Det er så vi hører gjespene fra det hinsidige:Var dette alt dere fikk til? 

Kjendiser på åndejakt. 

I et gammelt kråkeslått sjangler tre halvkjendiser rundt med armene utstrakt og mumler «Nå… 
nå kjenner jeg noe. 
Tror jeg.». 

Jeg skal ikke skryte på meg Lena Ranehags evner, men for mitt indre kan jeg levende se for meg det idémøtet hos produksjonsselskapet, der noen plutselig tok blyanten ut av munnen og sa at «dere, både «4-stjerners middag» og «Åndenes makt» har funket så bra, skal vi ikke prøve å slå dem sammen?». 

Det er den typen idé som får deg til å lure på hvorfor i all verden ingen har gjort det før. 
Her får vi jo alt på ett realitybrett: 
Kjente fjes som villig utleverer seg, emosjonelle øyeblikk – og veldig, veldig mye pute-tv. 

Ku eller menneske? 

I hvert av de fire programmene møter vi tre nye kjendiser. 
De ankommer det visstnok hjemsøkte tømmerslottet Villa Fridheim for å kjenne litt på det hinsidige, ved hjelp av medium Lena Ranehag. 

Det kan for eksempel arte seg slik: 
Synnøve Skarbø, som har nylig fått vite av Ranehag at hun har sterke helende evner, jakter på ånder på et av soverommene: 
«Jeg kjenner helt klart et eller annet, men jeg vet ikke.. 
er det ei ku… eller et menneske?» 

Eventyrer og selverklært skeptiker Aleksander Gamme står bak henne og sier hjelpsomt: 
«Hvis vi skal tenke praktisk, så er det vel et menneske. 
Siden det ligger i ei seng, liksom.» 

Ego-tv 

I samme program får vi også se Charter-Svein Østbø få kontakt med sin avdøde far, som han hadde et litt trøblete forhold til. 
«Kan du si til ham at jeg er innmari glad i’n?» sier han gråtkvalt, mens Ranehag hvisker «Han har så mye kjærlighet til deg». 

Selv fra et skeptiker-blikk er det rørende å se reaksjonen til kjendisene når de får vite at mennesker de har mistet er med dem fortsatt. 
Litt kyniske må vi likevel tillate oss å være. 
For kanskje kan hele den åndelige bølgen forstås i lys av disse øyeblikkene. 

Dette er jo ego-tv. 
Alt handler om å gå inn i seg selv, føle på seg selv, tenke på seg selv, og få vite at du er så viktig at til og med de døde følger med på deg. 
Det er klart det er hyggelig for kjendisene, men det drypper også på seerne, som selv kan bli sittende og føle på hvilket potensiale de bærer i seg og hvilke mennesker som er med dem. 

Streng mal 

Ranehag veksler mellom å snakke med ånder og tyde auraer, og kan fortelle kjendisene både hvem de er og hva deres avdøde bestemor mener om det. 
Én kjendis må slutte å gå i høye hæler, en annen må legge fra seg mobilen litt oftere. 
Mange blir skremt av hvor mye hun vet om dem. 

Men ærlig talt – hvor mange av oss vil ikke si oss enige i at vi er «sensitive mennesker», «har støtt på motgang i livet», eller har ting i fortida vi ikke er helt ferdige med? 

Ranehag er vag, treffer noen ganger svært godt, andre ganger ikke i det hele tatt. 

De stakkars kjendisene gir av seg selv så godt de makter, men klarer ikke å skjule at dette er svært billig tv. 
I alle fall hvis vi ser bort fra deltakerhonorarene, som sikkert er betydelige. 
Hvert av de fire programmene følger en streng og dørgende kjedelig mal, med de samme oppgavene, den samme vandringen gjennom de samme rommene, og det samme ost og kjeks-bordet om kvelden. 

«En natt på slottet», heter det, men bare en av episodene gir oss noe som minner om nattlig action, og spennende blir det aldri. 
Det er så vi hører gjespene fra det hinsidige: 
Var dette alt dere fikk til? 
