Nytt album:Et av karrierens beste fra James Blake 

Et sterkt album skapt for arenaer og festivalscenen. 

James Blake er en engelsk elektronika-, soul- og popartist som skapte bølger med sitt selvtitulerte debutalbum i 2011. 
Singler som «The Wilhelm Scream», Feist-coveren «Limit To Your Love» og Joni Mitchells «A Case Of You» sendte den unge briten inn i mainstream-sfæren. 
Hvor han ble værende. 

Tidlig viste han interesse for hiphop, i likhet med musikkfrende Justin Vernon fra Bon Iver, og gjennom samarbeid har han kommet tett på noen av de største i sjangeren. 
Han har hyret inn RZA, frontmann i den klassiske gruppen Wu-Tang Clan. 
Han har produsert og sunget på Lemonade, mye mulig én av Beyoncés største plater. 
Han har produsert for Kendrick Lamar, Vince Staples og Frank Ocean og hadde en låt med i Marvel-filmen Black Panther. 

God balanse mellom aktualitet og egenart 

Blake er nå aktuell med albumet Assume Form, hans fjerde. 
Forgjengeren var en ørliten skuffelse, og The Colour In Anything (2016) fikk meg til å tro at han kanskje hadde investert for mye tid i samarbeid. 
Men en liten håndfull singler fra i fjor gjorde meg håpefull, og gjett om formen nå er funnet. 

Det hadde ikke vært overraskende om James Blake implementerte mye hiphop nå, også på grunn av hvordan dagens musikktrender ser ut. 
Og det er absolutt en del hiphop på Assume Form, men han vet å håndplukke artister og samtidig beholde alt det som gjør James Blake til – vel James Blake. 

Unge rappere, ta notater 

Av store navn her er rapper Travis Scott, aktuell med albumet Astroworld, samt en av de beste rapperne der ute: frontmann i Outkast, André 3000. 
Begge bidrar med sin egen touch. 
André har ikke hørtes bedre ut foran mikrofonen på lenge, og imponerer med profesjonell tekstlevering. 
Unge rappere, ta notater. 

Blake har hyret inn Metro Boomin også. 
Kanskje ikke navnet som høres mest kjent ut, men han er den produsenten og beatmakeren som har formet dagens hiphop-sound mest. 
Vevd sammen med James Blakes egne produksjoner og sjelfulle røst, som spenner over et stort register, låter ingenting krampaktig og malplassert. 
Det føles ikke som han har dyttet inn elementer for å være hipp og moderne. 

Er et karrierehøydepunkt 

Gjennom de tolv låtene får vi presentert et musikalsk utvalg som spenner over Blakes repertoar. 
I kjent stil leker han med vokalen, pitcher den opp og ned, og forvrenger den til noe vakkert. 
Han eksperimenterer også en del med andre instrumenter. 

I tillegg til egne ferdigheter foran pianoet har han strykere og synther med, og det tilfører noe friskt til lydbildet. 
Tekstene til James Blake har aldri vært spesielt lange eller i fokus, men heldigvis får de litt større spillerom her. 
Spesielt i låten «Don’t Miss It» hører jeg ekstra godt etter. 

Albumet virker større 

James Blake er en artist som tidligere nok har passet bedre i en mer intim konsertsetting, men med Assume Form kan han ha laget noe for arenaer og festivalscenen. 

Og for deg som liker James Blake for de stille og skjøre øyeblikkene: 
Ikke vær redd, det er mange av de også. 
Som album er dette en av Blakes’ beste, sidestilt med debuten. 
