Bånn gass ut i ingenting
Sonic går på trynet så det synger. 

Det blå pinnsvinet Sonic var en av min barndoms helter, og 2D-spillene om den raske lille rakkeren var de klart mest populære på familiens Sega Megadrive-konsoll. 

Dermed er det kjekt å se at Sega har klart å hente fram igjen noe av designet fra de gamle spillene. 
Dessverre er det ikke så mye annet som appellerer her. 

Sonics største fortrinn har alltid vært farten. 
Han har vært i stand til å fly gjennom brettene så raskt at tv-bildet har problemer med å holde følge. 
Derfor er det relativt ubegripelig at utviklerne denne gang har laget et spill hvor han omtrent aldri får frese av gårde i mer enn noen sekunder av gangen. 

Man kan også ta seg i å lengte tilbake til den enkle 2D-tiden, da det var mulig å beregne hvor langt man skulle hoppe i en eller annen retning, og kunne basere seg mer på dyktighet enn på flaks. 
Jeg har testet dette spillet på Wii U. Det er godt mulig at 3D-følelsen er en helt annen på 3DS, men det hjelper jo ikke så mye når du spiller på den andre konsollen spillet er gitt ut på. 
Spillopplevelsen her er hakkete, klønete og fullstendig uten flyt. 
Sonics bevegelser er uforutsigbare og fører stort sett til frustrasjon, sjelden mestringsfølelse. 
Historien er hinsides idiotisk, og kunne med fordel vært droppet. 
Det er heller ikke noe pluss at man i et barnespill må gå svært aktivt til verks for å finne noen som helst opplæring i hvordan spillet skal utføres. 
Spillet er antakelig for vanskelig for de minste. 
Sjelden har jeg sett ordene "game over" lyse mot meg så ofte. 
