TV-anmeldelse:Avhengighetsskapende narkosaga 

Det dokumentariske preget i kontrast til den eventyrlige fortellingen, gjør «Narcos» til den mest spennende historietimen du noensinne kommer til å se. 

Drama/krimserie i 10 deler 

Kommer på Netflix fredag 28. august. 

La det være sagt: 
«Narcos» understreker fra første stund at serien bare er «inspirert av» virkelige hendelser, og at enkelte navn, rollefigurer og hendelser er oppdiktet. 
Men grunnlaget er fortellingen om Pablo Escobar, Colombias ubestridte narkokonge som med sine kartell-kompanjonger sto bak størstedelen av kokainsmuglingen til USA på 80-tallet. 

Har du lest: 
Historien om kokainkongens blodige liv(krever innlogging). 

Escobars historie er så vilt fantastisk at du tenker sånt bare kan skje på film – eller muligens på TV: 
Han bygde seg opp en formue på smugling og ble i 1989 listet som verdens syvende rikeste mann av Forbes. 
Han bestakk politi, dommere og journalister, og drepte dem han ikke kunne bestikke. 
Blant annet skal han ha stått bak drapet på rundt 1000 politifolk – og en del politikere. 

Da kokain-feberen i Miami tok av, kjøpte Escobar inn lastebiler, jumbojeter og angivelig en ubåt (!) for å kunne smugle nok til å dekke etterspørselen. 
Han giftet seg med en 15-åring da han var 26, bygde seg et palass med egen dyrehage fylt av eksotiske dyr, stilte til presidentvalg for å kunne oppnå straffeimmunitet, og delte ut penger til de fattige. 
Og det er bare en flik av det brokete materialet Netflix’ utforsker i «Narcos». 

To ting du må kunne akseptere for å like serien, er at den fortelles fra den amerikanske narkoagenten Steve Murphys synsvinkel, og at han, eller rettere sagt skuespiller Boyd Holbrook, har fortellerstemme serien gjennom. 

Dette kombineres med sekvenser med historiske arkivklipp og bakgrunnsinformasjon som gir serien et dokumentarisk preg. 
Mens deler av billedspråket er rått, med håndholdt kamera langs rottene som piler sniffende rundt overdoseofre, er andre deler ytterst stø og stilistiske, som poetiske stilleben. 
Og kontraster preger fortellingen: familiemannen Escobar og Escobar som uten å nøle truer føderalt politi – eller dreper. 
Pedro Bromfmans myke, slepende musikk mot brå skuddsalver, og kaoset som sprer seg rundt Escobar mot Wagner Mouras stoiske rolletolkning. 

Moura, sett i to «Tropa de Elite»-filmer samt «Elysium», er på alle måter kongen av «Narco». 
Han faller aldri for fristelsen til å kjøre full pinne med det som helt opplagt er en fargerik personlighet, men holder Escoba så kjølig behersket at bare en skjelving ved nesevingen får seerne til å ane et skifte i sinnelag. 

Holbrooks Murphy er en stødig historieforteller, men på skjermen havner han i skyggen av sin DEA-partner i Colombia, Javier Peña, spilt av Pedro Pascal. 

Pascal kan «Game of Thrones»-fans kjenne igjen fra rollen som Oberyn Martell. 
Han har også spilt i TV-seriene «Red Widow», «Graceland» og «The Mentalist» de siste årene. 
I «Narcos» er han en deilig ufordragelig drittsekk, som er villig til å bruke alle midler for å slå kloa i Escobar. 

Fortellingen hopper i tid, og av og til lar Murphy oss vite hva som kommer til å skje frem i tid, og hva som har skjedd tidligere. 
Han gir oss bakgrunnsinformasjon vi ikke får fra de levende bildene og understreker jegerens perspektiv. 
Det gir en ekstra spenning, som en uvelkommen observatør i Pablos fantastiske og tidvis grusomme univers. 

Det universet er så suggererende fascinerende og velformidlet at jeg for første gang i en historietime ønsker å rekke opp hånden og be om mer … og mer og mer. 

INGVILL DYBFEST DAHL 

Anmeldelsen er basert på fem episoder. 
