En mørk, morsom og vakker avslutning på et sjeldent helhjertet forfatterskap
Sæterbakkens farvel. 

Det var en betydelig litterær kraft som ble rykket ut av norsk samtidslitteratur da Stig Sæterbakken døde i 2012. 

Han var en litterær begavelse utenom det vanlige som gradvis bygget et ry som forfatter, essayist, gjendikter og formidler, med en sentral posisjon på samtlige felt. 

Som pådriver for skriftserien «Marginal» introduserte han et knippe viktige europeiske forfatterskap. 
Som gjendikter og oversetter presenterte han blant annet Edgar Allan Poe og svenskenes L'enfant terrible Nikanor Teratologen på norsk. 
Som skrivelærer på Nansenskolen og ved andre skriveinstitusjoner hadde han en viktig innflytelse på en ny generasjon enere i norsk samtidslitteratur, ta for eksempel Johan Harstad og Kjersti Skomsvold. 
Som leder av Norsk Litteraturfestival skapte han krusninger i norsk litterær offentlighet. 

Men Stig Sæterbakken var først og fremst forfatter. 

Nå foreligger hans siste utgivelse «Ikke noe av dette handler om meg», utgitt posthumt, med betegnelsen selvbiografiske notater. 
Det er en sjanger som burde klinge godt i dagens litterære klima. 
Boka er redigert av kollega John Erik Riley, og Sæterbakkens redaktør Herdis Eggen. 

En helhet 

«Ikke noe av dette handler om meg» står i forlengelsen av de tre sterke boksinglene Sæterbakken ga ut på Flamme Forlag i åra 2009–2011. 

Det er som om denne fragmentariske formen paradoksalt nok gir en helhet til stoffet hans, en helhet som for alvor var i ferd med å forme seg i romanskrivingen og essayistikken hans. 

Jeg vil kalle årets utgivelse for en norsk miniversjon av Fernando Pessoas «Uroens bok», et lite livsverk av tekstfragmenter fra de tjue åra av forfatternes liv. 

Notatene ble skrevet ned mellom 1992 og 2012. 
Boka åpner slik: 

«Angst: det begynner med en stein i skoen og ender med at skoen er av stein. 

Inspirasjon: 
Når den lammende angsten og den produktive angsten er så noenlunde i likevekt» 

Mørk humor 

Det er noe veldig voksent og samtidig ganske barnslig til stede i Sæterbakkens litteratur. 
Som en kollega av meg skrev om forfatterens skrift: 
«Perfeksjonisten og den skjødesløse skifter på å føre ordet». 

I vekslingen mellom disse to settes hans litterære univers i bevegelse. 
Et emosjonelt kaos utspiller seg på det personlige planet i årets bok, uten at det føles privat for leseren. 

I de selvbiografiske notatene smelter romanforfatteren og essayisten sammen i en litterær form som åpner for nye nyanser og kvaliteter ved forfatterskapet, gir Sæterbakken en ny dynamikk. 

Tekstfragmentene i «Ikke noe av dette handler om meg» varierer i lengde, fra en setning til seks, sju sider. 
Det eneste overordnete formen synes å være en viss kronologi. 

En av styrkene ved denne boka er hvordan tonen skifter brått hele tiden, fra det vakre til mørke til det morsomme, gjerne i en og samme tekst. 
Selv kan jeg ikke huske å ledd høyt så ofte under en lesning av ei bok på svært lenge. 
Kanskje fordi noen av de mer infernalske innsiktene er skrevet med en form for mørk humor som gir gjenklang hos denne leseren. 

Andre steder er det den vare poetiske tonen som gjør inntrykk. 
Det er denne variasjonen som gjør boka til sterk lesning. 

Paradoksene 

Enten det handler om en episode fra barnas skoleavslutning, betraktninger rundt en katt, eller om han går i dialog med annen litteratur: 
Sæterbakken skriver om paradoksene i livet, om oppnedsnuingen av alle følelsesmessige verdier. 

Ofte handler det om å hanskes med livet når det tidvis nesten ikke lar seg leve. 
Og ofte handler det om mørket i tilværelsen. 
Men først og fremst skriver Sæterbakken meningsfylt om å leve med avgrunner rundt seg, om å søke en slags vei gjennom mørket, via skriften. 

Som igjen åpner for det vakre, lette, lyse. 
Slik det fortoner seg i et av notatene mot slutten av boka: 

«Den første snødagen. 
Oktober. 
Arbeidsrommet står i et helt nytt lys. 
Hører på Faurés Requiem. 
Og plutselig er det lett å skrive igjen. 
Det er noe med snøen. 
Akkurat som ordene kommer lettere da, fester seg bedre, gjør meg tryggere når jeg skriver dem ned, gir meg en fornemmelse av at jeg ikke vil miste dem igjen, i hvert fall ikke med det aller første.» 

«Ikke noe av dette handler om meg» er mørk, vakker og morsom lesning og en verdig avslutning på et av de mest interessante forfatterskapene i norsk samtidslitteratur. 
