«Heimebane» er fortsatt noe av det beste norsk drama har å by på
Brukne bein, knuste drømmer, homofobi i idretten og enda mer #metoo. 
Det er klart for andre omgang av «Heimebane». 

Man skal være ganske avkoblet fra både underholdning og sosiale samtaler for ikke å ha fått med seg fjorårets store norske seriesnakkis, Heimebane. 

Serien introduserte oss for den første kvinnelige eliteserietreneren i norsk fotball, og serverte oss en berg-og-dal-bane av oppturer og nedturer med fotballaget Varg. 

Handler om det som skjer i garderoben 

Nå er det klart for ny runde, eller omgang om du vil, med Helena Mikkelsen (Ane Dahl Torp) og hennes stolte fotballag fra Ulsteinvik. 
Der første sesong handlet om å overleve i eliteserien, er det denne gangen å vinne cupfinalen som er sesongens store mål. 
Men også denne gang handler det like mye om det som skjer i garderoben, som det som skjer på banen. 

Serieskaperne har selv understreket at dette er en serie for alle, ikke bare fotballfans, og det har de helt rett i. 
Dette er så solid dramahåndverk at man kunne lett ha byttet ut fotball med en annen aktivitet uten at historien ville blitt noe dårligere. 
Likevel skal det sies at fotballbanen som arena er et godt valg. 
Den gir gode muligheter til å bore i temaer som lagfølelse, ambisjoner, kynisme, utholdenhet og knuste drømmer. 

Egoistisk og ambisiøs målstyring 

I rollen som Helena Mikkelsen satte Ane Dahl Torp en ny standard i norsk drama i fjor. 
Der norske manusforfattere og regissører tidvis har hatt en tendens til å overspille når enkelte karaktertrekk skal synliggjøres, virker Helena Mikkelsen helt troverdig i sin egoistiske og ambisiøse målstyring. 

Både fotballspillere og familie må finne seg i å ofres for best mulig sluttresultat. 
Hun har hverken utviklet sosiale antenner, blitt mer åpen eller på andre måter endret sin adferd siden første sesong. 
Det er derfor bra at serieskaperne har skiftet fokus til rollegalleriet rundt henne. 

Kan spille mer enn en avdanket fotballspiller 

En av de store styrkene til Heimebane er nettopp at serien ikke bare lener seg på én god hovedkarakter. 
Her er det faktisk et helt lag av gode karakterer å spille på. 
Varg-sjef Espen Eide (Morten Svartveit), som tidligere hadde som hovedjobb å være seriens moralske kompass, får utvidet paletten i sesong to. 
Den forvalter han på strålende vis. 

Det samme gjelder datteren Camilla Mikkelsen (Emma Bones) og stjernespilleren Adrian Austnes (Axel Bøyum), som kanskje enda mer hver for seg enn sammen, er spennende å følge. 
John Carew får vist seg som en habil skuespiller som kan mer enn å spille en avdanket fotballspiller. 
Tilskuddet på laget er dessuten et friskt pust, med det uforløste stjerneskuddet Aron (Nivethan Senthurvasam). 

Sitter igjen med en ubehagelig følelse 

I likhet med første sesong blander serien universelle problemstillinger fra hele følelsesspekteret med tidsriktig tematikk. 
Uten å røpe for mye av handlingen, kan jeg fortelle at serien spiller videre på den høyst treffende #metoo-tematikken fra første sesong, men denne gangen med to menn i rollene. 
Serien klarer å få frem alvoret i situasjonen uten å ty til overdreven dramaturgi. 
Det gjør at man også sitter igjen med en langt mer ubehagelig følelse som seer. 

Av andre temaer som preger sesong to, er homofobi i idretten en rød tråd gjennom alle episodene. 
Nok en gang klarer Heimebane å vise at dette er ikke en problemstilling som gir likt utslag overalt, men også avhenger av faktorer som geografi og generasjon. 

Litt for karikerte fotballsupportere 

Vi får oppleve fotballindustrien fra både spillerne, trenerne og investorenes perspektiv, som gir et godt innblikk i hva som står på spill. 
Hvis man skal trekke serien for noe, er det at den gir et i overkant karikert bilde av de norske fotballsupporterne. 
Her har serien et utviklingspotensial i sesong tre, som vi tar for gitt vil komme. 

Varg-supporterne fremstår konsekvent som drikkfeldige, bøllete, aggressive og noen ganger også farlige, som når Varg besøker en konkurrent og man får følelsen av å være mer i Blackpool enn i Bygde-Norge. 
Samtidig står Varg-supporterne for noen av seriens vakreste øyeblikk, som når de hyller sitt elskede lag fra tribunen. 
Da er det bare å finne frem lommetørkleet. 
