En lett bok full av tunge tanker
BOK: 100 sider om et dødt ekteskap og en slitsom sønn. 

Vidar Sundstøl: 
Hullet han krøp ut av. 
Roman. 
100 sider. 
Tiden. 

Hovedpersonen er en navnløs forfatter, som ikke har skrevet noe på en stund. 
Gjennom korte glimt fra sønnens skole , hos par-terapeuten, hjemme og på kafé får vi vite at sønnen er slitsom og at mor og far nesten ikke snakker sammen. 

Boken har ingen store topper eller bunner, bare en rekke med hverdagslige – for det meste deprimerende – episoder. 
Livet til hovedpersonen står og stamper, det blir ingen framdrift, eller klatring ut av hullet. 

Vi får aldri vite hva som egentlig feiler sønnen. 
Det blir aldri noen scene der han utagerer på verste vis. 
Skriver Sundstøl på denne tilbakeholdne måten for å skåne en levende modell? 

Sundstøls karriere har vært ujevn – for å si det mildt. 
Drangedølen gikk på forfatterstudiet i Bø som 24-åring, men debuterte ikke som forfatter før han ble 42. 

Forfatteren fikk det store gjennombruddet med thrilleren «Drømmenes land» i 2008. 
Den solgte godt, ble genierklært og fikk Rivertonprisen. 
Alt så lovende ut. 
Men så gikk det skeis. 
Indiana Jones-historien «Besettelsen» er noe av det dårligste jeg har lest, mens «Djevelens giftering» var noe bedre. 

Denne gangen har Sundstøl valgt en spesiell stil: 
«Enda et kurs, enda et mislykket forsøk på å sette neglene i virkeligheten, den glatte, unnvikende kødden som truer med å skli ut gjennom vinduer og dører, inn under huset vårt, og omgjøre det til en luftputebåt som kjører av sted med kursen satt for en verden ingen av oss aner hva inneholder.» 

Det blir mange lange setninger, fulle av språklige bilder en må konsentrere seg for å finne hode og hale på: 
«Lukket inne i et trangt rom med en løve. 
Når du løper for livet, løper rommet med løven sammen med deg. 
Det er ingen mulighet for å unnslippe. 
Nå lurer jeg på om dette kan kalles et sted.» 

Hver setning fyller gjerne en halv side eller mer. 
Tidligere har Sundstøl vært langt lettere i språk-steget. 
Hva er vitsen med å skrive tungt? 
For å få folk til å lese seint og konsentrert? 
Eller å tenke nøyere gjennom det en leser? 

Det er en kjerne av sannhet i boka. 
Noen ganger er livet like grått og traurig som dette. 
Men stoffet blir aldri smidd om til en spennende fortelling – for ikke snakke om at det ikke finnes snev av humor. 

Hovedpersonen sliter med likegyldighet. 
Det gjør jeg også – når det gjelder denne boka. 

LES HELLER: 
