Konsertanmeldelse:Beck 

Snublet baklengs ut av fuglekassa. 

STED: 
Øyafestivalen, Oslo 

PUBLIKUM: ca. 10 000 

AKTUELT ALBUM: 
«Morning Phase» 

Becks mange uttrykk har alltid vært en utfordring, som oftest i positiv forstand. 
I Tøyenparken jobber disse Beckene mer mot enn med hverandre. 

Helt unødvendig somler han seg inn på scenen ti minutter på overtid. 
(Sett i etterkant var det like greit.) 
Beck åpner med å snuble seg gjennom en garagebråkete «Devil’s Haircut» og «Black Tambourine». 
Understreker at «it’s been a very, very, very, very, very, very long time». 
Fortsetter med «The New Pollution» og «Think I’m In Love» med en litt trøtt Donna Summer-pastisj på slutten. 
Før «Loser» plutselig leder overgangen til Beats-Beck. 

45-åringen ser forresten fremdeles uforskammelig Peter Pan-ung ut. 
Akkurat som Tom Cruise. 
Kanskje det er noe i den scientologi-greia? 

Bandet, som blant annet består av indiehelten Jason Falkner på gitar, virker som de kjeder seg, eller i alle ikke har øvd. 

Og uansett ikke har lyst til å være her. 

Beck gjentar at det er «good to be back.» 

Så, på «Hell Yes» løsner noe. 
Beats-Beck er Øyas dårligste rapper, men har de beste beatsene og låtene. 
Han holder dog bare knappe fire låter. 

Scenen går i svart. 
Igjen. 

Morrablues-Beck introduserer «a couple of songs from our not so new record.». 
Det betyr en svak «Blue Moon», en nydelig «Lost Cause» (som ikke er fra «Morning Phase» men fra 12 år eldre «Sea Change») og så en ny mørk scene. 
Litt synthstyrkesurr leder til en dyptklingende «Wave», som egentlig kunne vært en Björk-låt. 

Så, ut av intet, «Dreams». 
Den nye singelen som visstnok er laget for å ha noe nytt og morsomt å spille på turné. 
Og dét er den. 
Morsom. 
Pussig frisk. 
Ny. 
Men fremdeles klarer ikke Becks mange personligheter å enes om noe som helst. 
«Girls» snubler via en artig tirade om at det er mye skjegg blant publikum inn i «Sexx Laws». 
«Sexx Laws» snubler i seg selv i andre vers. 

«E-pro» klarer ingen av Beckene å føkke opp, men Tøyse-Beck henger opp en gul «crime scene do not cross»-tape over hele scenen, og forsvinner. 

Minst fem minutter tar det før han kommer tilbake i helhvitt med en smørdryppende versjon av «Debra», utbygget med nordiske referanser som «Volvo» og «Fjords». 
Som igjen leder over i «Where It’s At». 

Den klarer ingen å ødelegge. 

Faktisk er Beck så fornøyd med å få den til, at han kjører den i etapper de siste tjue minuttene. 
Kun avbrutt av en veldig lang bandintroduksjon med malplasserte åttitallsreferanser. 
Jeg mener: 
«Rapper’s Delight» (spesielt kårni siden Chic gjorde «Good Times» for to dager siden), «Axel F.» og «Whip It». 

Til tider var dette noe av det dårligste jeg kan huske å ha sett fra en Øya-headliner. 

Heldigvis, for Beck sin del, landet det som noe som til slutt hang sammen. 

Så vidt. 
