Rydd søndagskvelden:«Valkyrien» bekrefter at NRK har lært seg å lage gode thrillerserier 

Tør dvele ved det som skjer inni hodene på karakterene. 

TV-ANMELDELSE: 
Rydd søndagskvelden: 
«Valkyrien» bekrefter at NRK endelig har lært seg å lage gode thrillerserier. 
Men først og fremst at Pål Sverre Hagen er en fantastisk skuespiller. 

Med «Nobel» viste statskanalen at de har fått dramasatsningen inn på rett spor, etter noen forvirrende runder med konspirasjonstøys. 

Nå er de klare med en ny storsatsning, og det er deilig å kunne konstatere at de fortsatt er på rett vei. 
Og dessuten at «Valkyrien» er noe helt annet enn «Nobel». 

Begge er spennende samtidsdramaer. 
Men der «Nobel» var en handlingsdrevet thriller om krig og fred, er «Valkyrien» mye mer opptatt av mennesker. 
Det er action her også, i bøtter og spann. 
Men endelig har vi en norsk storserie som tør å dvele ved det som skjer inni hodene på karakterene. 

Undergangsprepper 

Til å begynne med framstår serien som en slags norsk versjon av «Breaking Bad». 
Legen Ravn (Sven Nordin) jobber ved sykehuset der kona Vilma (Pia Halvorsen) er forsker. 
Så blir hun alvorlig syk, det finnes ingen kur, bortsett fra en helt ny og eksperimentell én, som hun selv har utviklet. 
Sykehuset sier nei, risikoen er for stor. 
Da tar paret saken i egne hender, i all hemmelighet. 

For å redde Vilma, inngår Ravn et samarbeid med en tidligere pasient, den paranoide «doomsdayprepperen» Leif (Hagen). 
Når han ikke skriver lange blogginnlegg til følgerne sine på nettet, om hvor sårbar menneskeheten er overfor alle mulige katastrofer, jobber han som teknisk sjef i kommunens beredskapsetat. 
Der har han eneansvaret for en labyrint av bomberom og tunneler i og rundt Oslos t-banenettverk. 

Hvor sannsynlig det er at han kan drive på såpass fritt som han gjør, er jeg usikker på, men glem det et øyeblikk. 
Leif har laget sin egen lille kommandosentral i nedlagte Valkyrien stasjon, i påvente av verdens undergang. 
Der får Ravn lov til å etablere en hemmelig klinikk. 
Det kan jo ikke gå galt, eller? 

Sårt og gjenkjennelig 

Undergrunnsmiljøet skaper en litt dystopisk stemning. 
Den sitrende uhyggen, som øker utover i serien, bygger opp under det. 
Likevel handler det i stor grad om mellommenneskelige forhold. 
Den store trusselen kommer ikke utenfra, slik Leif stadig messer om, som en slags moderne undergangsprofet. 
De egentlige tikkende bombene er ustabile enkeltmennesker. 
Leif mener vi har gjort oss for avhengige av hverandre. 
Vi er nødt til å bli mer selvhjulpne, skal vi kunne overleve en krise. 
Men han glemmer betydningen av samarbeid og samhandling, både i forebygging og håndtering av kriser. 

Dette er jo høyaktuelt stoff på mange måter. 
Leif er en personlighetstype som har vært diskutert mye i mediebildet de siste åra. 
Den asosiale, men bekreftelseshungrige einstøingen. 

Pål Sverre Hagen portretterer ham med varme. 
Det er noe fryktelig sårt og gjenkjennelig, og samtidig skremmende over desperasjonen hans. 
Vi forstår ham, selv om de fleste rundt ham ikke gjør det, og det er viktig. 
Med en dårligere skuespiller enn Hagen, kunne fortellingen falt helt sammen. 
Den beveger seg på kanten av det troverdige, uten at jeg kan gå mer i detaljer uten å røpe for mye. 

Tror på karakterene 

Men skuespillerprestasjonene! 
Det er de som gjør at jeg henger med, selv når jeg innimellom tenker at ærlig talt, går det der an? 
Jeg tror så veldig på karakterene, på Leif aller mest, men også på Ravn, kollegaen Unn (Ellen Birgitte Winther), politimannen Per (Joachim Rafaelsen), og ikke minst småkriminelle Teo (Mikkel Bratt Silset). 
Et minus er at kvinnene fortsatt er i mindretall og henvist til biroller – det dramaserie-mønsteret kan ikke forsvares lenger. 
Men det er i alle fall fint og befriende å få se en kjærlighetshistorie der også den kvinnelige parten er godt voksen - og får lov til å se slik ut. 
