Ingen god finale for Clint Eastwood (88)
Mannen han spiller og filmen i sin helhet har en drøss av feil og mangler. 

«The Mule» er inspirert av en sann historie, og det er ikke utenkelig at karakteren Earl Stone har likhetstrekk med Clint Eastwood selv. 

Det ryktes også at dette kan være 88-åringens siste, store hovedrolle. 
I så fall er det synd. 
Både karakteren han spiller og filmen i sin helhet har drøssevis av feil og mangler. 

Earl har alltid prioritert jobben, som er å pleie sin lidenskap for dagliljer, foran familien. 
Vi får se hvordan han velger en prisutdeling, og dermed selv å være i begivenhetenes sentrum, fremfor sin egen datters bryllup. 

En dag har ikke lenger Earl jobben til å holde seg opptatt, og han begynner å innse at han kanskje har valgt feil. 

Han får tilbudet om å kjøre noen turer mot gode penger, og takker ja, stiller ingen spørsmål. 
Lønnen gir ham en siste sjanse til å komme nærmere familien. 

Kjøreturene står for filmens visuelle høydepunkter. 
De ser tidvis ut som bilder fra en bilreklame. 
Bak rattet synger Earl med på all slags gamle sanger, og nyter turen. 

Earls ro speiler filmens tempo. 
Tross det som står på spill, er dette en «slow-burner», som er en metodikk Eastwood virkelig kan. 
Når det er sagt, er det mye som skurrer her. 

Om Earl bare er naiv, og først ikke skjønner at det er narkotikasmugling for et meksikansk kartell han begir seg ut på, finner han snart nok ut av det. 

Han snoker i lasten, og blir sjokkert da han finner kokain. 
Likevel fortsetter han, ser ikke ut til å ha noen kvaler med jobben. 

Med dette sier Eastwood nei takk til en interessant etisk problemstilling. 

Når Earl først er igang med å angre på fortiden, på sine prioriteringer, virker det litt merkelig at han ikke også tenker over hvorvidt han synes det er greit å bli kriminell på sine eldre dager. 

Etterhvert kommer politiet på sporet av ham, og det øker spenningen. 
Dette til tross for at Bradley Cooper som spesialagent Colin Bates har omtrent like mye personlighet som en mannekengdukke. 
Michael Peñas karakter har ikke engang det. 

Det fineste Eastwood virkelig har på hjertet, er at en aldrende mann også kan angre. 

Han spiller det godt, særlig i samtaler hvor han forsøker å få andre til å lære av de feilene han selv har gjort. 
Denne livsvisdommen står igjen som det beste med filmen. 

Men så er det andre ting ved Earl som slår helt feil ut. 
Han har reist rundt mesteparten av livet, og presenteres likevel som ignorant. 

Blant annet kommer Earl med en rasistisk kommentar, og når han blir rettet på, inviteres vi til å le av at han «bare er en gammel mann som ikke vet bedre». 

Det må også nevnes at alle kvinnene i filmen enten er i slekt med Earl, eller blir seksualisert av ham. 
Det kjennes utdatert og ekkelt. 
