«Men den store opplevelsen denne kvelden var, foruten pianisten, dirigenten Matthew Halls»
Konserten ble en demonstrasjon av dirigeringskunst og sobert klaverspill, skriver Arnfikk Bø-Rygg i sin konsertanmeldelse. 

Vignett: 
KONSERT 

Tittel: Bach, Mozart, Beethoven i skjønn forening 

Tekst: 
Arnfinn Bø-Rygg 

Verk av Bach, Mozart, Beethoven. 

Med: Paul Lewis, klaver, SSO, dir.: 
Matthew Halls. 

Stavanger konserthus fredag 1. februar. 

Det begynte med Bachs orkestersuite nr. 3. 
Den er blitt populær ikke minst på grunn av andre sats: Air. 
Og det med rette, for her inngår melodisk uttrykkskraft og satsteknisk mesterskap i en perfekt syntese, et av de beste eksempler på at høy musikalsk kvalitet og popularitet ikke utelukker hverandre. 

Anført av førstefiolinen fikk Matthew Halls SSO til å synge i et subtilt linjespill. 
Ouverturen lød så festpreget som den er ment å være, med glans og rytmiske aksenter. 
De to Gavotte-dansene med sin livslyst, sto fint i kontrast til Air. 
De to siste dansene (Bourrée og Gigue) fikk den karakter de skulle ha: verdslig dansemusikk med festlig preg. 
Fremføringen var en tilnærming til historisk oppførelsespraksis som nå er blitt mainstream. 

Kjemisk rent for fakter 

Mozarts siste klaverkonsert, nr. 27 i B-dur, ble spilt gjennomsiktig, klart og delikat av orkester og den fremragende pianisten Paul Lewis. 
Denne konserten (fra 1791) blir ofte karakterisert som «høstlig i fargene», full av resignasjon og melankoli. 

Det siste kan stemme, i enkelte passasjer. 
Men først og fremst har denne konserten en lyrisk kvalitet, noen ganger svært ekspressiv, der kromatiske passasjer og skulte dissonanser kan oppleves som nesten smertelige, særlig i førstesatsen. 
Men verket klinger ikke dystert (slik som g-moll-symfonien, komponert tre år tidligere). 
Larghettoen, som er like enkel som den er vakker, ble spilt drømmeaktig, som om et slør la seg over tonene. 

Siste sats har som grunnlag en lied-melodi som Mozart noe senere brukte i Komm lieber Mai..(Kom mai, du skjønne milde). 
Karakteren her og det forbilledlige spillet til Lewis – kjemisk rent for fakter, men like spenstig som det var delikat – vitnet lite om avskjed (slik det ofte påstås), snarere om en åpenhet for det kommende. 

Ballett i luften 

Innledningen i Beethovens Fjerde kan en se som et svar på det vanskelige spørsmålet om hvordan overhodet begynne et verk. 
Spillet her til SSO kunne ha vært mer nølende, mer søkende i karakteren. 

Til tider var strykerne for tunge på labben og enkelte partier burde vært svakere (mer piano eller pianissimo), særlig i første sats. 
Siste sats ble spilt hurtig, men kunne ha vært enda hurtigere. 
For tempo og karakter henger sammen. 
Satsen hadde likevel den riktige perpetuum mobile-karakteren. 
Fjerde symfoni har mange tekniske vanskeligheter. 
Her imponerte særlig treblåserne. 

Men den store opplevelsen denne kvelden var, foruten pianisten, dirigenten Matthew Halls. 
Sjelden ser man en dirigent som til de grader viser musikken, tegner den opp: 
Arm- og håndgester var som ballett i luften. 
Slik skal en virkelig musikk-fremstiller være! 
