Alle er forbløffende inkompetente
I likhet med jenta i tittelen klarer ikke «The Girl on a Train» å holde kortene tett nok til brystet. 

FILM: 
En av de mest forføreriske og forvirrende hovedpersonene som finnes, er den upålitelige fortelleren: 
Jeg-personen som lar deg se verden gjennom hans eller hennes øyne, ta del i sine ønsker, komplekser og skuffelser - men som samtidig gir deg hint om at deres egen gjengivelse av det som skjer, er fordreid og formet for å støtte opp om deres eget syn på verden og seg selv. 

Alkoholisert heltinne 

Suksessromanen «The Girl on the Train», som selvfølgelig har blitt film, er en thriller med en slik hovedperson i sentrum. 
Rachel (Emily Blunt) er alkoholisert og deprimert, og det er bare begynnelsen. 
Til venninnen hun bor hos, forteller hun at hun jobber. 
Men egentlig bruker hun hver dag på å ta toget forbi det dyre boligstrøket der hun selv pleide å bo, for å spionere på ektemannen og kvinnen han forlot henne for, mens hun sutter på en sugerørsflaske fylt med noe helt annet enn vann. 

På disse ulykkelige togturene følger Rachel også med på et annet hus, der et vakkert og omslynget par synes å ha akkurat det livet hun selv føler hun har mistet. 
Men så, en dag, ser hun den kvinnelige delen av paret omfavne en annen mann. 
Kort tid etter forsvinner kvinnen sporløst, samme kveld som Rachel selv har en alkoholtåkete og underlig opplevelse i området. 

Ulykkelige kvinner 

Fortelleren sitter på vesentlig informasjon og blir besatt av å løse saken. 
Men hun er også rasende, deprimert, lett stalky, konstant beruset og svært vanskelig å ta alvorlig både for politiet og de som kjenner henne. 
Både i boken (som var litt for lang) og filmen (som føles litt for kort) er dette et flott utgangspunkt for en krimgåte, og Emily Blunt stuper uredd ut i utfordringen med å være nettopp den snøvlende fylliken på toget som andre passasjerer ser rart på og trekker barna sine unna. 

Hun står i den snublende spissen for en kvinnelig trio av frontfigurer som i seg selv er interessant. 
Historien handler også om Anna (Rebecca Ferguson), hun som var grunnen til at Rachels ekteskap gikk i stykker, og Megan (Haley Bennett), den sexy trofékjæresten. 
I likhet med Rachel, den ustabile eksen, er Anna og Megan klisjeer i omgivelsenes og publikums øyne, før de også røper nye sider. 
De har det, så klart, heller ikke særlig bra. 

Ikke spennende nok 

Alt dette hadde vært vel og bra om filmen bare hadde oppfylt sin viktigste oppgave og vært skikkelig spennende. 
Men regissør Tate Taylor holder ikke kortene inntil brystet lenge nok, og porsjonerer ut ledetrådene sine mer uforsiktig enn romanens forfatter Paula Hawkins. 
Dermed er det litt for fort åpenbart i hvilken retning det hele er på vei. 
Og når spenningstråden flises opp, blir det desto mer slående hvor grått og nedslående hele dette universet er; desto mer fordi himmelen alltid er overskyet og soundtracket stuck på den samme, motløse mollakkorden i to timer. 

Det hjelper heller ikke at alle som har noe som ligner på en ordentlig jobb, politifolk og psykiatere, oppfører seg overveldende inkompetent. 
Ingen yrkesgrupper kan nok forvente å få en trofast gjengivelse av arbeidsdagen sin på film, men oppførselen til disse menneskene er så mange lysår unna normal yrkesutøvelse at det blir vanskelig som tilskuer å ta filmen på alvor. 
Men uavhengig av tilskuerne tar denne filmen seg selv veldig alvorlig - alvorlig nok til at den burde klart å unngå den altfor store sekken med «middelmådige thrillere». 
