Timothée Chalamet imponerer som rusavhengig
Det unge stortalentet stiller medspilleren Steve Carell fullstendig i skyggen. 

Å få barn er en risikosport. 

Uansett hva man stiller opp med av materielle goder, tonnevis med kjærlighet, støtte og heiarop. 
Uansett om man tror man kjenner barnet ut og inn – det finnes alltid en fare for at noe kan gå galt, av grunner som kan synes ubegripelige. 

Dette er det sviende såre «Beautiful Boy» går inn i. 
Filmen er basert på David Sheffs memoarer ved samme navn, og «Tweak», boken sønnen Nic skrev da han omsider ble stoffri etter å ha dopet seg på særlig metamfetamin gjennom mesteparten av ungdomstiden. 

Eller rettere: 
«permanent stoffri», for Nic hadde flere opphold på rehabiliteringsklinikker, og flere perioder uten en sprekk, før han igjen havnet utpå. 

En utmattende runddans av opp og nedturer, håp og nederlag, for så vel Nic som for faren, stemoren Karen og moren Vicki. 
En runddans alle pårørende til rusavhengige kjenner til. 

«Beautiful Boy» gjør et ærlig og hederlig forsøk på å skildre dette, inkludert hva det er med Nic, eller i ham, som får den skoleflinke ungdommen fra et kjærlig og velfungerende hjem til å ruse seg på tunge stoffer. 

Den er en typisk «temafilm», og som sådan er den tvers gjennom redelig, selv om den i litt for stor grad oppleves som nettopp det – en film som tematiserer. 

Å se den er litt som å sitte i et klasserom der læreren kommer inn og sier «i dag skal vi snakke om …» 

Kanskje er det denne flinke, litt uklanderlige «riktigheten» som gjør at filmen ikke treffer helt emosjonelt, selv om den ikke mangler sterke, potensielt emosjonelle øyeblikk. 

Det filmen lykkes med, er å skildre hvordan Nics pårørende prøver å gjøre nettopp det «riktige» i en nesten umulig situasjon, innenfor det de i sin velutdannede, beherskede og taleføre middelklasse har til rådighet. 

I likhet med filmen fremstår også de som ganske uklanderlige. 
Jeg er ikke ute etter å fordele noen skyld her; overhodet ikke, jeg bare ser alt de gjør for sønnen, og tar meg i å ønske at det også hos dem kom til syne et mørke, en brist, et skrik av rasende fortvilelse. 

Det som derimot kommer til syne, og som Steve Carell formidler godt i rollen som David, er den selvbebreidende, tilbakeskuende granskningen av sjel og situasjoner for om mulig å finne punktet der noe gikk galt. 

Likevel spiller Carell innenfor et langt smalere register enn rollen innbyr til. 

Enda mindre har Amy Ryan og Maura Tierney å spille på som mor og stemor. 

De forblir statister i denne far/sønn-relasjonen, som ellers skildres uten store overraskelser og blir noe enstonig gjennom to timer. 

Filmen ledsages dessuten av et musikkspor som dels blir overlesset, dels altfor insisterende og overtydelig – selv om hver enkelt låt og verk isolert sett er nydelig. 

Overraskende nok, gitt Groeningens forrige film på norske kinoer – Oscar-nominerte «Alabama & Monroe». 

Den var både omskiftelig så det holdt, og hadde et fantastisk musikkspor nærmest integrert i handlingen. 

Med filmhistorien full av sterke skildringer av rusavhengighet, blir «Beautiful Boy» neppe stående i toppsjiktet, selv om den tilbyr stor gjenkjennelighet for alle som har erfart hva det handler om. 

Det som blir stående, er bekreftelsen på talentet til 23 år gamle Timothée Chalamet. 

Vi så registeret hans i «Call Me By Your Name», og vi ser det her. 
Selv om også spillestilen hans er relativt tilbakeholden, lurer en eksplosivitet like under overflaten, der den tynne kroppen blir som et skjørt skall rundt alt han baler med av sårbarhet og undergangsdrift. 

Han ble Oscar-nominert for rollen I «Call Me By Your Name». 
Det forundrer ikke om han blir det også for denne. 
