Fengslende fortellinger
NOVELLER: 
Korthugde, tankevekkende mesternoveller fra rettsprotokollenes moralske dilemmaer. 

Ferdinand von Schirach: Straff. 
Oversatt av Sverre Dahl (MNO). 
155 sider. 
Gyldendal. 

Kritikerroste og prisbelønte Ferdinand von Schirach (f. 1964) er en av Tysklands fremste forsvarsadvokater og baserer gjerne sine skjønnlitterære tekster på egne erfaringer fra rettssalen. 
Det er en klar sammenheng mellom debutsamlingen «Forbrytelser», andreboken «Skyld» og nå altså «Straff», alle upåklagelig oversatt av Sverre Dahl, som også har omsatt Schirachs to romaner til norsk. 

Forfatterskapet kjennetegnes av en knapp, enkel og halvtørr stil som utvungent veksler mellom kjølig distanse og varm innlevelse, gripende persontegninger og saklige fremstillinger av faktum. 
Titlene gjenspeiler tematikken, og forfatteren nærmer seg fortellingenes kjerne fra ulike vinkler, idet han viser hvor i og for seg lukket og isolert den enkeltes personlige historie egentlig er, og hvor avgjørende denne historien mange ganger kan bli for et livsløp. 

Felles for novellene er at personenes livshistorie gjerne legges til grunn for forfatterens forståelse av deres kvaliteter og handlemåter. 
Det er dessuten som regel begått en forbrytelse, og deler av handlingen utspiller seg gjerne i en rettssal. 

Krim? 
Njaa... 

Schirach kalles for den moderne krimnovellens mester, men for meg er dette fremfor alt eksistens- og moralfilosofiske tekster. 
På samme måte som forfatteren i tidligere samlinger har utforsket begrepene «forbrytelse» og «skyld», undersøker han her begrepet «straff» fra ulike sider. 

Det kan f.eks. dreie seg om uskyldig dømte og personer som burde vært dømt, men går fri, eller personer som påtar seg andres skyld og straff, og også andre typer straff som ligger utenfor rettsapparatets sanksjoner. 
Schirachs noveller er perspektivutvidende og opplysende, og åpner for en rekke filosofiske, moralske og juridiske problemstillinger, f.eks. i åpningsnovellen «Meddommeren», der Katharina identifiserer seg så mye med en mishandlet kvinne at hun må erklære seg inhabil, hvorpå tiltalte løslates og myrder den mishandlede kvinnen fire måneder senere. 

Tilsvarende i «En lyseblå dag», der en kvinne har sittet to år i fengsel for en forbrytelse som hennes mann har begått, uten at han har besøkt henne en eneste gang. 
Når hun løslates, tar hun en kald og kalkulert hevn, og leseren spør seg om ikke mannen egentlig fikk som fortjent. 

Sterke historier 

Meyerbeck i novellen «Lydia» lider av agalmatofili (seksuell opphisselse av dukker og statuer) og innleder et romantisk forhold til en sexdukke, som han forsvarer slik andre forsvarer en levende hustru. 
Brinkmann i «Naboer» får naboens død til å se ut som en ulykke fordi han har forelsket seg i nabokona. 
I «Dykkeren» koples seksuell asfyksi (en tilstand med generell oksygenmangel i alle kroppens vev. 
Pasienten vil ofte ha påvirket bevissthet, ha tegn på for lite oksygen i blodet og svært lavt blodtrykk, eventuelt ha hjertestans) og selvmord på finurlig vis opp mot påskehøytiden, og i «Huset ved sjøen» gjør kverulanten og surpompen Ascher seg til morder for å få en slutt på støyen som han mener seg omgitt av. 

Her er også fortellingen om en muslimsk jentes emansipasjon i «Subotnik», der hennes oppvekst under streng religiøs og sosial kontroll koples mot østeuropeisk menneskehandel. 
Den elegante novellen «Tennis» handler om en kvinne som utøver en praktfullt ondskapsfull og vedvarende straff av sin mann etter å ha funnet et ukjent perlekjede i ektesengen. 

Og i avslutningsnovellen «Vennen», som er samlingens eneste med en jeg-forteller, dreier det seg om straffens grunnlag, culpa: 
«Det er min skyld. 
Ingenting kan endre på det. 
Ingen terapi, ingen narkotiske stoffer». 
Schirach verken dømmer eller unnskylder, men forteller nøkternt beskrivende og innsiktsfullt om mennesker i utsatte situasjoner, og viser hvordan tilsynelatende helt alminnelige mennesker kan ende opp som gjerningspersoner i de mest grufulle kriminalsaker. 
Så kan man kanskje holde det mot forfatteren at noen av novellene oppleves litt for stilistisk og strukturelt like, og at han også ved ett tilfelle er atypisk forutsigbar. 
Men for denne leser er det nok i sum likevel slik at Schirach skriver kloke og suverent gode bøker som man ønsker aldri skal ta slutt. 
