ANMELDELSE:Faith No More står opp fra de døde 

18 år etter forrige plate. 

ALBUM: 
Mange band blir stedt til hvile med verdigheten inntakt. 
I de aller fleste tilfeller finner dog noen det for godt å rote rundt i gravekammeret og får levningene opp og stå igjen. 
Ikke alltid like formålstjenelig utover de rent økonomiske aspektene. 
Det finnes heldigvis unntak fra normen. 
Noen kommer fra gjenoppstandelsen med ny kreativ gnist. 

Dødssnakk til side. 
Å kalle Faith No More ungdommelige på sin første plate på 18 år blir feil, men det som er viktig her er at San Francisco-gjengen har skrevet et album som fungerer på sine premisser i samtiden, og ikke bare er en bakoverskuende nostalgitrip til noe som en gang var viktig. 

Oppvigler 
I en tidsalder der de fleste søker minst motstands vei, hvor musikk gjerne har som hovedmål å behage og underholde, er det befriende å få servert noe som røsker opp i det dovne og etablerte. 
Sånn sett kan man si at Faith No More for andre gang kommer på banen som en slags oppvigler. 
På 90-tallet som en motreaksjon til strømlinjeformede og glorete hardrocken som preget siste del av 80-tallet. 
Og nå som et hår i suppen til den litt tegneserieaktige og gjennomformaterte metalen som har vært i fokus de siste ti årene. 

Det er kanskje en i overkant romantisk resonnement å påstå at Faith No More nå er hardrockens hvite ridder, men gjengen skriver i alle fall musikk som føles levende og har en åpenbar nerve. 

Det gjøres ingen forsøk på iscenesette en ny «Epic», eller dra veksler på mainstream-suksessen de hadde med The Commodores-klassikeren, «Easy». 
Først å fremst virker det som «Sol Invictus» er en plate de har skrevet for egen sjelefreds skyld. 
Men så har heller ikke Faith No More for vane å skrive det samme albumet to ganger. 

Ny tid 
Det er i all hovedsak et Faith No More for 10-tallet vi møter på «Sol Invictus». 
Uregjerlige, humoristiske og eklektiske. 
Mike Patton er sitt rabiate selv der han vekselvis crooner, deklamerer og glefser. 
Han virker tent og på hugget hele albumet gjennom, og viser at han fortsatt er en av rockens mest versatile sangere. 
Satiren og de politiske sparkene ligger hele tiden og vaker i vannskorpa. 

Plata er produsert av bandet selv med bassist Billy Gould i spissen og det låter tidløst og fokusert. 

«Superhero» er Faith No More i angrepsmodus. 
Konfronterende og rastløs, noe som underbygges av det repeterende pianomotivet i bunn. 
«Cone of Shame» er gjengen i det velkjente eksperimentelle hjørnet, mens «Black Friday» forleder deg til å tro at de har begynt å skrive americana. 
I alle fall til refrenget setter inn. 
«Matador» er en svulmende sak tuftet på et slepende gitarriff og Pattons muskuløse vokallinjer. 

Totalpakke 
Å fremheve enkeltkutt blir dog litt fånyttes. 
Alle låtene snakker med hverandre og gjør derfor at «Sol Invictus» bør høres i sin helhet for maks uttelling. 

Og for å underbygge nettopp det, så er det utrolig digg at noen tar tilbake det klassiske albumformatet. 
Plata toner ut etter 40 intense og effektive minutter. 

Sånn skal det være når man gjør comeback. 
