«Breaking Bad»-psyko imponerer i ny «Fargo»-sesong
Innfrir forventningene. 

Om noen var skuffet over den haltende andresesongen til «True Detective» er trøsten på vei 13. oktober. 

Da har andre sesong av «Fargo» premiere hos HBO Nordic, og etter de fire første episodene å dømme tegner den til å bli ett av årets store tv-seriehøydepunkter. 

I likhet med småskuffelsen fra i sommer er dette en kompleks krimfortelling, basert på én manusforfatters visjon, som følger et stort rollegalleri som på ulike vis overlapper med hverandre. 

Men der «True Detective» ofte var både innfløkt og humørløs, med oppstyltede replikker som bare tidvis traff mål, er «Fargo» ren glede å følge med på, og serieskaper Noah Hawleys replikker sitter nok en gang som et skudd. 

Romanforfatteren Hawley har som sist eneansvar for manus. 

Der han forrige gang så ut til å tolke opphavet «Fargo» via «No Country For Old Men», er det ikke umiddelbart klart hvilke andre filmer fra Coen-brødrenes katalog han drar veksler på her - selv om «The Man Who Wasn't There» refereres her og der. 

Krim fra 70-tallet 

Historien er en forløper til første sesong, lagt til 1979, og har tre hovedspor. 

Den kriminelle Gerhardt-familien er under press fra et stort og mektig mafiasyndikat som har bestemt seg for å ta over de lyssky aktivitetene deres i Minnesota - enten frivillig mot betaling eller motvillig med vold. 

Samtidig møter vi ekteparet Ed og Peggy Blomquist, spilt av Jesse Plemons (kjent fra «Breaking Bad») og Kirsten Dunst. 

Plemons har gått opp i vekt for rollen som godmodig slakter med drømmer om barn og eget slakteri, og spiller 
Ed som om han var en melankolsk hund. 

En perfekt kontrast til Dunsts Peggy, en ambisiøs frisør med talent for å tvinne ektemannen rundt fingeren. 

De to roter seg inn i en særdeles alvorlig situasjon som de muligens ikke løser på den beste måten, og kan kjapt bli en parallell til Martin Freemans rollefigur fra første sesong. 

Til sist har vi Patrick Wilson i rollen som sindige Lou Solverson, politipappaen til politidama Molly Solverson fra første sesong. 

Han får det vriene oppdraget med å løse et usedvanlig brutalt drap, samtidig som han må hanskes både med Gerhardt-slekta og en kreftsyk kone (Cristin Miloti fra «How I Met Your Mother»). 

Lekne grep 

Tonen i fortellingen er mindre av godt-versus-ondt-varianten denne gangen, mer om stormen som brygger når folk med kolliderende målsetninger nekter å bøye av for hverandre. 

Spesielt minneverdige i så måte er møtet mellom «Alle Elsker Raymond»-fjeset Brad Garrett i rollen som mafioso og Jean Smart som Gerhardt-familiens familieoverhode. 

Etter en eksplosiv første episode setter serien ned tempoet noe, men å se stormen som brygger i de iskledte Minnesota-traktene blir aldri kjedelig. 

Lekne grep som inspirerte musikkvalg, splittskjerm-bilder og et par vindskeivt overnaturlige referanser bidrar til en umiskjennelig Coensk tone, i den grad at Hawley snart må være å regne som en tredje bror - eller i det minste duoens mest dedikerte fan. 

Samtidig ser den gjennomrabeidede 70-tallsestetikken svært flott ut, og den første episoden er et særskilt pent anslag. 

Der får man alt fra store panorama-bilder av iskalde Minnesota-veier til små detaljer som perfekte lysstriper fra persiennene under et mafiamøte og en blodpøl som blandes med sølt fløte etter et drap. 

Kanskje er ikke de etterfølgende episodene like visuelt oppfinnsomme, men i sum ser andre runde «Fargo» uansett ut til å bli vel så snodig, brutal og sjarmerende som forgjengeren. 

Anmeldelsen er basert på de fire første episodene. 
