Den deilige lukten av trøbbel
Ordene triller som erter ut av en sekk merket London 1976. 

Oslo Ess spiller pønk, men steget over i andre sjangre er ikke lang. 
Måten ordene strømmer fritt på, ligger nærmere rappen enn pønken. 
Og senker du tempoet på tittelkuttet "Konge uten ei krone", kunne du fått en Kaptein Sabeltann-sang. 
Eller på engelsk et comeback for Shane MacGowan. 
"Akilles" er ikke så langt unna Dumdum Boys.Det er ikke noe galt i dette. 
Bandet evner rett og slett å lage allsangvennlige låter med en kjerne solid som stål. 
De har gått fra å være en kuriositet i norsk rock til å bygge opp noe som kan vare lenge. 

Å, der var vi tilbake igjen! 
Slik åpner de ballet, med første linje i "Underholdning". 
Det blir ikke noe dårlige etter hvert som sangen skrider fram: 

Drikker på trikken med The Jam på øret 

Jeg er Paul Weller. 
Jeg har ingenting. 

Å gjøre det kaller jeg underholdning. 

"Underholdning" er en kampsang i pønkens ånd, et retningsløst opprør mot alt og alle. 
En sang om dem selv og en hyllest til dem som har gått foran. 
Om å vekke naboen ved å spille The Clash. 
Politi på døra. 
Hva ska' dem gjøre a'? 
Det kaller jeg underholdning. 

T empoet skrus opp enda mer på "Napoleon", der innleid trommis Håvard Takle Ohr (El Cuero) forsøker å sette fartsrekord. 
En sinnssyk, virvlende asiatisk dans på slutten. 

"Her er jeg" åpner med blåsere, heller ikke noe typisk pønkgrep. 
Men Oslo Ess definerer sjangeren etter eget hode, og de lykkes med grepene de tar. 

Tittelkuttet "Konge uten krone" kretser rundt det eldgamle tema om at lykken ikke kan kjøpes for penger, eller som Oslo Ess sier det: 
Trenger ingen apanasje for å bo i en garasje. 

"Trøbbel (med onklp)" er en tøff ska-låt, i god pønktradisjon. 
Den handler om at det som virker for godt til å være sant, som regel er det: 
Sku' flytte noe herfra til hit og greia var at det var risikofritt ....åh, åh, det lukter trøbbel! 
"Et sted for å glemme" handler om Camilla med en far som satt inne og en mor som var ute. 
Gitaren og pønken er det har hun har å klamre seg til, dyslektisk, disrespektisk, men helt elektrisk. 

"Akilles" åpner rolig og bygger seg opp, med en tekst om å være til byrde for andre. 
En kjærlighetssang, merkelig vakker. 
Cellospill av Martin Rosenhoff. 

Oslo Ess dveler ikke lenge ved livets myke stunder og er tilbake på kjøret med "Ikke se ned". 
To kjappe minutter om å følge sin egen kurs: 
J eg hører på øret jeg liker å høre med, gjør hva jeg føler for. 

"Finner ikke ord"er om ordene som ikke kommer, men låtskriverne Åsmund Lande og Knut-Oscar Nymo har samtidig ikke noen problemer med akkurat det: 
Leser Thoreau. 
Victor Hugo. 
Det hjelper jævli' lite nå. 

De tar seg stort sett av låtskrivingen på platen. 
Lande er i tillegg vokalist og gitarist, mens Nymo spiller bass. 
Tredjemann er gitarist Peter Larsson."Amerika" er siste kutt, den gamle drømmen om en framtid der. 
Sunget av Oslo Ess bobler det av ironi her, ikke minst fordi teksten er så streit som den er. 

De ti kuttene feies unna på 26 minutter. 
Det gjør meg sulten på mer, og det er slik det skal være. 
Men ikke la det gå to år til neste gang da, gutter. 

Beste spor: 
"Underholdning", "Her er jeg", "Konge uten ei krone", "Ikke se ned", "Finner ikke ord". 
