Evig Din For Alltid reddes av et par knallsterke låter
Men fjerdeplaten til den bergenske supergruppen er likevel i slappeste laget. 

Det skorter ikke akkurat på bergenske supergrupper. 
Onde tunger vil sågar ha det til at bergensk musikkliv er så tett sammenvevd at musikerne har flere supergrupper enn vanlige band. 
Men av alle de ulike konstellasjonene som påberoper seg supergruppestatus, er det egentlig bare Evig Din For Alltid (EDFA) som kan gjøre det uten å rødme. 

Frank Hammersland (Pogo Pops, Popium), Frode Unneland (Chocolate Overdose, Savoy, Pompel & The Pilts), Per Arne Fjeldstad (Pompel & The Pilts, Syk Pike) og Petter Folkedal (Sergeant Petter) har hver for seg vært toneangivende for det bergenske musikklivet, men sammen har de slått seg til ro uten større ambisjoner enn å lage trivelig lavterskelrock for de brede lag. 
Ikke noe galt i det – forgjengeren «Tilbake til byen» (2015) var en gjennomført og solid plate. 
Men med fire album på like mange år, begynner EDFA å bli litt vel slappe i strikken. 

Det er ikke godt å si nøyaktig hva firspannet tenkte da de snekret sammen «Snakkes i morgen». 
Låtene spriker i vidt forskjellige retninger, og flere av dem når ikke materialet på de forrige albumene til knærne. 

Den nesten åtte minutter lange «Bakken E Bratt» setter bort gitarene til fordel for slørete synther, et grep som egentlig fungerer ganske godt. 
Det svevende, så smått euforiske lydbildet er en fin kontrast til den nesten motløse teksten, og Norsk Tigers Stine Wingsternes bidrar med kledelig flyktig vokal. 

Mot slutten oppløses låten i en forutsigbar kakofoni av slagverk, vokaler, blåsere og tangenter. 
Tendensen fortsetter i «Med vilje», en sjarmerende, liten poplåt med enkelte orientalske elementer. 
Så begynner EDFA å snuble. 

«Trøbbel», en Radiofantomene-aktig låt, har greit driv, men er ellers blottet for identitet og særpreg. 
Monotone «Pur lykke» durer i vei med det som må være årets mest forglemmelige akkordprogresjon og en sur vokal som er like ved å bryte sammen under presset av de lyse tonene allerede i andre verselinje, så ubehagelig anstrengt låter det. 
«Pedalen» er en tilbakelent, slentrende poprocker i beste Pompel & The Pilts-stil som nesten kunne fått platen tilbake på rett spor igjen, hadde det ikke vært for «Finne hjem», en platt og sjarmløs trall lastet med floskler om at alt vil ordne seg til sist. 

På hissige, spretne «Sentrum» snur bandet 180 grader igjen og gir seg nyveiven i vold, toppet med elementer fra moderne new rave. 
Lystige 
«En glad sang» blir så et underlig antiklimaks helt på tampen av det hele. 

Superprodusent Yngve Sætre – som også bidrar med tangenter og koring – har som vanlig skrudd sammen et lekkert lydbilde, denne gangen med kledelig bruk av klang som gir albumet et preg av bergensk alternativrock anno slutten av 80-tallet. 
Samtidig låter det såpass rundt og levende at ingen bør bli skremt bort av den grunn. 
Dessverre er det bare ikke nok. 

«Snakkes i morgen» er et usammenhengende, utydelig og overflødig overskuddsprosjekt, som reddes av et par svært sterke enkeltlåter og det som på godt og ondt er blitt rockens kanskje viktigste bestanddel: nostalgi. 
