Morten Tyldums stjerne­film:Er nå dette egentlig så romantisk? 

«Passengers» er underholdning med bismak. 

FILM: 
Du vet den særegne, kokende frustrasjonen som bare dukker opp i én situasjon, nemlig når et gitt stykke elektronikk nekter å gjøre som du vil, og du bare får opp de samme, uforstyrrelige feilmeldingene når du prøver å gjøre noe med saken? 

«Passengers» begynner med den følelsen, i tiende potens og med litt mer alvorlige konsekvenser enn vanlig. 
Den frustrerte er mekanikeren Jim (Chris Pratt), og duppeditten som ikke vil lystre, er romskipet han er ombord i, det som egentlig skulle frakte ham til et nytt liv på en koloni i en annen galakse. 
Jim skulle egentlig ligge i dvale i 120 år, men har ved en feil våknet nitti år for tidlig. 

Han er alene og fortvilet, helt til han ikke er alene lenger, men i selskap med en annen passasjer, journalisten Aurora (Jennifer Lawrence). 
Det er her filmen går fra å være en underholdende og klaustrofobisk fremtidsfabel til å bli noe litt rarere og litt mindre vellykket. 
Tidvis sjangler «Passengers» gjennom sine egne hyperdesignede korridorer. 

Stockholm-syndrom? 

Mye har vært skrevet på veldig kort tid om at «Passengers» har et problematisk plott, all den tid det er basert på at en av de to hovedpersonene gjør noe virkelig ille mot den andre. 
Kritikere og kommentatorer har mumlet om at filmen er en forskjønning av Stockholm-syndromet, at budskapet synes å være at den som er ensom, fortjener selskap, selv om det ikke er valgt av den andre. 
Det er et klart poeng, selv om noen av rekasjonene virker litt vel oppskrudde. 

Det glattes ikke over at det misdederen gjør, er skikkelig, skikkelig dårlig gjort, samtidig som det på sin måte er forståelig. 
Men det hele gjør også at vekslingene mellom konvensjonell, Ungkaren-aktig romantikk med levende lys, og brøling og skriking, virker vel brå. 

Og det gir en bismak til det hele når det som skal til for å gjøre alt godt igjen, er å spenne på seg romdrakta og redde verden, muligens med innlagt ofring av seg selv. 
Det er flere øyeblikk der det er lett å tenke: 
Vent litt. 
Er dette egentlig så romantisk? 

Stødig, men glatt Tyldum 

Norske Morten Tyldum, som med dette lager sin første Hollywood-film siden gjennombruddet med «The Imitation Game», har stort sett hendene trygt på romskiprattet. 
Fortellingen er stram og jevnt over underholdende, men også litt glatt. 
Pratt og Lawrence, kanskje de største drømmekjærestene for hver sin halvdel av jordens befolkning akkurat nå, kommer gjennom lerretet på pur karisma. 
Manus gir dem verken utfordringer eller trekk som kunne gjort Jim og Aurora til sterke personligheter. 
Dette, at de er en slags generelle fantasipartnere snarere enn mennesker av kjøtt og blod, blir desto tydeligere når de så ofte er de eneste menneskene publikum, og den andre, kan forholde seg til. 
Det er både til å bli begeistret av og betenkt over at bartenderandroiden, spilt av en skjelmsk Michael Sheen, bryter seg inn og stjeler alle scenene han kommer i nærheten av. 

De eksistensielle dimensjonene, som har en naturlig plass i en fortelling som dette, er vevd fint inn, uten for mye sentimentalitet. 
Det stilles forsiktige spørsmål om det å lengte etter noe større, satt opp mot å jobbe med det man har. 
Men de får ikke ligge i luften lenge før det blir avbrutt av det filmen er mest opptatt av, action og romantikk, i et samliv som ikke virker helt villet eller musikalsk - ikke ulikt det som skjer mellom den bærende duoen som prøver å finne ut av hverandre, på vei til en galakse langt, langt unna. 
