Byr på stor skuespillkunst
Trianglet Linn Skåber, Nils Jørgen Kaalstad og Stine Fevik gjør en kraftinnsats i «Sporvogn til begjær». 

TEATER: 
«Det var vel for godt til å være sant», sier Linn Skåber som Blanche DuBois, og sant er det heller ikke, det hun forteller seg selv og verden. 
Denne kvinnen, amerikansk dramatikks Hedda Gabler, er en av teatrets aller største skikkelser. 

Og nei, forstavelsen «kvinne-» trengs ikke foran «skikkelser» i dette, skjønt flere av Blanches problemer skyldes nettopp hennes kjønn og kjønnsliv. 
Hun har tatt og tar valg hun skammer seg over, og hun forsøker å skjule det - og seg - gjennom løgner. 

Spill og tekst 

På Oslo Nye Teater blir Blanche spilt med det psykologiske mesterskap hun fortjener, i en rolletolkning som kan minne om andre roller Skåber har spilt, på teater («Pietà» og «Hvem er redd for Virginia Woolf?» på Oslo Nye Centralteatret) og på TV («Hjerte til hjerte», «Best før»). 
Kun i en scene tar grotesk-komikken overhånd, i resten er det såre og det komiske samarbeidspartnere. 

De andre to sidene av trianglet, Blanches søster Stella og Stellas ektemann Stanley, spilles av skuespillere som gjør disse to til like sammensatte, interessante personer, Stine Fevik og Nils Jørgen Kaalstad. 

Alle disse tre, og medspillerne med, framstår som helhetlige, levende mennesker, og forestillingen blir teater en kan leve seg inn i og leve videre med. 
Det er tekstnært og presist, dynamisk og klokt, og det oppleves som sjelden vare. 
Prioriteten er personportretter og persondynamikk. 

Teater så teksttro som dette kalles gjerne for «skuespillerdrevet». 
Det er skuespilleravhengig, og om en av skuespillerne har en dag med ustø timing, vil det merkes. 
Samtidig inneholder ordet også en nedvurdering av det arbeid som er gjort av regissør og dramaturger på tekstsiden. 
Hver setning virker gjennomgått med tanke på hva som egentlig sies gjennom det som sies, hvilke ordvalg som vil fungere best i en nåtidssetting, og hvem som sier hva. 

Å gjennomskue 

I Olav Myrtvedts design er Stanley og Stellas leilighet uten vegger. 
Bare forheng skiller rom, til og med mot badet. 
Her ser og hører alle alt. 
Dette kan lyde symbolsk, men er også realistisk. 
I amerikanske storbyer er ikke leiligheter som denne slum, skjønt den hjemløse Blanche behandler den som det. 

Mindre realistisk er det hvor hvitt ensemblet er, hvitere enn i Tennessee Williams' originaltekst. 
Det er påtakelig når settingen er New Orleans og tidsperioden er flyttet til etter orkanen Katrina. 

Blanche, et menneske som gjerne vil late som om polyester er silke og som opptrer i stadig nye og helst hvite antrekk, snobber i sitt språk opp. 
Hun vet forskjell på billig og dyrt, og prøver å overbevise andre om at billig er dyrt. 
Den ujålete Stella snobber ned. 
Stanley, som har hverdagsklær som framhever skuespillerens kroppsstørrelse, snobber ingen veier. 
Stanley viser seg for andre slik han ser seg selv. 
Han er hissig og umiddelbar, med et skarpstilt tullprat-filter som gjør ham god til å lese andre. 
Kjærligheten til kona er dyp, og fra start gjennomskuer han svigerinnen. 

Stella er klartseende og forutseende, hun også, tolerant og løsningsorientert. 
Hun er en realist som får med seg absolutt alt av det som skjer rundt seg, og som holder på sin kjærlighet og sin lojalitet, mens mann og søster krever at hun skal velge. 
Først når hun etter mange måneder i en trykkoker har enda en person å elske, et nyfødt barn, kan hun gi den ene kjærligheten forrang. 
