Anmeldelse av «Fuglane»:To timer med middelmådig teater 

Hvorfor må vi se Vesaas’ mesterverk «Fuglane» på scenen? 
Riksteatret svarer med for lavtflyvende teater. 

Mattis i Tarjei Vesaas’ roman Fuglane er annerledes – og han skjønner det utmerket godt selv. 
Han takler ikke gårdsarbeid og er utilstrekkelig i alle sosiale sammenhenger. 

Mattis skjønner instinktivt at rugdetrekket over huset er et endetidstegn, mens han undrende ser på at søsteren Hege blir både gråere og mer deprimert for hver dag som går. 
Da Hege blir forelsket i skogsmannen Jørgen, er Mattis allerede på full fart mot undergangen. 

Men Riksteatrets oppsetning av Fuglane tar hverken undergangsstemningen eller det dype menneskelige dramaet i romanen på alvor. 
I stedet drar den oss fra A til Å i fortellingen, som et slags handlingsreferat vi får utdelt av norsklæreren. 

Flatt ensemble, slitsomt spill 

Lasse Kolsruds versjon av Fuglane starter med at ensemblet går ut på scenen og puster inn i mikrofonene. 
Det er forestillingens fineste øyeblikk, men det er over så fort. 
Deretter er vi overlatt til Tom Styves Mattis, som har ett intenst, spørrende toneleie gjennom hele forestillingen. 
Det er som læreboken om hvordan å spille «enfoldig mann», men det har ingen emosjonell effekt på meg som publikummer. 

Mattis lodder aldri inn i vårt eget eksistensielle dyp. 
Han er alltid noen andre. 
På den positive siden artikulerer Tom Styve godt, og han er ganske tydelig i spillet sitt. 

Bygda forsvinner på teateret 

Vesaas beskriver nyansert og vakkert hvordan bygdesamfunnet reagerer på Mattis. 
De møter ham med vennlighet, som han svarer på med vaktsomhet. 
Bygdefolket er Mattis’ speil på sin egen annerledeshet. 

Ingenting av dette kommer frem på scenen. 
Isteden blir bygdefolket flate markører i et allerede kjedelig scenisk univers. 
Scenografi og kostymer er også en hemsko. 
Plattingen av kryssfinér er funksjonell for turné, men ikke noe særlig mer enn det. 

Mattis og Hege har på seg hver sin arbeidsdress, en drakt som Hege symbolsk nok kler av seg idet hun møter skogmannen Jørgen. 
Det er litt billig og nokså overtydelig. 

Ikke så mystisk 

Det ser ut som om regissør Lasse Kolsrud ønsker å gå inn i Vesaas’ naturmystikk. 
Han har skrevet inn en skogsånd, som er Mattis samtalepartner istedenfor kona på gården. 
I tillegg brukes skuespillernes egne stemmer som et slags kor i skogen. 

Det viser en vilje til å skape sin egen tolkning av romanen, men for meg er det ikke spesielt magisk å se en dame vandre over scenen i en kjole med fjær, mens skuespillere blåser inn i mikrofonene. 

Det beste man kan si om Riksteatrets Fuglane, er at det er en tydelig gjenfortelling av Vesaas’ fortelling, med en liten dæsj scenisk mystikk. 
Jeg mener det er å fly for lavt. 
