«Burning» er et eneste langt gjesp
Hyllet Cannes-film viser seg å være pen, men tom. 

Burning er en sørkoreansk film som det er vanskelig å forstå at kan være så hyllet som den er. 
Det at den var med på å kjempe om gullpalmen i Cannes i fjor, forteller meg først og fremst at kvalitet kommer i så mange varianter, og at det skal vurderes av så mange blikk at det nesten er et ubrukelig ord. 
For meg er filmen direkte svak. 

Den poserer med å være basert på en novelle av Haruki Murakami. 
Men i virkeligheten låner den noen få elementer fra Murakami og bruker dem på en slentrende måte. 

Samtidig tilfører manusforfatter og regissør Lee Chang-dong liksom-mystiske elementer som bare henger sammen hvis man tar på seg de pretensiøse brillene jeg la fra meg for lenge siden – etter å ha avslørt, følte jeg, at såkalt kunstfilm, som jeg var blitt opplært til å elske, ikke alltid holder mål. 
Av og til kan de være grunne og søkte snarere enn viktige og dype. 

Fine småting 

Det beste fra filmen er identisk med det beste i novellen, nemlig små observasjoner som ikke har så mye med historiefortelling å gjøre, men som bare er fine i seg selv. 
Pantomimeskrelling av en imaginær mandarin, for eksempel. 
Og scenen hvor hovedpersonen Jung-Su (Yoo Ah-in) får høre fra sin mystiske rival Ben (Steven Yeun) at han, altså Ben, har for vane å tenne på drivhus en gang sånn cirka annenhver måned. 
Han har kommet frem til at det er en rytme som passer ham godt. 
I novellen er det riktignok låver han tenner på, men drivhus er også greit, tenker jeg. 

Jung-Sus opptatthet og senere kartlegging av slike drivhus er også fin. 
Men før vi kommer så langt, går det halvannen time med skyggeboksing. 
Jung-Su og Hae-mi (Jeon Jong-seo) møter hverandre og utvikler et forhold som dessverre for Jung-Su ikke utelukker at Hae-mi også kan være med andre. 
Dette er frustrerende for den unge gutten fra landsbygda. 

Det postuleres at han har forfatterambisjoner, men dette brukes ikke til noe som helst. 

Stort spill 

For øvrig har regissør Lee Chang-dong instruert Yoo Ah-in til å spille stort. 
Det er stadig overraskende ansiktsuttrykk, overdreven nøling, stirring ut av vinduer tilsynelatende uten grunn, voldsom andpustenhet, gåing og løping med filmskole-eksamensfilm-overdrevet snubling og vingling. 

På toppen av det hele er det halvkvedede viser om far, som han hater, og om mor, som reiste bort da han var liten – og som absurd nok dukker opp igjen i en helt underlig scene. 

Alt får like mye vekt og betyr like mye eller like lite. 
Det som fungerer aller dårligst, er likevel innføringen av mystiske elementer: en katt som finnes eller ikke finnes. 
En brønn som muligens eksisterte en gang. 
Hae-mis forsvinning. 

Rotete 

Når historien strammer seg til, eller rettere sagt når jeg ser at regissøren tror han strammer den til, har jeg for lengst hoppet av og begynt å kjede meg noe aldeles massivt. 
Dette skjer meg svært sjelden når jeg ser film. 

Så lenge jeg opplever at fortellerinstansen vet hva den holder på med, kan jeg holde ut for alltid, uten å måtte forstå hva som skjer. 
Men her opplever jeg at de fotogene ansiktene, den lekre musikken, stemningen, Hae-mis oppheng i en eksistensiell dans, blir påstander som ikke følges opp emosjonelt eller fortellermessig. 

Det føles som om regissøren har lest Murakamis novelle og tenkt at forfatternavnet kan være fint å smykke seg med. 
Deretter har han tatt med seg noen småting fra novellen og kombinert dem med en halvutviklet idé han hadde liggende, noe om en sønn og en far og kanskje en mor og litt om en forelskelse og en katt. 

Den første timen likte jeg godt, så ble jeg mer og mer skuffet, og til slutt nesten frastøtt. 
De drøye to timene filmen varer, føles som fire. 
De 20 minuttene som det tok å lese Murakamis novelle, var langt mer tilfredsstillende. 
For meg er filmen pen og lekker, men dessverre nokså tom. 
