James Baldwins fortelling er fremdeles provoserende aktuell
«If Beale Street Could Talk» er en vakker kjærlighetshistorie i en stygg virkelighet. 

Regissøren av «Moonlight» følger opp suksessen med enda en sår, sterk, og vakkert fortalt historie, som dessverre også er provoserende aktuell. 

«If Beale Street Could Talk» er en adaptasjon av forfatter James Baldwins berømte roman fra 1974. 
Baldwin er særlig kjent for å ha skrevet om opplevelsen av å være svart i USA, og var en viktig stemme som tidlig tok opp sosiale problemer knyttet til legning og rasisme. 

Filmen er satt til Harlem, New York, hvor Baldwin selv vokste opp. 

I 1970-tallets Harlem, New York, har to barndomsvenner funnet ut at de elsker hverandre. 
Tish Rivers (Kiki Layne) og Alonzo «Fonny» Hunt (Stephan James) er bare 19 og 22 år, og drømmer om fremtiden sammen. 

Virkeligheten blir en helt annen når Fonny anklages for en forbrytelse, og havner i fengsel. 
Kort tid etterpå finner Tish ut at hun er gravid. 

Parallelt med Tish og hennes families kamp for å få Fonny ut av fengsel, får vi se hvordan de to vennene ble elskere. 

Tish forteller om deres forhold, og overgangen er glidende mellom fortid og nåtid, forelskelse og sørgmodighet, hvordan drømmene deres endres før og etter fengslingen. 

Fortellerstemmen gjør det merkbart at filmen er en adaptasjon av en roman, for det blir tidvis litt for litterært, for konstruert. 
For det meste fungerer det likevel godt over rolige, behagelige scener med lite dialog. 

Kiki Layne og Stephan James gjør det lett å tro på den sterke kjærligheten mellom Tish og Fonny. 
De har kjent hverandre hele livet, men blir likevel sjenerte i det de innser at nye følelser har oppstått mellom dem. 

Filmen ser like vakker ut som kjærligheten mellom Tish og Fonny føles. 
Hvert eneste bilde virker nøye gjennomtenkt, og lyses opp av fargerike 70-tallskostymer. 

Gult dominerer spesielt, fra første bilde. 
Dette akkompagneres av et nydelig, følelsesladd, Oscar-nominert lydspor, komponert av Nicholas Britell. 

Innimellom vises også ekte svart-hvitt bilder. 
Disse understreker på et vis hvor reell Tish og Fonnys’ opplevelse av å være svarte i Amerika er, hvor mange som har opplevd liknende situasjoner som deres, på ekte. 

For det kommer etter hvert frem at Fonny er feilaktig anklaget, og helt klart et offer for rasisme. 
En hvit politimann som Fonny tidligere kranglet med, har sørget for at han blir utpekt som forbryteren. 

Særlig dette gjør filmen provoserende aktuell. 
Amerikanske statistikker viser at antall svarte i fengsel lenge har vært overveldende stor i forhold til hvite. 

I en scene fra før Fonny havnet i fengsel, møter han sin gamle venn Daniel (Brian Tyree Henry). 
Daniel har nylig sluppet ut av fengsel, etter selv å ha blitt anklaget for noe han ikke gjorde. 

Han forteller om hvordan han, som mange andre, ble presset til å tilstå, og om hvor dårlig han ble behandlet der. 
Daniel nevner aldri hva fengselsvaktene faktisk har gjort mot ham, men bare måten han formidler på vitner om hvor mye det har smertet ham. 

Det viser seg også at den puertoricanske kvinnen som har sagt at Fonny er skyldig, ikke kan klandres direkte. 

Systemet har sviktet også henne, har ikke forsøkt å finne den faktiske gjerningsmannen, bare funnet frem til en som hun lett kan peke på. 

«If Beale Street Could Talk» er en slik blanding av vakre scener og musikk, en så fin kjærlighetshistorie, og et så smertelig realistisk problem, at jeg sitter igjen både sørgmodig og håpefull. 
