Det har stilnet i Sheffield
Tordenskyene er på vei bort. 
Den 48-årige trebarnsfaren gjenopptar sine rolige vandringer i hjemtraktene. 

Forrige gang var han usedvanlig sint og høyrøstet. 
"Standing at the Sky's Edge" var et rasende oppgjør med de konservative som styrte landet, en redsel for hva slags framtid barna hans ville få. 

Nå har Richard Hawley roet seg ned, etter lange sykeleier med beinbrudd og siden en ødelagt rygg. 
Et halvt år i senga ga ham tid til å tenke. 

— Dette er en plate om tapte steder. 
Den handler om å få kontakt med deler av deg selv du har glemt at finnes, sier han i et intervju med avisen The Guardian. 

Hawley gir ofte platene navn relatert til Sheffield. 
Hollow Meadows er et tilfluktssted og tidligere sykehus i byens utkant. 
Navnet var opprinnelig Auley Meadows, og du hører likheten med Hawley? 
Hans familie har levd i området siden 1300-tallet. 
Her snakker vi om dype røtter. 

Albumet handler som sagt om kontakt med glemte deler. 
For Hawley er det også blitt en ny forbindelse til de stille sangene vi kjenner fra hans tid som soloartist. 
Samtidig forsvarer han ryktet som en av Englands fineste låtskrivere. 

Han hadde kortvarig suksess med britpop-bandet Longpigs og var en liten stund med Pulp. 
I 2001 innledet han solokarrieren og nådde tredjeplassen på britiske lister med "Standing at the Sky's edge" i 2012. 
Han faller ikke for fristelsen til å følge opp den hissige tonen. 
Isteden har han gjenoppdaget folk-musikken, ikke minst takket være et vennskap med musiker-ekteparet Norma Waterson og Martin Carthy. 

Han skrev varme "Heart of oak" til Norma, etter å ha møtt henne i 2010 i forbindelse med en radio-dokumentar: 

When you sang the "Bay of Biscay" 

The world drifted away 

"Heart of oak" kommer mot slutten av albumet, som rundes stillferdig av med vakre "What loves mean". 
En sang om bekymringene som foreldrerollen bringer. 

I den andre enden av platen finner vi "I still want you", en sang som har å gjøre med at han har vært sammen med kona Helen i 25 år. 
Fin, men det følger mer spennende ting. 

"The world look down" innledes med strykere og er en typisk Hawley-sang, med fremmedgjøring som tema. 
"Which way" er friskere, med en melodi som fanger deg inn og partier i Cohen-format. 
Selve sangen ligner en gammel gospellåt. 

"Serenade of blue" er ikke overraskende en stillferdig sang, mens "Long time down" er en folk-sang så god som noen. 
Her har han med seg folk-musikeren Martin Simpson, passende nok hans egen nabo. 

"Nothing like a friend" er fem vakre minutter du fortjener å høre en sen kveldstime, med vennen Jarvis Cocker fra Pulp på bass. 

"Sometimes I feel" bruker enda et halvt minutt lenger på å vokse til å bli et av albumets fineste kutt. 
En sang om kjærlighet og om å godta tingene som de er: 

There’s a sea of longing in my heart 

but 
I know I cannot ever sail it 

"Tuesday PM" åpner med et piano og en følsom Hawley, og mer trengs ikke. 
Men det skader ikke å legge til strykere og litt annet snacks etter hvert, slik han gjør. 
Kunne godt vært nevnt blant "beste spor", men et sted er man nødt til å sette grensen. 

"Welcome the sun" er en sang fra mørket med ønske om å se lyset. 
Et ekko av Johnny Cash' siste år. 

Beste spor: 
"Which way", "Long time down", "Sometimes I feel", "Heart of oak". 
