Wolf Hall: historisk drama om kåt konge og politisk spill
Tenk deg House of Cards med en giljotin på plenen foran Det hvite hus. 

Første gang jeg i forbifarten hørte om Wolf Hall , tenkte jeg at det var enda en varulv— eller vampyrserie i kjølvannet av True Blood og Twilight . 

Kåte vampyrer, naive ungdommer, apokalypsen er nær og så videre. 
Feil! 
Wolf Hall er en seks episoders miniserie om dramaet rundt Henry VIII og Anne Boleyn (NB! avsløringer kommer om du ikke kjenner historien), som utspant seg i England rundt år 1530.) 

Blasfemi og Vatikanet 

Utgangspunktet er Henry VIIIs dype begjær etter diplomatdatteren Anne Boleyn, som han var så interessert i at han ofret ekteskapet til Katherine, hans første kone. 
For å få til det ønskede giftermålet, måtte Henry erklære seg som øverste leder for Den engelske kirke, som da i praksis betydde at han måtte bryte med Roma og paven. 

Slik blasfemi var det sterke krefter som jobber mot, og de kjempet hardt for å stoppe den kåte kongen fra å gifte seg med sin ambisiøse lidenskap. 

Hektisk og hysterisk Anne Boleyn 

Seriener basert på Hilary Mantels prisbelønnede historiske roman Wolf Hall og oppfølgeren Bring up the bodies , og har samme grunnhistorie som suksessen The Tudors fra noen år tilbake. 

Men der The Tudors handler mest om Henry VIII (Jonathan Rhys Meyers), gjør Damien Lewis (ja, selveste Brody fra Homeland) Henry VIII mer som en viktig birolle i Wolf Hall . 
I de fleste episodene er Anne Boleyn, hektisk og hysterisk spilt av Claire Fey, en viktigere karakter enn kongen selv. 

Fikser og trikser 

Hovedpersonen er derimot Thomas Cromwell, en av de mange fikserne og trikserne i sirkelen rundt kongen. 
Man glemmer fort Henry VIII når Shakespeare-skuespiller Mark Rylance nøysomt bygger Thomas Cromwell som tankefull og konspirerende mann. 

Akkurat slik Frances McDormand brukte de mest subtile ansiktsbevegelser til å gjøre Olive Kitteridge til fjorårets kanskje beste karakter på TV, gjør Rylance det uhyre elegant, enkelt og medrivende som advokaten Cromwell. 

I tillegg jobber han med pauser og stillhet på en måte jeg knapt har sett før, og måten han sier "hmm" til samtalepartnere er så manipulerende og patroniserende at man får dårlig samvittighet i sofaen. 

Hør ukens beste låter her: 

I sakte film 

Wolf Hall er en saktegående serie som ikke gir noe gratis, noe som ble tydelig da seertallene falt dramatisk etter første episode på BBC Two. 
Første episode går rett inn i Thomas Cromwells liv, og det forventes nesten at du a) kjenner historien, b) har sett The Tudors og husker handlingen eller c) leser gjennom Wiki-artikkelen om Henry VIII før vignetten starter. 

Men det betyr lite at man vet at Anne Boleyn mister hodet (bokstavelig talt, altså) eller at Henry VIII gifter seg med et halvt dusin damer, for det som gjør Wolf Hall så severdig er den seige presentasjonen av det politiske spillet. 
Thomas Cromwell blir som en Tudor-tidens Frank Underwood som smyger rundt i kulissene, forskjellen er at her har ingen råd til å falle utenfor. 

Da er det frem med øksen – eller i beste fall låsen til det råtne fangehullet. 
Det er ikke noe valg å jobbe fremover mot, her står alt på spill hele tiden. 
Tenk deg et House of Cards med giljotin på plenen foran Det hvite hus. 

Flatskjermvennlig 

Avslutningsvis må jeg nevne den lekre musikken, spesielt den atmosfæriske gitarklimpringen, og den flatskjermvennlige filmingen. 
Scenene med bare stearinlys er så intense og autentiske at de flyter ut av skjermen, det er rett og slett smektende vakkert. 
