«Sauls sønn:»Banebrytende om Holocaust 

Oscarnominerte Sauls sønn er kanskje den første fiksjonsfilmen som stiller spørsmålet om Holocaust i det hele tatt er mulig å skildre på film. 

I åpningsscenen kan vi se konturene av noen trær, og vi hører fuglesang. 
Husk å trekk pusten langsomt, for det du nå skal oppleve, har du ikke sett på film før, og det er ingen tur i parken. 

Du vet fra før at vi befinner oss i Auschwitz-Birkenau, men noe er annerledes: det er ikke noe kamera som sveiper over leiren, vi får ikke servert overgrepene som tilrettelagt, spiselig underholdning à la Schindlers Liste . 
Den ungarske regissøren Laszlo Nemes ber oss isteden om å forestille oss uhyrlighetene som finner sted i ytterkanten av kamerabildet, og resultatet er ekstraordinært. 

Hører mye, ser lite 

Vi er blant jødene i den såkalte Sonderkommando som ble tvunget til å bistå nazistene i utryddelsesleirene. 
Saul er en av disse fangene som kun får leve fordi han tar del i arbeidet med å føre ofrene inn i gasskamrene og så gjøre rent etterpå. 

Les anmeldelsen av 

Vi hører mye i denne filmen, men ser desto mindre: 
Kamera befinner seg hele tiden i skulderhøyde med Saul ettersom han beveger seg inn og ut av gasskamrene og rundt om i leiren, og det innsnevrede perspektivet forsterkes av det såkalte Academy-formatet som gir smalere lerret. 

Vi er på ansiktet og nakken til Saul, i lange, kontinuerlige tagninger, og kamera fanger hurtig opp ansiktene til de som kommer hans vei. 

Det er ingen brå dramaturgisk kurve i filmen, den skildrer automatikken i utryddelsene, og det er når Saul mener å ha funnet sin sønn blant de døde kroppene at han får et mål utover å overleve: han vil gi gutten en begravelse, noe som viser seg å være en nesten logistisk umulighet. 

En flik av det heslige 

Geza Röhrig i hovedrollen har et ansikt du sent vil glemme, det er hjemsøkt, noen ganger nesten dødt, og er en fryktinngytende avleser for det vi bare kan fornemme utenfor billedrammen. 
Saul har som regel blikket vendt ned, for å unngå å møte blikket til vaktene og soldatene i leiren, og denne frykten for represalier forsterker også vår klaustrofobi. 

Les anmeldelsen av 

Vi er vant til å lukke øynene for grusomheter på film. 
Her har Nemes snudd opp ned på denne konvensjonen: vi blir isteden tvunget til å forestille oss hva Saul ser rundt seg, noe som kanskje er enda mer skremmende nettopp fordi vi ikke kan lukke øynene for det. 

Claude Lanzmann, dokumentaristen bak Shoa som også har laget film om Sonderkommando, mener det er umulig å skildre Holocaust som fiksjon. 
Nemes, som er influert av Lanzmann, tar ham på ordet ved å tvinge oss til å reflektere over dette spørsmålet. 
Han har fått kritikk for sitt uortodokse valg, for bare å vise oss en flik av det heslige, og noen opplever det som etisk uforsvarlig. 
Som opplysningsfilm om Holocaust er ikke Sauls sønn tilstrekkelig alene, men som enkeltstående filmverk har det høy kunstnerisk og etisk relevans. 

Holocaustsjangerens klisjeer 

Jeg er enig med Lanzmann om at Sauls sønn er en ydmyk film, ikke minst fordi regissøren innser sine begrensninger, han erkjenner at det finnes noe som nesten er ufattelig. 

Den såkalte Holocaustsjangeren har altfor lenge henfalt til klisjeer der de samme bildene og situasjonene reproduseres, helt til vi er blitt altfor komfortable med det som ren underholdning. 

Endelig kommer en filmskaper som utfordrer våre forventninger om hva en slik film kan fortelle – og hvordan den kan fortelle. 
I en tid der antisemittismen fortsatt lever og Holocaust ofte reduseres til en museumsgjenstand, vekker Sauls sønn oss fra dvalen og oppfordrer oss til å begynne å reflektere over hva vi ser. 

Da Nemes fikk filmstøtte i Ungarn i 2013 gikk et parlamentsmedlem fra det høyreekstreme Jobbik-partiet, det tredje største i landet, hardt ut mot filmen som han mente svertet nasjonen. 
Han lovet at Jobbik skulle få en slutt på ”Holocaust-industrien i filmbransjen”. 
Du skal lete lenge etter en bedre påminnelse om hvorfor denne filmen er viktig. 
