All makt til Patti Smith
Dronninga av Øyafestivalen. 

KONSERT: 
Var det en konsert, et poesiverksted, et politisk møte, VM i politiske slagord eller en performance av noe slag? 
Hvorfor velge, det var vel alt dette og mere til da Patti Smith lørdag kveld avsluttet Øyafestivalen omtrent samtidig med den norske rapstjerna Cezinando. 

Ordsmeder 

Det er 52 år mellom dem. 
Begge jobber med ord, men der slutter også enhver sammenlikning. 
Og rapperne kan bare holde på, men for oss tilårskomne - og overraskende mange unge - var det Patti Smith som var det soleklare valget lørdag kveld. 
Og for en konsert det ble! 

Rockeikon 

Patti Smith (71) er kalt rockeikon og punkens yppersteprestinne. 
Hun var tidlig ute med å forene rock og poesi, inspirert av de såkalte beatpoetene, og å gi det et eget uttrykk. 

Det ble et slags «kunst møter punk»-uttrykk som lever i beste velgående, sjøl om de gamle våpendragerne fra starten og helt fram til nylig, Lenny Kaye og Jay Dee Daugherty, dessverre ikke var med til Oslo. 
Derimot er Jackson Smith, sønn av Patti og hennes avdøde ektemann Fred «Sonic» Smith (fra bandet MC5), fast med i bandet som gitarist. 

«Horses» 

Sist denne anmelderen hørte Patti Smith var konserteh bygd rundt albumdebuten «Horses» (1975) - pluss noen «bonuslåter». 
Det kan være begrensende. 
«Horses» var et særs viktig album da det kom og betydde mye for Patti, men jeg vil likevel påstå at det blir en bedre konsert når hun fritt kan velge låter fra hele karrieren. 

Kveldens 70 minutter inneholdt riktignok noen overraskende valg, men det var overveiende gode valg. 
Låtlista er aldri den samme, men hun har gjort det til en vane å ta Midnight Oil-låten «Beds Are Burning» - og gjøre den til sin - med en resiterende innledning. 
Den er ikke mindre aktuell i dag, med plast som fyller havet og andre utfordringer. 
Hun legger inn en liten hilsen til oljeprodusent Norge også. 
Kveldens første høydepunkt. 

Vinker og spytter 

Noen minutter tidligere kommer hun smilende og vinkende inn på scenen. 
Ja, hun vinker stadig til publikum, og får varme og kjærlighet tilbake. 
Hun spytter også - en seks-.sju ganger. 
Men bare på scenen, ikke på publikum. 
Så punka er hun ikke. 

Hun åpner med «Ghost Dance», avløst av «Dancing Barefoot». 
Stemningen er satt, og ganske raskt blir det klart at Sirkus er det eneste stedet å være i kveld. 
Responsen er overveldende. 
Publikum elsker henne, og hun nyter det. 

«Summer Canniball» følger. 
- fra 96-albumet «Gone Again» (1996) - skrevet sammen med Fred «Sonic» Smith og gitt ut to år etter at han døde. 

Folket har makt! 

Etter en ny tale om at vi må reagere og ofre noe for å redde planeten vår, kommer et nytt, forventet høydepunkt i form av «People Have the Power» (1988). 
Kveldens lengste sang er «Beneath the Southern Cross», mest populær (for den har alle i publikum ihvertfall hørt før) er «Because The Night» (skrevet til ektemannen sammen med Bruce Springsteen), men den mest ikoniske er «In Excelsis Deo / Gloria», fra debutalbumet - med den kuleste overgangen inn i refrenget på Van Morrison/Thems «Gloria». 
Det er den med den overlegne åpningslinja «Jesus died for somebody's sins, but not mine». 
Ikke mye som slår den. 

Navnet på Patti Smiths nye bok, som kom på norsk fredag, er «Om å skrive». 
Jovisst kan hun skrive. 
Og synge. 
Og smile. 
Og hoppe og danse. 
Dronninga av Øyafestivalen! 
