«Jurassic World:»Dinosaurer har wow-effekten i behold 

«Jurassic World» er spekket med imponerende effekter hvor 3D kommer til sin rett. 

I 1993 vandret dinosaurene nok en gang på kloden vår. 
Vi vet alle hvordan det gikk, men selvsagt har vi ikke lært noe av de tre foregående filmene i serien. 

22 år senere har dinosaurparken åpnet, og over 20 000 nysgjerrige drar til Isla Nublar hver dag for å se på dyrene. 
Hadde parken vært virkelig, hadde jeg nok stått i kø selv. 
De forhistoriske dyrene holder en stor fascinasjon for mange, og i den fjerde filmen er de fortsatt magiske. 

Frankensteins dinosaurmonster 

Historien er ikke original og følger det faste mønstret. 
Brødrene Zach (Nick Robinson) og Gray (Ty Simpkins) blir sendt til parken for å bedre forholdet til deres fjerne tante Claire (Bryce Dallas Howard). 
Hun har ansvar for fornøyelsesparken og er mest opptatt av tall og profitt. 

For å øke overskuddet, har filmens gale vitenskapsmann skapt en ny dinosaur: Indominus rex. 
Den må selvsagt være større, nifsere og råere enn alle de andre tilsammen. 
På sidelinjen står dinosaurtrener Owen (Chris Pratt) og tenker at dette må gå galt — noe det selvsagt gjør. 
La moroa starte! 

Jurassic World kan lett tolkes som en kritikk av kapitalismens higen etter konstant vekst. 
Tema er natur mot vitenskap, fornuft mot grådighet. 
Å skape Frankensteins monster i form av en dinosaur, er å utfordre skjebnen. 
Som Owen så fint sier det i en scene: 
«De er dinosaurer. 
Det er wow nok». 

God kjemi 

Alvorlige undertoner til tross, dette er en fabelaktig actionfilm fri for sentimentalitet og kliss. 
Effektene er helt geniale. 
Dyrene er så livaktige at det nesten er skummelt. 
3D-effektene kommer virkelig til sin rett når dinosaurene kommer mot deg i full fart. 

Michael Giacchinos stemningsfulle musikk og de voldsomme lydeffektene er både skremmende og effektive. 
Utrolig nok har de også brukt tid på å skrive god dialog som ikke bare består av dårlige oneliners og platte vitser. 
Ordvekslingene er faktisk genuint morsomme. 

Kjemien mellom Bryce Dallas Howard og Chris Pratt gnistrer det også av. 
De er kanskje ikke like glødende som Bogart og Hepburn i The African Queen (1951) eller Kathleen Turner og Michael Douglas i Romancing the Stone (1984), men de har nerve på lerretet. 
Hun er streng, han er vill. 
Hun ser kun tall, han ser dyr med følelser. 
Hun er fornuft, han er følelser. 
Slikt blir det både romantikk, humor og spenning av. 

Jurassic World er enda mer actionpreget enn sine forgjengere. 
Med en fornøyelsespark full av potensielle middagsmåltider, er den også hakket mer voldelig. 
Det kler den, men den er nok altfor skummel for de minste dinosaurfantastene. 

Den siste finalekampen er bare helt rå, og må ses. 
Jurassic World er både spennende, morsom, underholdende og imponerende. 
Dinosaurene har wow-effekten i behold. 
