Sterkt konseptalbum
Harvey utfordrer vårt møte med verden i et storslått kunstnerisk prosjekt. 

Hva kan en poet gjøre? 
PJ Harvey har reist verden rundt og sett elendighet. 
I Afghanistan, Kosovo og Washington DC har hun sett ruiner fra krig og politisk vanskjøtsel, og i ansikter hun møter underveis ser hun konsekvensene. 

Først skrev hun dikt for å formidle inntrykkene (utgitt på norsk som «Den opne hånden«). 
Nå er de bearbeidet videre, satt vakker musikk til og gitt ut som Harveys niende album. 

Det er triste refleksjoner. 
Barna i «The Wheel», som forsvinner bak neste vogn når karusellen i Kosovo spinner rundt, minner oss om de mange tusen barna som blir borte i krigen. 
Den forurensede «River Anacostia» i Washington DC reiser spørsmålet om Gud har gitt oss opp. 
Den gamle kvinnen i Kosovo holder «Chain of keys» bak ryggen sin, hun slipper oss ikke inn og vi kan ikke forstå. 
Gutten i Afghanistan som stirrer gjennom bilvinduet og ber om «Dollar Dollar», forsvinner når trafikken beveger seg, før vi rekker mer enn å feste blikket hans til samvittigheten. 

Hva kan en poet gjøre? 
Annet enn å erkjenne denne distansen til de andre, godta sin tilkortkommenhet? 

Les også: 

Vi er alle tilskuere til elendigheten, slik Harvey beskriver tilstandene «Near the memorials to Vietnam and Lincoln», der minnesmerkene ikke gir næring til erkjennelse, men inngår i et dagligdags ritual der besøkende tråkker over gresset «to squeeze in two plastic chairs». 

Om det er håp i Harveys tekster, synes det å ligge i naturen, den som tvinger seg frem gjennom det menneskeskapte, slik medisinplantene («Medicials«) gror gjennom grusen i naturparken i Washington DC. 

«The Hope Six Demolition Project« er en direkte oppfølger til Harveys forrige album, det fantastiske «Let England Shake» (2011). 
Det er verken en retur til rockerøttene eller et skritt mot nye musikalske landskap, men et innholdsrikt konseptalbum med Harveys sterke melodiske og lyriske signatur. 

Forgjengeren hadde større variasjon mellom sangene, som bidro til at flere av dem fremsto som fantastiske enkeltvis. 
Produsentene er de samme som sist (Flood og John Parish), men de har skapt en enda sterkere og svært vellykket konseptuell helhet. 

Tre gjennomgående musikalske elementer preger albumet. 
Et marsjvennlig tempo gir, sammen med bastante, markerte rytmer, assosiasjoner til folk i bevegelse — til krigstropper, til flyktningmasser, til reiseselskap. 

Les også: 

Et mannsstemmedominert kor skifter uttrykk etter sangenes musikalske og lyriske egenart, fra slavekor til sangsirkel, fra dødsmesse til fortellerstemme, som på et musikkteater. 
En enslig saksofon bryter ut av takten og forteller på sitt eget vis. 
Den er rasende og trist, der ordene er mer nøkternt berettende. 

For hva kan en poet gjøre? 
Jo, en poet kan erkjenne og formidle, fornye språket, utvikle kunsten, vekke oss til å se virkeligheten og vårt eget forhold til den. 

Fortellingene er ikke nye, vi har hørt dem før, men kan Harvey få oss til å lytte på nytt, til å bidra til endring? 
