Blødmene, vittighetene og ordspillene skygger aldri for budskapet
Innsiktsfullt og tankevekkende fra to journalistveteraner 

Et debattinnlegg om et fag som utøves av en stadig mindre yrkesgruppe, og som heller ikke har framtidsutsiktene på sin side, vil normalt ikke påkalle den store interessen utenfor gruppens egne utøvere. 
Men når det dreier seg om et fag som på flere måter gjenspeiler samfunnsutviklingen for øvrig, forholder saken seg annerledes. 
Når debattinnlegget i tillegg byr på relevant historikk, oppdatert informasjon, blikk på verden utenfor Norge og flere overraskende perspektiv, vil det kunne nå mange lesere også utenfor faget. 

Dette er tilfellet med en nylig utgitt bok om medier og den offentlige debatten i Norge, skrevet av to journalister og samfunnsdebattanter med lang fartstid i pressen og ulike medieorganisasjoner. 
Boka til Halvor Hegtun og Sven Egil Omdal gir innblikk i en bransje som gjennomgår raske og vidtgående endringer. 
Vi har alle fått med oss at teknologisk utvikling og endringer i folks medievaner har gått hardt utover avisenes tradisjonelle inntektskilder, annonsører og abonnenter, og at dette videre har medført betydelige kutt i redaksjoner og avishus, som stadig famler med hvordan de skal ta betalt for nettjournalistikken. 

Det er likevel ikke de nye økonomiske rammebetingelsene for pressen som vies mest oppmerksomhet i boka, men innholdet i journalistikken, eller «sjarlatanfaget», som forfatterne omtaler faget sitt som. 
Hegtun og Omdal advarer mot nye trender som «innholdsmarkedsføring», «direktehysteri», «klikkhoreri» og «oppdateringsmani». 
De er også skeptiske til at journalistiske metoder tas i bruk på så å si alle arenaer der informasjon bearbeides og spres. 
Med en stor porsjon selvinnsikt, selvkritikk og selvironi advarer de mot at journalistisk tenkning og logikk, eller det de betegner som «journalisme», inntar hele offentligheten, for det ligger i selve faget å gjøre ubegrunnede og dermed uangripelige «journalistiske vurderinger» samt å forvrenge, forenkle, manipulere og svartmale. 

Begge forfatterne er mestere med ord, og formuleringskunsten som oppvises, er i seg selv en grunn til å lese boka. 
Blødmene, vittighetene og ordspillene skygger aldri for budskapet, verken når dårlig score på omdømmeundersøkelser oppleves som å bli plassert i kategori med buktalere og baktalere, når manglende kjønnsbalanse i ledersjiktet illustreres ved at kvinneandelen i redaktørkollegiet er lavere enn i bispekollegiet, eller når sammenligninger og metaforer fra dyreverden brukt for å gi karakteristikker og karikaturer av pressen sauses sammen. 
Her er det kort mellom vaktbikkjer, haier på desken og stimfisk.De to presseveteranene evner begge å bevege seg ubesværet fram og tilbake mellom fortid, samtid og framtid. 
Anekdoter fra pressemiljøet og historier fra egen journalisthverdag og fra redaksjonsmøter og medieseminarer oppleves derfor ikke som nostalgiske tilbakeblikk, men bidrar til å levendegjøre og fargelegge et vektig debattinnlegg. 
Den optimistiske avslutningen, samlet under tittelen «Inn i gullalderen», oppleves imidlertid som noe påtatt, tatt i betraktning at de fem foregående hoveddelene har tegnet et heller dystert bilde av framtiden. 

Et par andre innvendinger: 
Når flere enn én person står oppført som forfattere av en bok, oppfattes det av leseren som at begge eller alle bidragsyterne står bak hele teksten. 
I dette tilfellet er det både i innholdsfortegnelsen og før hvert kapittel opplyst hvem av forfatterne som har skrevet de følgende sidene. 
Det gjør at leseren uvilkårlig vil måle de to forfatternes bidrag opp mot hverandre. 
Dette går ikke i Hegtuns favør. 

Ved at to personer har forfattet tilsynelatende uavhengige kapitler, blir gjentakelser i teksten dessuten tydeliggjort. 
Dette ser det ut til bidragsyterne selv er oppmerksomme på, i og med at de innimellom kort henviser til hva den andre allerede har tatt opp. 
En samskrevet tekst kunne ha gjort framstillingen mer enhetlig – og sannsynligvis bedre. 
I en slik redigeringsprosess kunne også historiene om den ene forfatterens far ha vært luket ut. 
Selv om denne i sin tid var en sentral samfunnsaktør og mediemann, burde anekdotene om ham ha vært spart til familiens minnealbum. 
