En suverent bra plate
Det gjør vondt når Julia Jacklin blottlegger kjærlighetslivet. 

Julia Jacklin: 
«Crushing» (Transgressive/Border) 

Noen av de beste platene som er spilt inn, er om oppbrudd: 
«Blood on the tracks», «Rumours», «Shoot out the lights», «Blue», «The boatman’s call» og «Ladies and gentlemen we are floating in space» bare for å nevne noen. 

Føy gjerne til «Crushing». 

Det handler om kjærlighetens kollaps på Julia Jacklins album nummer to. 

28-åringen fra Australia åpner med «Body», der hun får nok av den barnslige oppførselen til kjæresten når han spolerer helga ved å røyke på flyet. 
Hun forlater ham på flyplassen, men bekymrer seg over et nakenbilde han tok av henne tidligere. 
Vil han bruke det for å skade henne? 

Musikken beveger seg sakte med dyp bass mens historien fortelles vers for vers uten refreng. 

«Head alone» er friskere, av den australske gitarpop-skolen med skurrende gitarer og solskinn fra 60-tallet. 
Teksten bør bli obligatorisk pensum i samlivsundervisning: 

I don't want to be touched all the time I raise my body up to be mine 

I «Pressure to party» er forholdet slutt, og sangen handler om hvordan andre venter at du da skal oppføre deg. 
Men Jacklin vet bedre: 

Pressure to party, gonna stay in 

Nothing good can come from me drinking 

I would run, shoes off, straight back to you 

I know where you live, I used to live there too 

Låten er en frisk rocker, mens «Don’t know how to keep loving you» er neddempet om et forhold som er gått i stå: 
Every gift you buy me, I know what's inside. 

Jacklin synger fantastisk bra. 
Usikkerheten, smerten og hjelpeløsheten vibrerer i lufta. 

I «When the family flies inn» sitter hun i bilen og snakker på en dårlig mobillinje. 
Med hvem, sier hun ikke, men den skjøre pianoballaden er noe av såreste jeg har hørt. 

You know it's bad when the family flies in 

Working bees back to the hive 

You know it's bad when the family flies in 

Just to stand by your side 

I «Convention» bytter hun ut pianoet med den akustiske gitaren. 
Livet halter videre. 

«Good guy» er enda en saktegående sang, denne gangen om behovet for nærhet. 
Si at jeg er ditt livs kjærlighet. 
Lyv om du vil. 
Jeg bryr meg ikke om sannheten når jeg er ensom. 

Etter tre lavmælte sanger rister Jacklin løs i drøyt to minutter lange «You were right». 
Kjæresten forteller hva hun skal like, og han har rett: 
Hun liker det, men ikke sammen med ham. 
Han får henne til å føle seg liten. 

Started feeling like myself again 

The day I stopped saying your name 

Rammen rundt «Turn me down» er en todagers biltur til Melbourne med en ny kjæreste. 
Et vellykket forhold er mye å kreve av begge parter, så det er bedre om han dumper henne med en gang. 
Vi ses kanskje igjen i et supermarked en gang. 

Igjen en førsteklasses vokalprestasjon. 

Hun avslutter stillferdig med «Comfort», som også er avslutningen på et mangeårig forhold. 
Hun har like mye omsorg for den tidligere partneren som for seg selv, og det verste er at det ikke er hun som kan trøste ham: 

Don't know how he's doing 

But that's what you get 

You can't be the one to hold him 

When you were the one 

Who left 

Albumet er produsert av Burke Reid (Courtney Barnett, Liam Finn), med vekt på at stemmen og instrumentene skal tre tydelig fram. 

Det gir sangene en sterk intimitet som understreker tekstene, og Jacklin er en tekstforfatter utenom det vanlige. 

Beste spor: 
«Head alone», «Pressure to party», «Don’t know how to keep loving you», «When the family flies inn». 
