Filmanmeldelse «Arrival»:Lavmælt brøl 

Intens sanseopplevelse som leker mer med oppfatninger av vårt eget univers enn forestillinger av liv fra en annen planet. 

USA. 9 år. 
Premiere 11. november. 

Regi: 
Denis Villeneuve. 
Med: 
Amy Adams, Jeremy Renner, Forest Whitaker 

Når 12 mystiske romfartøy lander ulike steder verden over, kontakter amerikanske myndigheter språkprofessoren Louise Banks for å få hjelp til å forsøke å kommunisere med romvesenene. 

Mer om Adams: 
Verdens best betalte skuespillere. 

I starten av «Arrival» deler vi glimt av liv med Banks, spilt av Amy Adams. 
Vi ser øyeblikk med en baby, lykke med en ung datter og så glimt av sykdom. 
Det er en tilsynelatende sorgtynget professor som kommer på jobb på universitetet til nesten tomt auditorium dagen de 12 fartøyene lander. 

Snart er hun på bakgrunn av tidligere sikkerhetsklarering fra oversettelsesoppdrag – og at hun skal være den beste på sitt felt – fløyet til romskip-basen i Montana. 
Der skal hun samarbeide med matematiker Ian Donnelly (Jeremy Renner) under ledelse av oberst Weber (Forest Whitaker). 

Har du lest: 
Renner skilles etter ti måneder. 

Amy Adams stjeler showet 

Og så setter filmen for alvor i gang. 
Eller gjør den det? 
Akkurat hvor den starter og hvor den slutter, er et spørsmål du som publikummer blir sittende med lenge etter at rulleteksten har glidd forbi. 

«Arrival» er den mest menneske-orienterte romvesenfilmen siden «Contact». 
Og jo, du får se vesenene, men først og fremst leker filmen med oppfatninger av vårt eget univers. 

«Arrival» er full av undring, mysterier, og dveling ved hjertebank, synsinntrykk og stemninger. 
At resten av verden løper løpsk og samfunn bryter sammen, er forvist til et sidespor av nyhetsmeldinger som bare unntaksvis får fylle lerretet. 

Fikk du med deg: 
Norske Lisa fikk ny Hollywoodrolle. 

Amy Adams stjeler hele romshowet i en både nedtonet og nær fremstilling av Dr. Louise Banks. 
Hun er legemliggjørelsen av nerver og følelser, samtidig som hun utviser kontroll som bare i øyeblikk brister i små skjelvinger i hendene. 

Jeremy Renner har lite å jobbe med som Banks’ sparringspartner Ian Donnelly, men han får vist mer enn det endimensjonale action-fjeset vi har sett som Marvels Hawkeye og Wirkolas Hansel. 
Midt i filmen har han fortellerstemme i en oppsummerende sekvens som skurrer litt i filmens ellers lettflytende fortelling. 

Regissør Denis Villeneuve setter sin lit til at publikum er med på til tider kraftig utfordring av egen forestillingsevne. 
Og det funker. 

«Arrival» har blitt en film så velbalansert at skuespill, foto, klipp, spesialeffekter og musikk stort sett glir sammen i en sømløs sanseopplevelse der alle elementene spiller hverandre gode. 

Musikken fra den Oscar-nominerte islendingen Jóhann Jóhannsson må likevel nevnes som filmens mest magiske volumknapp som skrur intensiteten opp eller ned med én var - eller brutal, justering: 
Når vi ser romvesenene for første gang, er det til voldsomme drønn som fra elektroniske hvaler i brunst, mens øyeblikkene med Banks’ minner intensiveres med silkemyke strykere. 

Når filmen får premiere midt oppi valguken i USA, oppleves den også påtagelig treffende i beskrivelsen av en tidsånd der kommunikasjon og feilkommunikasjon blir et spørsmål om å være eller ikke være. 

Lars von Trier har sagt at en god film skal være som en stein i skoen. 
«Arrival» gnager som en flis i hjernebarken. 
