Filmanmeldelse:«Ted 2» 

Se på Marks lille teddy, du. 

USA. 
12 år. 
Regi: 
Seth MacFarlane. 

Med: Mark Wahlberg, Amanda Seyfried, Seth MacFarlane (stemme), Jessica Barth. 

Vel, én ting skal «Ted 2» ha: 
Den er bedre, «mye» bedre, enn «A Million Ways To Die In The West», Seth «Family Guy» MacFarlanes mildt sagt mislykkede westernparodi fra i fjor. 

Hovedårsaken til dette? 
MacFarlane selv – en glatt, selvnytende type – er ikke med, annet enn som stemmen til teddybjørnen som gir filmen dens navn. 

Der han i det ville vesten gikk rundt og liksom lot seg sikle på av Charlize Theron, begrenser han seg her heldigvis til å bidra med «vittigheter» – alt er relativt – fra munnen til kosebamsen til Mark Wahlberg. 

Plottet i denne på grensen til plotløse filmen, er dette: 
Ted og hans Tami-Lynn (Barth; et umake par, men begge har i det minste like bred Boston-aksent), vil ha en baby for å redde ekteskapet. 

Det er vanskelig, all den tid Ted er en teddybjørn, ubeheftet med reproduktive organer. 
Men ikke umulig (rull ut utallige sæd- og sædrelaterte vitser). 

Men ups. 
Uforutsett problem: 
Ted er etter loven definert som en «eiendel», ikke en «person». 
Han mangler kort sagt borgerrettigheter. 
(Filmen har et litt ubehagelig oppheng på vitser om svarte). 

John (Wahlberg) og Ted trenger en advokat. 
Og er heldige og finner en som er smellvakker og kjempeglad i å røyke «weed» (Seyfried; rull ut utallige bongvitser). 

«Ted 2» er ikke uten brukbare øyeblikk. 
Spesielt for folk som er svake for spøker om porno, «weed» og sæd (jeg er det, bare så det er sagt). 

Problemet er energinivået, som ofte er for lavt i denne for lange komedien. 
De mest sprudlende passasjene er henholdsvis det artige, Busby Berkeley-aktige musikalnummeret som går under tittelsekvensen, samt et direkte lån fra John Hughes’ «Neste stopp Chicago» (1987; stikkord: Ray Charles’ «Mess Around» og salige John Candy). 
Det må sies å være et betydelig handikapp. 

MacFarlane er glad i gjester og «cameo»-opptredener – Jay Leno, Liam Neeson, Tom Brady, Jimmy Kimmel. 
Men han glemmer å gi disse noe gøy å si eller gjøre. 
Filmens «klimaks», en slåsskamp på nerdekongressen Comic-Con, er ufattelig amatørmessig turnert; uelegant som slutten på en Ed Wood Jr.-science fiction kalkun fra 1950-tallet. 

MacFarlane er dessuten en kløne når det kommer til den «hjertevarme» sentimentaliteten. 
Den føles påklistret og falsk, i langt større grad enn i for eksempel en Judd Apatow-produksjon. 

MacFarlanes bidrag til summen av menneskelig fnislatter, er i det hele tatt begrenset. 
Men OK. 
Se hvis du må, og le når du kan. 

MORTEN STÅLE NILSEN 
