Langt mellom drammene i ny Varg Veum-krim
Opp med dampen, Varg Veum! 

Mer enn 40 er gått siden Gunnar Staalesen lanserte Varg Veum som svar på den hardkokte detektiven Philip Marlowe. 
Spørsmålet er nå om vår mann fortsatt holder koken på sitt lurvete kontor i Strandkaien 2 – med akevittflasken i skrivebordsskuffen? 

Svaret er et rungende tja. 

Gunnar Staalesen er en dreven forfatter, og Varg Veum holder, så vidt, hodet over vannet i et bibelsk plott preget av løgn og fortielser, og svik og overgrep mot barn – der en druknet gjenoppstår og en pastor forgår. 
Men det er så vidt det bærer denne gang. 

Den lange, tilbakeskuende innledningen er gudsjammerlig kjedelig; også en mollstemt og melankolsk Varg Veum må by på litt action, ikke sant? 

På det jevne 

Språket er tidvis flatt, som om fordums farger er falmet. 
I denne jeremiaden skal Varg Veum kjøpe en kopp kaffe: 

«Jeg stilte meg i køen ved disken, fikk skjenket meg en automatkaffe og havnet bak en eldre bergenserinne ved kassaapparatet. 
Hun var så dypt inne i en beretning om barnebarnets fortreffelighet at jeg bare forserte henne, slengte pengene på disken og sa til det lyttende hodet der at hun kunne beholde det som var til overs, noe hun aksepterte distré ved å føyse pengene ned i hånden og derfra rett i forklelommen uten så mye som et spørsmål om jeg ønsket kvittering engang. 
Jeg ilte tilbake med en skvulpende kaffekopp (…)». 

Noen ganger i «Utenfor er hundene» tviholder Staalesen på naive forestillinger fra 1970-årene. 
Om engler fins, må det være i skikkelse av romanens Fatima og Mohammad som sprer en «duft av eksotisk krydder» i hele den slitne blokka ute på Landås. 
Ellers er det knapt en hijab å se. 

Fart i fortellingen blir det først midtveis i romanen, skjønt Varg Veum er nær ved å bli overkjørt av en mystisk bil allerede i første setning. 
Spenningen øker unektelig mot slutten, men svaret på det evige spørsmål om hvem som er morderen, blir såpass åpenbart, at selv jeg som ikke er noen kryssordkrimleser, skjønner løsningen på et altfor tidlig tidspunkt. 

Opptur 

Et av de mer fornøyelige innslagene i Staalesens nye roman er Varg Veums metalitterære møte med Tønsberg-advokaten Svend Foyn. 
Jeg gleder meg over fine formuleringer av typen «håndtrykk som en glassmanet», men det er dessverre langt mellom drammene denne gang. 
