Filmanmeldelse:«Amy» 

Filmen om den fandenivoldske og følsomme Amy Winehouse er uutholdelig sørgelig. 

Storbritannia. 
9 år. 
Regi: Asif Kapadia. 

Med: Amy Winehouse, Blake Fielder-Civil, Mitch Winehouse. 

Amy Winehouse var sin generasjons beste kvinnelige sanger, og hadde den underlige blandingen av stor selvtillit og skjør skyhet som karakteriserer påfallende mange av de artistene det er verdt å lytte til. 

Hun ga ut to skoledannende album. 
Da hun døde av alkoholforgiftning i juli 2011 var det som en vandrende katastrofe; daglig hengt ut til spott i den hensynsløse britiske tabloidpressen. 
Hun hadde ikke gitt ut ny musikk på fem år. 

Berømmelse er en unntakstilstand som passer best for psykopater. 
Fornuftige, velbalanserte mennesker vil sky den som pesten. 
For Winehouse – klok men «fucked up» – ble den fatal. 

«Amy» er nøye med å ikke fordele skyld for skjebnen hun led. 
Selv om de to viktigste og verste mennene i livet hennes – den ærgjerrige og enfoldige faren Mitch, og den aktivt ufordragelige eksmannen Blake Fielder-Civil – begge får sine pass påskrevet. 

Tabloidene og paparazziene får også sitt, men Asif Kapadias film forkynner ikke noe så banalt som at Amy ble «jaget i døden av pressen». 
Filmen hans er klar på at Winehouse’ mange problemer var hennes egne, og til stede lenge før hun ble et offer for andre. 

Kanskje kunne hun ha blitt reddet. 
Men trolig ikke. 

I likhet med regissørens film om racerkjøreren Ayrton Senna, fra 2010, forteller Kapadia historien utelukkende via arkivmateriale og lydopptak. 
(Fielder-Civil har den lidenskapsløse, slagne stemmen til en døende mann). 

I 2015 er vi i en æra der alt blir filmet, hele tiden. 
Kapadia kan være glad for at Amys venner var tidlig ute, den gang vi fortsatt dokumenterte hverandre med kronglete videokameraer snarere enn smekre smarttelefoner, for at tilgangen på materiale er så rik. 

Således får vi se hvordan Winehouse går fra å være en rund ung jente, marinert i marihuana, til å bli sjokkerende mager idet suksessen melder sin ankomst – og bulimien sin gjenkomst. 

Til sist gjorde hun seg selv til en tegneseriefigur. 
En jødisk Betty Boop med meterhøy Ronettes-frisyre og armene fulle av sjømannstatoveringer. 

Hun elsket Tony Bennett, Dinah Washington og Sarah Vaughn. 
Men modellerte seg vel så mye etter instrumentsolister som avantgarde-pianisten Thelonious Monk. 

Hun akket seg over mangelen på musikk som talte til henne i samtiden, og ønsket å bøte på dette ved å «skrive sitt liv». 
Det lyktes hun overmåte godt med, noe som illustreres ved at Kapadia «trykker» de vittige og sårbare tekstene hennes på lerretet mens konsertopptakene går. 

Hun fikk sin første skrivesperre rett etter debuten, og med det tid til å dyrke sine selvsaboterende sider. 
Hun ble umiddelbart en durkdreven alkoholiker. 
Dernest falt hun for Fielder-Civil. 
Den selvdestruktive dansen var i gang for alvor. 

Crack og heroin avløste alkohol og marihuana, for deretter å bli erstattet av alkohol igjen. 
«Back To Black» gjorde henne til popstjerne. 
Tragisk, ser man i ettertid. 
Selv ble hun flau av suksessen. 

Resten av livet hennes var et krasj i sakte film. 
Inn og ut av rehabilitering, bilder i avisene med maskaraen klint ut over trynet. 
Hun hadde sine nyktre, om enn ikke lykkelige, øyeblikk, og stjerner i øynene under Grammy-utdelingen i 2008. 
Da fordi det var idolet Tony Bennett som delte ut pris til henne. 

Alt det andre – at hun kuppet hele forestillingen – betød mindre enn ingenting. 
«Dette er så kjedelig uten dop», betrodde hun bestevenninnen den kvelden, som da forsto at Amy var tapt for denne verden. 

Selv den siste timen av filmen har sine inspirerende øyeblikk. 
«Amy» lykkes i å bevise at Winehouse var en sann musiker. 
Det er noe som er vel verdt å feire. 

Noen vil tenke at filmen blir spekulativ og voyeuristisk mot slutten. 
Filmsnobber vil mene at montasjen til sist er manipulerende sentimental, og vil ha rett. 
Men den harde virkeligheten har gjort seg fortjent til presset på tårekanalene. 
For den var usigelig trist. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
