TV-anmeldelse «Love Island Norge»:Jakten på kjedeligheten 

Mer alkohol, fort. 

«Love Island Norge» 

Norsk datingreality på Viplay, Viafree og TV3 hver dag kl. 21.30 

Programleder: 
Tone Damli 

TV3 har satset tungt på at «Tone Damli-effekten» skal lokke folk til den norske utgaven deres av det britiske «konseptet» «Love Island». 
Den kan saktens komme godt med. 

For å ta det viktigste først: 
Hvordan klarer hun seg, Sirenen Fra Sogndal? 
Helt greit, i et format som da heller ikke krever så mye. 
Damli virker avslappet og sjarmerende i samtale- og intervjusekvensene, men blir nokså mekanisk i nebbet når hun må lese fra manus; det vil si når hun må redegjøre for spillets latterlige og ikke så rent lite forvirrende regler. 

Damli-junkies kan glede seg over at hun er mye på skjermen i den første episoden (det blir trolig mindre etter hvert). 
Hennes tilstedeværelse sørger i alle fall for at fortellerstemmen – type nærradiokjekkas – ikke får så veldig mye spillerom. 
Det skal alle være glade for. 

Bringer «Love Island Norge» noe annet nytt til det televisuelle kjøttmarkedet da? 
Fint lite. 
Annet enn en «app» som skal la seerne (om det blir noen) påvirke innholdet, samt 10+ norske unge voksne som virker like brydd over å være der, som vi er for at vi ser på. 

De ti deltakerne (eller rettere sagt elleve, straks tolv) kanalen har klart å skremme opp til å la seg låse inn i en «luksusvilla» på Gran Canaria, for at de der skal finne kjærligheten ved å bli tvunget til å dele seng fra første natt, i en felles sovebrakke (!), virker nemlig å være en klønete, kjedelig og – verst av alt – sjenert gjeng. 

Det er selvsagt dumt å trekke forhastede slutninger om hva som «bor» i disse menneskene før man har sett hvordan de oppfører seg i fylla. 
Men det virker ikke spesielt lovende. 

Selv den selvnytende nevemagneten Andreas slår en som en dypest sett helt grei gutt fra nisselandet. 
Han er tilsynelatende med for å få seg en dame han kan vise frem på Instagram – han er veldig opptatt av Instagram – men virker god og grei under manbun-en. 

Andre som skiller seg ut? 
Vel, Magnhild sier at det forrige forholdet hennes endte med «inkassokrav, kjønnsykdommer og depresjon», og viser således at hun kan snakke i hele setninger. 

Men de andre? 
Pah. 
Med mulig unntak av den rappkjeftede Sofia, som kastes inn som en «wild card» i slutten av den første episoden, er det ingen personligheter her som synes i stand til å besørge den nødvendige synergien mellom TV-program og mediene, det være seg de sosiale eller tradisjonelle, som programmer som dette er avhengig av. 

Andre ting å nevne? 
Egentlig ikke, bortsett fra at estetikken er som hentet fra en Piz Buin-reklame: 
Sterke middelhavsfarger, hårløse sixpacker og barberte, glinsende legger over hele linja. 
Vi har, for å si det mildt, sett det før. 
Vi har sett det atskillig bedre også. 

Alle som har vært utsatt for «Jakten på kjærligheten» eller «Paradise Hotel» («pærra», blant kjennere) vil både kjenne seg igjen og føle seg snytt. 
«Love Island Norge» mangler foreløpig helt den sjarmen som noen ganger kommer til syne i førstnevnte, og all den sleske, spinnvilt narsissistiske energien i sistnevnte. 

Det eneste som kan redde stumpene av «Love Island Norge», er mer alkohol. 
Mer alkohol, mye alkohol, fort. 
Om ikke deltakerne begynner å drikke snart, er det overhengende fare for at seerne gjør det. 
Av ren, skjær kjedsomhet. 
