Konsertanmeldelse Arcade Fire, Øyafestivalen:Arcade halv fire 

Brenner ikke like godt lenger. 

En gang framsto Arcade Fire som om de hadde en så brennende indre ild at alt de gjorde var rødglødende, uansett hvor patosjagende det var. 
Vi snakker om et band som nærmest fant opp en sjanger, der store refrenger og enda større følelser kan kastes ut fra et voldsomt kollektiv. 

I jaget etter å komme seg videre derfra har gått på en smell. 
«Everything Now»-turneen oktetten haster rundt med nå innledes av noe mediekritisk skjermstøyete vas. 
Litt i samme retning som U2 på begynnelsen av nittitallet. 
Det er et overtydelig forsøk på å være samfunnskritisk. 
Et forsøk som ikke fungerer, selv om det åpenbart er ment oppriktig og ekte. 

Akkurat den opplevelsen er gjennomgående for kanadiernes første besøk i Tøyenparken. 
Det er velment, men forvirrende og manisk. 

De skrur sammen en ny variant av setlisten de har turnert med en stund. 
Låter kastes inn, tidvis planlagt, tidvis etter innfallsmetoden. 
Og de bruker opp fryktelig mye intern TNT på en ekstremt høylytt musikkbarnehage-versjon av «Rebellion (Lies)». 
Enda mer intens enn da den kom i 2004. 
Så utmattende at det virker som bandet faller litt sammen etterpå. 
Frontektepar Win Butler og Regine Chassange prøver å holde oppe den unisone kampstemningen ved å løfte gitarer som knyttnever mot himmelen. 
For eksempel på den Chumbawamba-lignende «Put Your Money on Me». 

Eller danse barføtt gjennom «Sprawl». 
Det sprer likevel ikke ilden blant det enorme kollektivet på scenen. 
Og utfordringen er at ekteparet på ingen måte er karismatiske nok til å bære bandet alene. 
Da Arcade Fire bygget seg opp var det nettopp som enheten Arcade Fire, den voldsomme hvitkledde muren som sto samlet mot og med publikum. 
Nå er det bare ekteparet som er hvitkledde, mens resten ser ut som om de har tatt på seg de som hang lengst fremme i klesskapet i morges. 

Setlisten inkluderer forresten ingen låter fra andrealbumet «Neon Bible», men har desto flere fra «The Suburbs». 
Der klarer «We Used To Wait» nesten å bli en like stor og voldsom knyttneve i mellomgulvet som den var for åtte år siden. 
Mens «Ready to Start» blir et underlig ironisk bilde på alle utfordringene Arcade Fire 2018 har, idet den kommer nærmere 40 minutter ut i settet. 

Samtidig skal man være en skikkelig surfjomp for å ikke la seg berøre av den virkelig framoverlente, seige og evigvarende versjonen av avsluttende «Wake Up». 
Der folk synger med på fotballrefrenget, lenge etter at bandet egentlig skulle ha gått av scenen. 
Det er ekte glød. 
