Anmeldelse:«Kvinnen i gull» 

Et formspråk som ikke har noe på kino å gjøre. 

FILM: 
Etter 70 år og en rekke rettsoppgjør, anslås det at mer enn 100 000 kunstverk som ble stjålet av nazistene under Den andre verdenskrig fortsatt ikke har blitt returnert til sine rettmessige eiere. 
«Kvinnen i gull» er basert på den sanne historien om hvordan niesen til eierne av Gustav Klimts mest berømte maleri kjempet for å få det tilbake fra den østerrikske staten. 

Viktig tema 
Etter søsterens død oppdager Maria Altmann (Helen Mirren) en bunke brev som beskriver familiens forsøk på å få tilbake en rekke verdifulle malerier som ble stjålet av nazistene og som siden den gang har vært i den østerrikske statens besittelse. 
Hun blir nysgjerrig, og hyrer inn den unge advokaten Randy Schoenberg (Ryan Reynolds) til å se nærmere på saken. 

Randy innser raskt at Maria har en god sak, og sier opp jobben for å hjelpe henne med å få maleriene tilbake. 
Og mens de to tar opp kampen med det østerrikske byråkratiet fortelles historien om Marias tante, som satt modell for bildet «Adele Bloch-Bauer I», og Marias egen flukt fra Wien til USA etter Hitlers annektering av Østerrike. 

Uviktig film «Kvinnen i gull» er produsert av BBC Films, og formspråket er identisk med det man finner i britiske krimserier: 
Bildekomposisjonene er like lettfattelige som de er uoppfinnsomme, skuespillet er dempet, men overtydelig, og musikken forteller publikum nøyaktig hva de skal føle til ethvert tidspunkt. 

Det er et formspråk som fungerer fint når det kommer til lett underholdning på tv, hvor billedfortellingen kjemper mot hjemmets mange distraksjoner, men i en kinosal oppleves det som fordummende og kjedelig. 
Subtilitet er et fremmedord, og allerede etter ti minutter skjønner hvordan historien vil ende. 

I en nøkkelscene sier Maria Altmann at hennes motivasjon for å få bildene tilbake er at hun ikke vil at folk skal glemme, og dette er også den eneste gode grunnen til å se filmen. 
«Kvinnen i gull» tar for seg en viktig tematikk, og alt tatt i betraktning er det bedre at den ble laget enn at den ikke gjorde det, men dette gjør den på ingen måte til en viktig - eller god - film. 
