Anmeldelse:«Ted 2» 

Bamse. 
Bra kar? 

FILM: 
Det er ikke en forutsetning å ha egne kjønnsorganer for å være besatt av dem. 
Den snakkende teddybjørnen Ted, han som ble vakt til live av sin eiers fromme ønskedrøm i «Ted», er nå tilbake. 
Fremdeles har han en munn som burde vaskes, om ikke med grønnsåpe, så med Milo. 

En bamses sjel 

Også «Ted 2» er en hyllest til en ørkesløs, tenåringsaktig guttethet. 
Den har jordsmonnet og gjødselen den trenger i kjemien mellom bestevennene John, spilt av Mark Wahlberg, og Ted, som har stemmen til regissør og manusforfatter, Seth MacFarlane. 

De to deler en forkjærlighet for marihuana, innforstått referanselek, alt som er klissete og sexfiksert samt en forkjærlighet for å plage livet av joggere og prøvende standupkomikere når de kjeder seg. 

At 
Ted er et produkt av filt og fuskepels plager ingen, heller ikke den trailersexy Tami-Lynn, som han gifter seg med. 
Men når paret vil adoptere, blir myndighetene vekket opp fra dvalen, og Ted må gå rettens vei for å bevise at han er noe annet enn en eiendel. 
Dermed veksler penisvitsene med malmfulle taler om sjel og selvbevissthet, for sikkerhets skyld framført av den lokale eksperten på den slags, Morgan Freeman. 

De mange små speiderekspedisjonene inn i grenselandet av det man kan kalle etnisk basert humor og inneholder den kanskje første henvisningen til Charlie Hebdo-massakren i en helaftens komedie. 
Begge deler er symptomatisk for MacFarlanes generelle glede over å trekke strikken så langt som overhodet mulig, uavhengig av om den fyker i retning av noe spesielt godt poeng. 

For mange av vulgaritetene føles trette og utmattende, særlig når de blir hengende i luften som vage punchlines som tror de er vittigere enn de er. 

Popkulturelle universer 

Samtidig er og blir det morsomt å se ren rølp lagt i munnen på en figur som forbindes så sterkt med ubesmittet barndom som kosedyret. 
Og best er «Ted 2» når handlingen sklir surrealistisk over i andre sjangre og popkulturelle universer, som når oppdagelsen av en frodig marihuanafarm spilles ut som en av de mest kjente scenene fra «Jurassic Park», med alvorlige miner og blanke øyne. 
Det var denne typen teft som gjorde MacFarlanes mest vellykkede verk til nå, animasjonsserien «Family Guy», til en fornøyelig affære som skapte et lekent fellesskap med seerne sine. 

MacFarlane kan ha et skarpt blikk. 
Men det forblir for det meste festet på hans eget underliv. 
Der er det ikke nok, eh, stoff. 
