Overskuddspreget, men svært ujevnt album fra pokeransiktet
Gaga går country. 

ALBUM: 
Selv om det ikke er åpenbart, har Lady Gaga alltid hatt solskinnet i seg. 

Bak skallet av iskald – og, spør du meg, livløs – elektropop som skjenket henne global berømmelse, har det vært små glimt der musikken til nå 30 år gamle Stefani Germanotta faktisk har vært morsom å lytte til. 

Jeg tenker spesifikt på låter som «Summerboy», sistesporet på albumdebuten «The Fame». 
Den er Neptunes-preget funkpop som fikser det god popmusikk er ment å gjøre: 
Få deg til å glemme at vinteren er lang, og at ensomheten stadig puster en i nakken. 

På sitt beste gjelder også det «Joanne», en overraskende overskuddspreget utgivelse. 
Albumbeste «Come to Mama» er smakfull doo-wop, ikke bare forbausende likt Amy Winehouse og indiemusikeren Ezra Furman, men også et triumferende nikk til Lady Gagas fortid som gogo-danser. 

Den er kulminasjonen av albumets fokus på gitarmusikk, og da særlig country. 
Produsent Mark Ronson – mannen bak «Uptown Funk» – har bidratt til å gi «Joanne» et varmt lydbilde krydret med en rekke finurlige detaljer. 

Det betyr imidlertid ikke at melodiene holder vann. 

Både FM-rockeren «Diamond Heart», latinoflørten «Dancin’ in Circles» og ledesingelen «Perfect Illusion» er utmattende lytting, hvor det å bare dra på til Gaga begynner å breke blir brukt som botemiddel mot mangelen på ordentlig gode refrenger. 

Selv om dette er de mest slitsomme eksemplene, er de regelen fremfor unntaket. 

I motsetning til «John Wayne», makter imidlertid «A-YO» å transformere albumets mest sørstatsharry impulser om til noe uimotståelig. 
Den understreker at «Joanne» er en slags omvendt Taylor Swift, der Lady Gaga tar steget fra monolitisk maskinpop til noe mer jordnært. 

Sammenlignet med Swift, har imidlertid Gaga fortsatt til gode å stråle mer enn bare glimtvis. 
