En mann uten maske
En sønn kan elske sin mor selv om han har alle mulige grunner til ikke å gjøre det. 

Sufjan Stevens er en kreativ fyr. 
Han har gitt ut alt fra en overdose snodige julesanger til elektronisk kunstrock og et forsøk på å lage et temaalbum til hver eneste stat i USA. 
Han ga seg etter Michigan og Illinois og hevdet at han bare hadde tøyset. 

Midt i alt dette har det vært en fare for at han kunne gå seg vill og glemme folkrocken han perfeksjonerte på "Seven Swans" i 2004, et album med kristendommen som tema. 

Selv om han har svart ja på spørsmål om han er en kristen, mener han at musikkpressen ikke er stedet å diskutere teologi. 
"No shade in the shadow of the cross" høres ut som en sang med religiøst budskap, men teksten tar andre veier: 

There's blood on that blade 

fuck me, I'm falling apart 

My assassin like Casper the ghost 

There's no shade in the shadow of the cross 

Hans mor Carrie døde for tre år siden. 
Albumet har sin tittel etter henne og stefaren Lowell. 

Det åpner med "Death with dignity". 
Jeg tilgir deg, sier Stevens til moren som slet med rusproblemer og schizofreni. 
Hun forlot barnet, men han var der da det gikk mot slutten for henne. 

Stevens vokste opp med faren og en stemor, men reiste på ferieturer til Oregon med moren og stefaren. 
Tittelkuttet "Carrie & Lowell" handler om disse turene. 
Brakk moren armen hans der, eller er det bare et bilde? 
Han hadde et langt bedre forhold til sin tidligere stefar. 
Fem år med håp, har han kalt det. 

Lowell Brams er samme mann som Sufjan siden startet plateselskapet Asthmatic Kitty med. 
Der jobber de fortsatt sammen. 

Ferieturene til Oregon dukker opp igjen i "Should have known better". 
Ikke alle minner er gode: 

When I was three, three maybe four, 

She left us at that video store 

Dette var likevel tiden da han kunne være nær moren, og han har spilt inn noen av kuttene på en Iphone på et hotell i Klamath Falls i Oregon for å gjenskape følelsen. 

Det tekniske er ikke det viktigste på platen. 
En naken gitar eller et enkelt piano. 
Trommer mangler. 
Bakgrunnsvokalen svever i rommet. 
Synthen er diffus. 

Barndommen har satt spor. 
Han er innom sitt eget rusbruk og sine vansker med å knytte seg til andre. 
Kjæresten som har forlatt ham. 
Hadde det vært like godt å avslutte det hele? 

Det er lett å tenke på en annen som slet med sitt: 
Elliott Smith skrev like hudløse sanger. 
Han døde 34 år gammel i noe som ble kalt selvmord, men som lignet mer på drap. 
Nick Drake ble heller ikke gammel. 
Han var 26 år gammel da han tok livet av seg. 

Stevens har lagd et album som kan sammenlignes med disse, men han nærmer seg 40-årsdagen og virker å ha sitt på det tørre. 
Selv om siste vers av på "Eugene" er dystert nok: 

Now I’m drunk and afraid, 

wishing the world would go away 

What’s the point of singing songs 

If they’ll never even hear you? 

Melodiene er like varsomt vakre som tekstene er selvutleverende såre. 
Dette er Sufjan Stevens' hudløse oppgjør med fortiden og seg selv. 
Neste gang vil han trolig gjøre noe helt annet. 
I det minste for sin egen helses skyld. 

Beste spor: 
"Should have known better", "The only thing", "John my beloved", "No shade in the shadow of the cross". 
