Tipp-topp rødtopper
Knallfine låter, vakre harmonier og ungdommelig entusiasme: 
Kan man egentlig ønske seg mer? 
Det måtte i så fall være rødhårede tvillinger. 

«WOOOW! 
Så mange folk på vår RELEEEAAASE-konsert! 
» 

Det er ikke ofte man ser mindre blaserte artister enn Maren og Charlotte Wallevik Hansen på en scene. 
Men så er da også de 19 år gamle kristiansandstvillingene her for å feire utgivelsen av sin aller første EP, fem spor lange «Elephant Nation». 

De to rødtoppene — ha undertegnede unnskyldt for ikke å vite hvem som er hvem - utstråler en blanding av sprekkeferdig stolthet og pur positiv energi. 
Begge lukker øynene når de synger, begge smiler når de åpner dem igjen. 
Og sammen har søstrene Wallevik Hansen noe som ikke kan kalles annet enn naturlig scenetekke. 

Dessuten har de noen ordentlig fine låter. 
I kveld åpner de med tre ingen i publikum har hørt før. 
Den første viser hvor samkjørte både stemmene og gitarene deres er, den andre at de kan komponere folksanger som en annen Dolly Parton, den tredje at de kan ha en fremtid om de skulle velge å skrive på norsk også. 

Bandet 
- Morten Martens på bass, Gunnar Sæter på trommer og Kjetil Grande på gitar - mønstrer på i tide for sangene fra EP-en. 
«Give Me Love» bruker et av de mest effektive tricksene i popmanualen: å holde versene nedpå bare for å la dem bli forløst i store, catchy refrenger. 
«Bathroom Floor» får det beste ut av et annet: mørk tekst satt til oppløftende musikk, i dette tilfellet en uimotståelig Motown-beat. 

Kveldens virkelige gåsehudøyeblikk blir likevel «5000 Lanterns»: dyp, dyp lengsel uttrykt gjennom de svaleste av søsterharmonier. 

En påminnelse om at Oakland Rain fremdeles er et veldig ferskt prosjekt , får vi når de allerede etter tre kvarter og 11 sanger sier takk for seg. 
Til gjengjeld plusser de på «en låt vi skrev i går», en som utarter i løssluppen dansing og tilløp til rapping. 

Ungdommelig entusiasme kaller man sånt. 
La oss håpe at Oakland Rain beholder den i mange år ennå. 
