Løfterik sesongåpning i Oslo-Filharmonien
100-års jubileet nærmer seg, og orkesteret jobber godt. 

Et fargesprakende russisk orkesterverk, en klaverkonsert og en norsk uroppførelse er innholdet i Oslo-Filharmoniens sesongåpning denne uken med tre påfølgende konserter. 
Rimskij-Korsakovs «Scheherazade» står på programmet på alle konsertene, Beethovens «Klaverkonsert nr 5» spilles torsdag og fredag, mens Herman Vogts «Solsangen» kun ble framført torsdag. 

«Scheherazade» (konserten onsdag) med inspirasjon fra «Tusen og en natt» er noe av spenstigste som finnes av klassisk musikk. 
Brusende klanger og iørefallende melodier veves sammen på mesterlig vis av Nikolaj Rimskij-Korsakov (1844-1908). 
Han har også skrevet en berømt lærebok om hvordan komponere og orkestrere for symfoniorkester som benyttes også i våre dager. 
Dirigent Vasily Petrenko lyktes godt i de storslåtte partiene med utpensling av komposisjonens drama til et spennende forløp. 
Han fikk umiddelbar respons i orkesteret. 
De roligere delene var finslig spilt, men manglet litt innlevelse for å bli virkelig gripende. 
Konsertmester Elise Båtnes var en virkningsfull solist som skapte musikalske farger og undring. 

Beethovens «Klaverkonsert nr 5» hadde Stephen Hough som solist. 
Anslag og frasering var utført på en original, personlig og forfriskende måte. 
En musikalsk eleganse preget hele tiden spillet hans, og opplevelsen ble en blanding av lekenhet og dypere alvor. 
I den overjordisk vakre midtsatsen synes jeg tolkningen ble for kjølig og distansert, selv om en slik tilnærming også byr på fascinerende øyeblikk. 
Oslo-Filharmonien håndterte orkesterpartiet med mange flotte detaljer, både solistinnslag og i samlet spill. 
Et par steder var presisjonen litt uklar, og overgangen til sistesatsen manglet ro og magi. 
Stephen Hough spilte Griegs «Nocturne» fra Lyriske Stykker som ekstranummer og viste at han er en eminent pianist som våger å gå sine egne veier. 

Herman Vogt (1976) er en norsk komponist som definitivt innehar en sterk musikalsk og dramaturgisk åre. 
Verket «Solsangen» henter inspirasjon fra Frans av Assisis dikt som hyller Gud og elementene i tilværelsen, og Vogt skaper et troverdig og fascinerende forløp i den 16-minutter lange komposisjonen. 
Enkelte ganger opplevde jeg riktignok instrumentasjonen som kompakt og overlesset. 
Avslutningspartiets sekvens der strykere og treblåsere med innlevelse beveger seg mot det himmelhvelvende og guddommelige, skapte en reell forbindelse til budskapet fra Frans av Assisi gjennom tonene til Herman Vogt. 
Det er meningsfullt når Oslo-Filharmonien løfter fram samtidskomponister med noe på hjertet. 
