Sløvt over hekken
Evigvarende grooves er jo ikke å forakte, men Snoops trettende fullengder blir for monoton. 

Long Beach-legenden har sakte, men sikkert sluttet å rappe og gått i en mer sløy, livsglad sangnynning-aktig sfære som skal kle lett-funk og -disco-landskapet. 
Sist vi fikk et soloalbum der originaluttrykket til rapperen, gangstafunken, var ledestjerne var med variable Doggumentary for fire år siden, faktisk. 

Siden da har 43-åringen blant annet valgt å omfavne kjærligheten til marijuana via personaen Snoop Lion, plassert i en dyp sofa med påfølgende konturer av peacetegn gjennom røyken og formaninger om å værra snill via Diplo-fingrede Reincarnated. 
Han har også aktualisert seg selv som “DJ” og hatt flere roller som skuespiller siden sist. 

Ser man bort i fra late forsøk på å gjenoppfinne kruttet, innehar Snoop fremdeles evnen til å holde seg relevant og tro til det han er best til - når han gidder. 
2013-samarbeidet med den moderne funkens yppersteprest, Dam-Funk, var en tilnærmet perfekt match: 
7 Days of Funk inneholder hardmjuk westcoast-vibb som smelter og smeller om hverandre i høyttalerne. 

Snoops evige søk etter å gjenoppta suksessen med "Sensual Seduction" - for øvrig hentet fra flotte Ego Trippin’ fra 2008 - fortsetter på hans trettende album BUSH. 
Vi får stort sett weed-hymner og/eller kvinnehyllester forkledd som sukkersøte og sommerlige discokutt - førstesingelen “Peaches N Cream” med vokalen til fantastiske Charlie Wilson (som dukker opp her og der på albumet) var overraskende deilig. 
Nedturen kom med den svake oppfølgeren “So Many Pros”, lettvekter-disco som passer bra som kontentum til Aker Brygge-sommeren. 

Her er BUSHs akilleshæl - av ti låter er minst halvparten enslydende. 

Pharrell, med en hjelpende hånd av Neptunes-kumpan Chad Hugo, har snekret sammen albumet. 
Den tradisjonelle, crispe Neptunes-sounden - over Stevie Wonders harmonica i dette tilfellet - starter albumet med “California Roll” (det prekes ikke om makirull her, altså) før halvfuturistiske “This City” kaster lytteren mentalt tilbake et tiår produksjonsmessig - tiden da Snoop og Neptunes vant verden med en rekke lignende singler, der i blant “Beautiful”. 

“I’m just a squirrel trying to get a nut / you crack me up”, sier Snoop på “R U A Freak”. 
Humoren er intakt, men til tross for drømmesynthdrag og gitarfingring, forblir dette forglemmelige saker - i likhet med “Awake” som etterfølger. 
Det samme gjelder “I Knew That” og “Run Away” med Gwen Stefani. 

Derimot er albumets mest interessante kutt, foruten “Peaches N Crem”, “Edibles” med sørstatsmajesteten T.I., og platens siste spor, hypnotiske “I’m Ya Dogg” med Lamar og Ross. 

Evigvarende grooves er jo ikke å forakte, og BUSH handler mer om den ytterst ukompliserte vibben enn noe annet. 
Synd det blir for monotont, selv om innvendingene ikke kommer til å hagle når platen blir satt på under grillfester i sommer. 
