En sterk bukett pøbler
Eddi Eidsvågs Pøbelprosjekt har vi visst om lenge. 
Men å komme på innsiden av det slik dokumentarist Kari Anne Moe gjør, er rørende opplevelse. 

Regissøren viste allerede for tre år siden at hun mestrer det å få tillit hos ungdommer slik at de åpner seg foran kamera. 
I 2012 kom Moe med dokumentaren «Til ungdommen» der hun fulgte fire politisk engasjerte ungdommer fram mot skolevalgene høsten 2011. 
Den gang eksploderte 22. juli-massakren midt under opptaksprosessen og satte sitt grufulle preg på AUF-ungdommen som Moe var i gang med å følge. 
I dokumentaren forteller Johanne hvordan hun overlevde Utøya-marerittet. 

En dokumentarist har med andre ord ikke full kontroll over virkeligheten som hun vil fange inn med sin mikrofon og sitt kamera. 
Det gjelder også for «Pøbler» der enkelte av deltakerne på arbeidslivskurset slett ikke lar seg engasjere så målrettet som Eidsvåg og hans medarbeidere jobber iherdig for at de skal. 

LES OGSÅ: 

Men at noen av «pøblene» tidvis er både uregjerlige og uvillige, aggressive og trøtte, er bare en styrke for dokumentaren. 
Hvis filmen utelukkende hadde framstått som en skrytedokumentar om hvor vellykket Pøbelprosjektet er, ville den gjort langt mindre inntrykk. 

Et strålende utvalg 

Moe får være flue på veggen i klassetimer, under forelesninger og i individuelle samtaler som de unge voksne kursdeltakerne har med Pøbelprosjektets ansatte. 
Det sier seg selv at hun har timesvis med opptak som er klippet ned til halvannen time, der et lite knippe av elevene følges tettere enn andre i klassen. 

Det utvalget Moe har gjort, fungerer strålende. 
Her er ettbarnspappa Jan Olav (24 år) som på grunn av dysleksi aldri har lært å lese, men i stedet er blitt en tidvis utagerende fyr etter år med slåssing, kriminalitet og fengselsopphold. 
Her er Kelly (19) som er blitt mobbet og har mistet all selvtillit. 
Maylén (24) har også en datter, men strever med sin ADHD-diagnose. 
Og så er det livlige Jakob (25) som har festet og dopet seg i årevis med ødelagt skolegang og manglende arbeidskarriere som resultat. 

De vil alle få orden på livet sitt, men får de det til? 
Heldigvis klarer Moe å gjøre seg «usynlig» for aktørene, sikkert fordi hennes kamera er der hele tiden slik at de glemmer filmfotografen og oppfører seg slik de uansett ville gjort. 
Det gjør at utsagnene fra elevene i klassesamtaler så vel som til veilederne virker befriende ekte og ærlige. 

Derfor blir «Pøbler» så sterk. 
Filmen lar oss møte unge voksne som har blitt såret og krenket og mobbet og utestengt i barndom og ungdom. 
Følgelig er selvfølelsen brutt ned og framtidshåpet ødelagt. 
Å være vitne til hvordan forelesere og ansatte jobber for å bygge opp igjen det ødelagte, er både rørende og sterkt. 

Dagens Næringsliv skrev i vår at av de 94 prosent som fullfører Pøbelprosjektets kurs, ender 45 prosent med å få seg jobb og 22 prosent utdannelse. 
Det fine med Moes dokumentar er hvordan hun viser oss levende, sjarmerende, skjønne unge mennesker bak disse tallene, ikke bare de som Eidsvåg & Co lykkes med, men også det mindretallet som virkelig strever med å komme seg videre. 

Anbefales på det varmeste. 
