Anmeldelse:«En natt i Berlin» 

Byr på én time virtuos filmkunst skvist inn mellom halvannen time med triviell sjangerfilm. 

FILM: 
På vei ut fra en nattklubb klokka fire om natta møter spanske Victoria fire unge menn som tilbyr seg å vise henne «det ekte» Berlin. 
Den ensomme arbeidsinnvandreren er glad for selskap, og finner raskt tonen med en av mennene. 
Våryre spaserer de gjennom byens tomme gater, men når Victorias nye venner må gjøre en tjeneste for en lyssky forretningsmann tar kvelden en dramatisk og skjebnesvanger vending. 

Bragd 
I norsk presse har «En natt i Berlin» fått mye oppmerksomhet for sitt prisbelønte fotoarbeid og det faktum at den er skutt i én sammenhengende tagning — hvilket er fullt forståelig all den tid filmens fotograf er norske Sturla Brandth Grøvlen og tyske spenningsfilmer tradisjonelt er vanskelige å selge til et norsk publikum. 

Men selv om det ikke hersker noen tvil om at dette er en bragd hva gjelder planlegging, koordinering og koreografi, bidrar det tidstypiske grepet med å rette fokus mot prosessen snarere enn selve verket til å trekke oppmerksomheten bort fra det faktum at Sebastian Schipper har laget en ganske bemerkelsesverdig film. 
Det vil si, «En natt i Berlin» består i realiteten av tre distinkte deler, og bare én av disse er filmkunst på virkelig høyt nivå. 

Gjenkjennelig 
Første del er en slentrende skildring av et nattlig møte mellom mennesker som er ute etter spenning og moro, som etter hvert blir så naturalistisk at den oppleves som triviell og enerverende. 
Etter tre kvarter skifter imidlertid filmen gir, og den påfølgende timen byr på imponerende og virtuos filmskaping som forener drama, spenning og samfunnskritikk. 

I tredje akt tar imidlertid spenningselementene overhånd, og drukner kjernefortellingen om den søkende arbeidsinnvandreren Victoria i et skred av scener som bryter med troverdigheten Schipper har brukt så lang tid på bygge opp i første akt. 
Ironisk nok er det dermed den sammenhengende tagningen som til slutt gjør filmen minneverdig. 

Menneskehjernens automatiserte respons på å se natt bli til dag i realtid tilfører filmen en erfaringsbasert og sanselig gjenkjennelighet som gir «En natt i Berlin» en gjennomslagskraft som er de færreste filmer forunt. 
Og denne effekten er langt viktigere enn teknikkene som ble brukt for å framstille den. 
