrekkende riff fra hardrockens gullalder og et lettere hysterisk refreng. 
«Open Fire» er på sin side noe av det mest poppa The Darkness har brukt plektrene sine på, mens «Mighty Wings» er grandios rockeopera som funker helt utmerkert på sitt bisarre og koko vis. 
Det er noe med skamløsheten. 

The Darkness er fortsatt så utstuderte og karikerte at de hele tiden balanserer på grensen mellom skjemt og alvor. 
Som rockere i superheltdrakt. 
Men i sum er «Last of Our Kind» en samling latterlig fengende låter man rett og slett bare må elske. 
