Plateanmeldelse:David Bowie – «Blackstar» 

David Bowie feirer 69-årsdagen sin med et nytt album. 
Men det trengs ikke noe påskudd for å feire platen. 

I Norge har følgende vært klart en god stund: 
Rockmusikken, i hvert fall den som ikke er tett knyttet til en strikst definert undersjanger, klarer seg ikke lenger på egenhånd. 
Den trenger hjelp fra jazzen. 

Fjorårets beste norske rockplater – Møster!, Elephant9, Jaga Jazzist med flere – var i overveiende grad fusjoner av rock og jazz. 

Tendensen har nå nådd David Bowie. 
Som altså ikke skaper trendene lenger. 
Men jammen får med seg hvilken vei vinden blåser likevel. 

«Blackstar», som kommer ut på artistens 69. fødselsdag 8. januar, har allerede opparbeidet seg et solid ry som nokså koko. 
En total venstresving inn i frijazz eller noe lignende pussig, skal vi tro forhåndsrapportene. 

Men det bør vi ikke, og slik er det ikke. 

«Blackstar» er melodisk, rytmisk orientert musikk, høyst lyttbar for alle bortsett fra de mest hardbarkede musikalske midt-i-veien fotgjengerne. 

New York-saksofonisten Donny McCaslin og hans kvartett setter et stort, distinkt preg på den. 
«Blackstar» er full av spjærende blåsere. 

Men det er ikke Albert Ayler eller Ornette Coleman, dette her. 
Det er en David Bowie-plate, og gjenkjennelig som en sådan. 

Rundt halvparten av materialet tør være kjent allerede. 
Tittelkuttet har vært tilgjengelig i et par måneder, og er en nymotens «Station To Station» (1976); to sanger smidd sammen til én, ganske nøyaktig på midten. 

Den første av «de to» er bygd på «glitchy» skarptrommespill, iskalde synthfanfarer (riktignok nokså forsagte til fanfarer å være), McCaslins saksofonsolo og en Bowie som synger dobbelt med seg selv på den der distanserte, litt hovmodige måten hans, du vet. 

Rundt fireminuttersmerket bryter den sammen, og reiser seg som en føniks i en helt streit, pen ballademelodi, hvori David synger mye, mye varmere. 
Noen – var det produsent Tony Visconti (jada, han er med), tro? – har ymtet om at sangen handler om IS. 
Det gir mening. 

Denne «meningen» kommer godt med. 
For det er generelt vanskelig å dechiffrere tekstene på «Blackstar». 
Spesielt uten et tekstark for hånden, og også fordi Bowie selv jo forholder seg legendesementerende stum om dagen. 
Ikke at det bør plage noen. 

Fikk du med deg? 
Bowie skadet av norsk kjærlighet 

Auraen er generelt nokså post-apokalyptisk. 
Ikke på den breiale «Diamond Dogs» (1974)-måten. 
Ikke helt Cormac McCarthy heller. 
Men de beste stundene her har en veldig sårbarhet ved seg. 
Som om noe er i ferd med å briste. 
Selve jordkloden, for eksempel. 

«Lazarus» vil også de fleste interesserte ha stiftet bekjentskap med allerede. 
Om den er det å si at den er en sann skjønnhet, rett og slett en av fyrens fineste. 
En sval, duvende ballade med stemningstett gitarstrengplukking, rent trommespill og en aldeles nydelig, enkel saksofonfigur. 
«Word On A Wing» møter «This Is Not America». 
Ingenting å mislike ved slikt. 

«’Tis A Pity She Was A Whore» er en nyinnspilling av en singel B-side fra et drøyt år tilbake. 
Den post-rockende intensiteten er tonet ned, faktisk – denne ruller mer «organisk», som det heter. 
Bowie korer vakkert og umiskjennelig med seg selv, mens hovedvokalen strekker seg opp i en skjør, sur falsettone. 

«Sue (Or In A Season Of Crime)», fra den samme singelen (og en samleplate fra 2014), er også pusset opp, med nesten Motorpsycho-aktige resultater. 
Riffet som ble spilt på akustisk bass på originalen, foredras her på elektrisk gitar. 
Begge utgavene er bemerkelsesverdige. 
Denne er trolig lettere å like. 

Statiske, marsjaktige «Girl Loves Me» er albumets mest aparte innslag, og låten som muligens avslører at Bowie har hørt på Kendrick Lamar (det er et poeng her at også mye av vår tids mest ambisiøse hip hop har begynt å låne både musikk og alvor fra jazzen, den også). 

«Dollar Days», som i likhet med et par av de andre sangene innledes med at David blar i tekstarkene og renser stemmen, er en pen ballade. 
Den lunter smult av gårde på fett basspill og varm synth, og kan skilte med en nykjemmet vokal. 
Bowie synger om gamle Englands grønne åskammer. 
Undrer om han får se dem igjen. 
Konkluderer: 
«It’s nothing to me. It’s nothing to see.» 

Den leder rett over i platen siste og mest konvensjonelle sang: 
«I Can’t Give Everything Away». 
De tykke teppene av synth spiller nokså standard akkorder mens et munnspill piper lengselsfullt i høyre stereokanal. 
Fint, men litt blekt i forhold til det vi har hørt tidligere. 
Selv om de vage fløytelydene løfter den ganske høyt helt til sist. 

«Blackstar» er eksperimentell, men innen rimelighetens og tålmodighetens grenser. 
Det er ikke noe desperat eller oppmerksomhetshungrig ved den. 
Den er ikke insisterende kunstnerisk slik den masete «1. 
Outside» (1995) var, og er, med sine drøye 40 minutter, alt annet enn overlesset. 

Det virker å være et album han ville lage fordi han hadde det i seg, og fordi det er det å lage album han har viet livet sitt til. 

«Blackstar» er hakket mer gledelig enn «bare» et godt David Bowie-album. 
Det er et godt og musikalsk svært interessant David Bowie-album. 

Takk, takk, snille Dave. 

BESTE LÅT: 
«Lazarus» 
