Oboy, det er mange som kommer til å mislike «Lords of Chaos»
Men filmen om norsk svartmetall er også en interessant studie i amoral 

NB! 
Filmen er vist som en del av Bergen internasjonale filmfestival (BIFF) og har ikke hatt norsk kinopremiere. 

FILM: Oboy, det er mange som kommer til å mislike «Lords of Chaos». 
Antagelig kommer de til å mislike den av forskjellige grunner. 
De som ikke liker å se for mye blod på film kommer til å mislike den fordi, vel, det er veldig veldig mye blod i denne filmen. 
Det skjæres og hugges i kropper. 
Så er det da også en blodig historie som fortelles, nemlig den om norsk svartmetall, om bandet Mayhem, om stavkirker i flammer og om drapet som sendte Varg «Greven» Vikernes i fengsel. 

De som synes det er helt greit med blodet, men har sterke følelser og meninger knyttet til hvordan historien om denne musikksjangeren fremstilles, kommer sikkert også til å ha en hodeløs høne å plukke med regissør Jonas Åkerlund, og med fremstillingen av krangelen mellom Vikernes og Mayhem-gitarist Øystein «Euronymus» Aarseth; som føres på klingende amerikansk i Oslo og Bergen. 
Vi andre kan la oss langsomt og nesten motstrebende trekke inn i en saktegående malstrøm mot et dypt mørke. 

Usikker Vikernes 

De som stuper ned i malstrømmen er svært unge, og ser enda yngre ut. 
Aarseth er hovedpersonen, og spilles av Rory Culkin, som har arvet Culkin-slektas gigantiske, liksom evig forundrede øyne. 
Den spinkle, suicidale svensken han hyrer som vokalist i det da nystartede Mayhem ser nesten og ironisk nok ut som en kjerub fra kirkemaleriene. 
Jeg hadde tenkt å skrive at han så ut som en purung Val Kilmer allerede før jeg oppdaget at han faktisk ble spilt av Jack Kilmer, sønn av Val. 

Emery Cohen gir Varg «Greven» Vikernes noe mykt og uferdig der han først kommer stabbende inn i metallmiljøet, lubben og uvøren og ivrig etter å bli anerkjent. 
Ifølge filmen skal han gå til stadig mer ekstreme steg for å nå dette målet. 
Det kommer noe stadig mer uforutsigbart og ubehagelig over hundeøynene. 

Ubekvem med ødeleggelsen 

Ifølge Åkerlund er det forholdet mellom ham og Aarseth som er drivkraften i denne rutsjingen ned i det destruktive. 
Filmens Aarseth er den karismatiske lederskikkelsen, som leker filosof og enkelt lirer av seg maksimer om hvordan alle sliter under kristendommens åk. 
Han markedsfører både seg selv og bandet tungt og går ikke av veien for å fremstille seg selv som første beveger av all ødeleggelsen, selv om han egentlig er ubekvem med det. 

Igjen ifølge filmen legger Vikernes opp sitt eget løp etter det Aarseth forkynner, men blir mer og mer desillusjonert og hatefull jo oftere han oppdager at Aarseth ikke er helhjertet med på det. 
Det antydes at den største skuffelsen for Varg er at det aldri blir noe virkelig fellesskap mellom ham og mannen han ser slik opp til, uansett hva han gjør. 

Fortrenger volden? 

Cohen er særs troverdig, men regissøren er litt for betatt av det han gjør. 
Litt for ofte dveler kamera ved Varg, ved de megetsigende og truende blikkene han sender de andre. 
Da er Culkins Euronymus vel så interessant. 
Det er han som er filmens forteller, via voiceover; tilsynelatende forteller han åpent om det han tenker og føler, men seeren for stadig følelsen av at han lyver både for oss og seg selv. 
Iblant hevder han at dødsromantikken som en lek, et estetisk grep, en markedsføringsgimmick, noe som er kult å sjokkere med. 
Samtidig fremstiller han seg selv som del av det, ikke som en som tar avstand, når kirker brenner og folk dør. 

Det er som om han driver med en avansert fortrengningsmekanisme: 
Hvis han skal trekke seg unna, blir han også nødt til å erklære, overfor seg selv og verden, at dette, livsprosjektet hans, gikk altfor, altfor langt. 
Kanskje er det heller ikke så stor forskjell på å omfavne det makabre og å flykte fra det. 
Når vennen og vokalisten tar sitt eget liv, reagerer Euronymus umiddelbart med å estetisere og utnytte det - noe som kanskje gjør at han slipper å ta det som skjer ordentlig innover seg. 

Gutter egger hverandre 

Slik blir «Lords of Chaos» en interessant studie i hvordan amoral kan oppstå. 
Unge gutter egger hverandre opp, og i rusen og headbangingen er det ikke så lett å se hvem som leker og hvem som faktisk er dypt nede i det mørke kaninhullet. 
Filmen fremkaller da også raskt vekslende og ambivalente reaksjoner i de som ser på. 
Her veksler svart alvor med svart humor. 
De komiske sidene ved guttenes måte å leve på, møtene med forskremte eldre damer, det iblant klissete forholdet til hårfarge og sminke, får betydelig plass. 
Også publikum forvirres i møte med svartmetallen, med det å måtte ta stilling til hva som er morsomt og ubehjelpelig og hva som er mørkt, sosiopatisk. 
Det kulminerer for øvrig i et av de mest langtrukne og ubehagelige knivdrapene du noen sinne har sett på film. 

Euronymus’ voiceover er, for å si det i tidens lingo, ikke uproblematisk. 
Han karakteriserer sitt eget liv på en måte som får en til å nøle. 
Det er tross alt et drapsoffer det er snakk om; det å la ham komme med kjekke selvanalyser føles overmodig. 
Men kanskje må man være overmodig for å lage en film som utilslørt går inn for å få de som ser på til å le, og deretter få dem til å spørre hva det egentlig var de lo av. 
