Nicole Kidman er strålende i «Destroyer»
Dessverre er filmen ganske middelmådig. 

Øynene er sjelens speil, heter det. 
Nå er det heller tvilsomt at Nicole Kidman har endret sjelen sin for å spille i thrilleren Destroyer, men det ytre er nesten ugjenkjennelig. 

I filmens åpningssekvens stirrer et par øyne inn i kamera. 
Hadde jeg ikke vist at det var øynene til en av verdens største filmstjerner, hadde jeg ikke gjettet hvem de tilhørte. 
Øynene er helt uttrykksløse, blasse, nesten helt døde. 

Nicole Kidman eier Destroyer. 
Hun er filmens drivkraft, og det er henne vi som publikum blir interessert i. 

Vakre stjerner gjør seg usexy 

Erin Bell er en forfyllet og forsoffen politietterforsker med en fortid som har satt sine spor. 
I rollen som Bell går Kidman inn i en skuespillertradisjon hvor vakre stjerner gjør seg stygge og usexy foran kamera. 

Charlize Theron gjorde det med suksess som seriemorder i Monster, og Gwyneth Paltrow prøvde seg som tykk i den mislykkede Shallow Hall. 
Kidman har også gjort det tidligere med skakk nese i The Hours. 

Man kan komme langt med sminke, men for å gjøre rollen troverdig må det mer til. 
Det er her øynene kommer inn i bildet. 
Jeg tvilte ikke på at personen som subber seg frem i Destroyer er knekt. 
Bell er et ødelagt menneske. 

Regissør Karyn Kusama veksler sømløst mellom fortid og nåtid. 
Tilbakeblikkene følger en dramatisk hendelse i detektivens ungdom. 
Sammen med kollegaen Chris (Sebastian Stan) gikk Erin undercover blant brutale bankranere. 
Uten å avsløre for mye, kan jeg si at mye gikk galt. 

I nåtidens historie dukker bakmannen opp igjen, og Erin skjønner at hun ikke er ferdig med fortiden. 

Forutsigbar 

Historiemessig er Destroyer en ganske typisk hevnfilm. 
Den byr ikke på så mange overraskelser, og du får av og til følelsen av at du har sett det hele før. 
Karakterens vei mot undergangen er dessverre forutsigbar, på tross av en liten tvist i historiefortellingen. 

Karyn Kusama burde gravd dypere i tematikken rundt sorg og ikke minst anger enn det hun greier. 
Hun berører kun overflaten. 

Filmen har noe av den samme brutaliteten og råskapen som kjennetegnet Kusamas gjennombruddsfilm, Girlfight (2000). 
I Destroyer er volden også intim, nær og vond. 
Bildene er mørke, nesten kornete, for å fremheve det brutale. 

Burde gått rett på TV 

I The Invitation (2015) greide Kusama å overraske med en sær og interessant historie om en gruppe venner som møtes igjen etter mange år. 
Hun makter ikke å gjøre det samme med Destroyer. 
Historien er ikke fengslende nok. 

På tross av det intense portrettet Kidman makter å lage, er det ikke noe i historien som gir en aura av mystikk eller overraskelser. 
Det hjelper heller ikke at Theodore Shapiros musikk mot slutten blir så pompøs og dundrende at filmen tipper over i det bombastiske. 

Destroyer er en helt grei thriller som kanskje burde gått rett på en strømmetjeneste. 
Jeg tviler på at den hadde fått kinotid uten Nicole Kidman. 
