En underlig symbiose
BOK: 
Helle Helle er like stilsikker som alltid. 

Helle Helle: 
De. 
Roman. 
160 sider. 
Oversatt fra dansk av Trude Marstein. 
Oktober forlag. 

«Hvordan kan det egentlig være at man leser Helle Helles bøker om ensomme, søvnløse kvinners tilsynelatende uspennende liv i søvnige stasjonsbyer med en besettelse som om det var effektfulle spenningsromaner?» 
Dette spørsmålet stilte anmelderen den danske avisa Politiken da Helles roman «Dette burde skrives i nåtid» kom ut. 
Jeg kan ikke svare, men spørsmålet er like godt og relevant for Helles nyeste roman. 

I «De» er ikke kvinnene søvnløse, men livene er like tilsynelatende uspennende, og romanen like ladet med spenning. 
Handlingen er satt til København på 80-tallet, hvor vi møter en navnløs jente som skal begynne på gymnasiet. 
Der får hun en ny venninne, Tove, som «går i lammeskinnsvest, og hun bruker ordet lunsj». 
For en beskrivelse! 
Denne typen setninger er typisk Helle Helle - enkle og med skarpe observasjoner. 

Midt i denne løsrivelsens tid blir moren syk og ekstra avhengig av henne. 
De har bare hverandre, og det er akkurat nok. 
Som alltid er det smått klaustrofobisk i Helles univers. 
Tosomheten skal snart opphøre, men enn så lenge er den intim og sår. 
De to flytter rundt for å få endene til å møtes mens de glatter over det vanskelige ved å le det bort. 
Skildringene minner om Tove Ditlevsen på sitt beste, med enkle detaljer åpenbarer de små episodene i jentas liv seg, der det store i de små øyeblikkene blir tydelig. 

To ganger har Helle Helle blitt nominert til Nordisk råds litteraturpris. 
Først for «Ned til hundene» (2009), en roman om en kvinne som forlot mannen sin og flyttet inn hos to fremmede, deretter for «Hvis du vil» (2005) om to mennesker som går seg vill i skogen. 
Og ofte handler hennes romaner om rådville mennesker. 
Når Helle nå tar for seg den evig kompliserte mor-og datterrelasjonen, viser hun igjen hvorfor hun er en av Skandinavias mest kritikerroste forfattere. 
Hun er like stilsikker som hun er kostelig kortfattet. 
Så hvorfor vi lesere hennes romaner om ensomme kvinner som effektfulle spenningsromaner, er vanskelig å si. 
Men vi gjør det også med «De». 
