Anmeldelse:«Sommer i Toscana» 

Såpass blottet for følelser, engasjement og narrativt driv at man spør seg hvorfor den i den hele tatt har blitt en film. 

FILM: 
Følelsen av at filmmediet i løpet av de siste tiårene har mistet noe av sin kulturelle relevans blir aldri sterkere enn når man ser sympatiske, kompetente og umiddelbart forglemmelige dramaer på halvannen time. 

Overflødig «Sommer i Toscana» er en slik film, og handler om en hengslete søttenåring med trang forhud, som må kvitte seg med jomfrudommen før sommeren er over. 
Heldigvis for vår mann Edoardo står flere unge kvinner parat til å hjelpe ham, og det eneste problemet er altså forhuden, som han av uante grunner kvier seg for å operere vekk. 

Historier om tenåringsgutter på desperat jakt etter sitt første ligg er en tradisjonsrik sjanger, men selv om Edoardo gjør for blekksprut hva hovedpersonen i «American Pie» gjorde for pai, unnviker «Sommer i Toscana» de fleste av sjangerens klisjeer. 
Problemet er at den samtidig unnviker både humor, spenning og narrativt driv. 

Impotent 
Det er mange fine enkeltelementer i «Sommer i Toscana», men som helhet fungerer den ikke i det hele tatt. 
Regissør Chiarini er så oppsatt på å unngå klisjeene at han ikke tør å nyttegjøre seg av standardgrep som beviselig fungerer, og resultatet er en film som verken makter å overskride sjangeren eller utnytte dens iboende kraft. 

For bare et par tiår siden hadde kinofilmen en så selvsagt posisjon i samfunnet at en film som dette hadde udiskutabel verdi i kraft av å være en del av samtidens dominante kulturuttrykk. 
Men i ei tid da mennesker oversvømmes av bildefortellinger i alle kanaler, framstår «Sommer i Toscana» som en historie uten følelser eller engasjement, hvis vei til spillefilmformatet er brolagt med vanetenkning og rene tilfeldigheter. 
