Tidvis aldeles strålende
Paolo Sorrentinos «Youth» er vinglete, melankolsk og selvopptatt, skriver Dagbladets anmelder. 

FILM: 
Paolo Sorrentino er en av filmverdenens største nålevende stilister, og besitter en unik evne til sette sammen ansikter, arkitektur, musikk og dans til en slags ren filmkunst hinsides tradisjonelle fortellinger. 
Fjorårets Cannes-bidrag «Youth» bærer da også tydelig preg av at historiefortelling verken er blant hans store styrker eller interesser, for denne gangen serverer regissøren en vinglete og uforutsigbar film full av røde tråder som aldri fører noe sted. 

Filosofisk 
I hovedrollene finner vi Michael Caine som den pensjonerte mesterdirigenten Fred Ballinger og Harvey Keitel som den aldrende regissøren Mick Boyle. 
De to har vært nære venner i 60 år, og tradisjonen tro tilbringer de sommeren sammen på et eksklusivt hotell i Alpene. 
For den apatiske 
Fred er oppholdet en ferie, mens Mick er opptatt med å skrive et filmmanus sammen med en gruppe unge assistenter. 
Likevel finner de to vennene rikelig med tid til å gjøre det gamle menn gjør best på film, nemlig å filosofere over livet, kunsten, kjærligheten og sitt eget ettermæle. 

Hotellet er spekket med eksentriske gjester som en nykåret Miss Universe, en buddhistmunk som ryktes å kunne sveve, et ektepar som aldri sier et ord til hverandre, en absurd overvektig Diego Maradona og en ung Hollywood-stjerne, samt Freds datter Lena. 
Alle setter de sitt preg på herrenes opphold, og takket være de mange artistene som besøker hotellet står filmen kontinuerlig på nippet til å bryte ut i musikkmontasjer — hvilket er en disiplin Sorrentino behersker bedre enn kanskje noen andre. 

Melankolsk 
Både hva gjelder tematikk og stil framstår «Youth» som en mosaikk som er satt sammen av brikker fra flere forskjellige puslespill, og det mest interessante av disse puslespillene forestiller en diskusjon om filmkunstens posisjon i det kulturelle landskapet i en tid da TV-dramatikken stjeler oppmerksomhet og ressurser fra filmbransjen. 
For selv om den kun inneholder én scene hvor denne problematikken eksplisitt diskuteres kan «Youth», med sine blendende stilgrep og demonstrative vektlegging av enkeltscener fremfor plott, sees som en melankolsk hyllest til en kunstform som trues av teknologisk og forbrukerøkonomisk utvikling. 

Caine og Keitels rollefigurer er begge eksempler på en type opphøyde mannlige genier som tv-dramatikken, med sine utbyttbare regissører og arbeidslag av manusforfattere, ikke har plass til, og dermed kan man tolke det dithen at det er filmkunsten selv som gir seg hen til bittersøte refleksjoner fra sitt eksil i de sveitsiske alpene.Skjønt, med sine mange uforløste samtaler og tvetydige dialogløse sekvenser, er dette en film det går an å lese både det ene og det andre inn i. 

Sprikende «Youth» er verken på nivå med Sorrentinos mesterverk «Il Divo» eller hans forrige film «Den store skjønnheten», og dette skyldes først og fremst at han og fotograf Luca Bigazzi ikke har det samme håndlaget med den sveitsiske landsbygda som de har med Romas utsøkt fotogene fasader. 
Der «Den store skjønnheten» var en film som reddet seg inn på ren estetikk og rytme, spriker «Youth» i alle retninger, og dersom man bare hadde kunnet konkretisere nøyaktig hva det er den prøver på, ville det sannsynligvis vært lett å se den som en mislykket film. 

Å se «Youth» blir dermed som å se en mesterregissør på skissestadiet, hvilket ironisk nok innebærer en økt respekt for Sorrentinos talenter. 
For når filmen virkelig fungerer er det verken på grunn av et velskrevet manus eller gode skuespillere, men en evne til å uttrykke seg via levende bilder som kun kan omtales som filmkunst. 
