Anmeldelse av «Livet er den eneste måten»:En gavepakke for alle som ønsker å bli kjent med en av Polens store poeter 

Amfiscenens intimforestilling åpner døren til en polsk poet og nobelprisvinner. 

Den polske dikteren Wisława Szymborska (1923–2012) var en «øyeblikkets poet». 
Hun fanget øyeblikket, samtidig som hun fattet øyeblikkets umulighet. 

Et øyeblikk er fortid i neste øyeblikk. 
Denne nydelige, intime forestillingen er full av definerende øyeblikk, anekdotiske og ironiske, om tilfeldighetenes spill, om hvor flytende tilværelsen er, som skyer i evig forandring. 

Szymborska er blitt beskrevet som «poesiens Mozart», «verdenspoesiens Greta Garbo» og «poesiens bestemor», og i 1996 mottok hun motstrebende Nobelprisen i litteratur. 

Skrev i språkets rytme 

I Polen er Szymborska umåtelig elsket. 
For den store polske kontingenten i Norge må dette være en gavepakke, og forestillingen gir et norsk publikum en velkommen anledning til å bli bedre kjent med henne. 

Samtlige dikt er tekstet på polsk, og et par av dem spilles av som opptak med henne selv. 
Stemmen avslører i all sin enkelhet og usentimentalitet både lunheten i humoren, skarpheten i tanken og overbevisningen som ligger bak hvert enkelt ord. 

Hun skrev i språkets talerytme, nærmest snakket frem sine tekster i tablåer med ironiske sideblikk. 

Tre generasjoner skuespillere, Ellen Horn, Gisken Armand og Henriette Marø, fremfører tekstene fra tre tilstander i Szymborskas liv. 
De gjør det variert, personlig og ukunstlet: 
Horn innsiktsfullt og humoristisk (med ekko fra sin fabelaktige Undset-monolog), Armand fortellende, impulsiv og nedpå, Marø romantisk. 

Denne forestillingen bør få etterfølgere, også med norske diktere. 

Nedskrellet til skjelettet 

Szymborska ble nesten 90 år, men hennes produksjon teller bare cirka 350 tekster. 
Utvalget på rundt 25 som er gjort her, synes å fortelle at hver av dem er nedskrellet og finpusset så å si til skjelettet. 

Det skarpe øyet for små ting – et løvblad, en stein, en blekkdråpe, satt opp mot de helt store og avgjørende spørsmål om liv og død – gjør hvert og ett til et bilde på hennes trang til å trenge inn i, forstå, bli ett med. 
Og igjen – umuligheten av nettopp det. 

Den nederlandske regissøren og scenografen Jos Groenier har skapt en rolig og ettertenksom stemning, som synes å være i pakt med Szymborska selv. 

Hun skrev for hånd, langsomt og med svart blekk. 
Hånden som skriver, utgjør en del av videobildet som glir over tre transparente skjermer. 
Lydbildet er Jan Garbareks og Kjetil Bjerkestrands nedtonede jazz, lyset er diskret. 

Szymborska bodde det meste av sitt liv i Kraków, i nærheten av Auschwitz. 
Akkurat det belyses ikke gjennom det aktuelle diktutvalget. 

Det politiske er nedtonet, det erotiske også. 
Men det finnes i andre betydelige tekster. 
Slikt er ganske viktig, for man kunne ellers undre på om hele krigen, kommunisttiden og undertrykkelsen gikk henne forbi – en umulighet i Polen. 

Szymborska «tilpasset seg» undertrykkerne, som Sjostakovitsj gjorde i Russland, men fikk i likhet med komponisten sagt alt hun ville likevel. 
Et dikt om en terrorist er med, han som står utenfor og teller sekundene til bomben går av. 

Hun meldte seg ut av kommunistpartiet i andre del av 60-årene. 
Hun besøkte Israel i 2004 og gjenfant noen overlevende gamle venner. 
