Anmeldelse:Jan Erik Vold er en av ytterst få som kan skrive pageturner-essay om lyrikk 

Ute med sin mest omfattende krønike på 40 år. 

I 1976, elleve år etter at Jan Erik Vold debuterte med diktsamlingen «Mellom speil og speil», kom essaysamlingen «Entusiastiske essay» flyvende sidelengs inn i norsk litteratur. 
En murstein på over 700 sider, tykk nok til å knocke ut både Paal Brekke og Muhammad Ali på en gang. 

Volds innflytelse de neste tiåra er udiskutabel, den går helt opp til min egen generasjons forfattere og litterater, spør bare Johan Harstad, Bendik Wold eller John Erik Riley. 

«Kánon / kannon / kanón», hans mest omfattende krønike siden «Entusiastiske essay», inneholder 55 tekster, nesten utelukkende om folk han har skrevet om før, og utelukkende om norske forfatterskap: essay, artikler og anmeldelser som noen steder overlapper eldre tekster, noen steder overlapper hverandre. 
Mesteparten av artiklene har vært på trykk siste to tiår, men boka er også ispedd et knippe nye bidrag. 

Litterær ryddegutt 

Litterær ryddegutt 

Vold skriver i slutten av boka at hans posisjon gjennom disse fire tiåra har vært forholdsvis fri, med hans egne ord: 
«Jeg ble aldri ansatt hos noen. 
Jeg tro til, der det manglet en stemme.» 

Så hva er Jan Erik Volds stemme? 
Han er både den med kanoner og krutt i modernismedebatten, og den med et uhyre finstilt blikk for poesi. 

Den sistnevnte kvaliteten demonstreres med eminente og inspirerte nærlesninger av blant andre Jo Eggen, Ellen Einan, Cecilie Løveid og Bjørn Aamodt. 

Pageturner-essay 

«et poetisk repertoar som spenner fra Løvstakken til Alexandria, fra lille My til Madame Curie». 

Pageturner-essay 

Teksten om Bjørn Aamodt, klippet sammen fra diverse anmeldelser og innlegg Vold har skrevet om han opp gjennom åra, er min personlige favoritt i boka. 
I lesningen av Aamodt viser forfatterens teori seg i praksis; 
Et forfatterskap må møtes med en åpenhet man som leser hele tida må tilkjempe seg. 

Som han selv skriver: 
«Ingen lesning er den siste. 
Ingen metode er den selvsagte. 
Dikterens skrift må gis rangen, framfor kritikerens teori.» 

Vold er en av de ytterst få jeg vet om som kan skrive pageturner-essay om lyrikk. 

Hans beste lesninger, i sin klarhet, enkelhet, med sitt humør, er på høyde med en Inger Christensen, en Seamus Heaney. 
Alle tre behersker kunsten å skrive naturlig fjærlett om komplekse tema. 
«Kánon / kannon / kanón» er tilegnet Georg Johannesen, som boka rommer flere tekster om, ikke minst en fornøyelig best of-liste over Johannesen-sitater. 
I et av brevene fra Johannesen til Vold, gjengitt i boka, foreslår førstnevnte et samarbeid. 
«Vi kunne kanskje skrive en dialog-bok om lyrikk? 
Vår store uenighet hviler på en stor enighet.» 
Det hadde vært noe. 

Mektig bit 

«Norsk litteratur, vekslende i kvalitet som den er, også blant slike forfatternavn som ruver, er ikke ferdigbrakt bare fordi den eksisterer. 
Den må finsorteres. 
Det finsorterte må diskuteres. 
Diskusjonene må fortsette når det diskuterbare er klarlagt», 

Mektig bit 

«Kánon / kannon / kanón» er en mektig bit av puslespillet som utgjør Jan Erik Volds forfatterskap, som igjen er en sentral del av norsk litteraturhistorie. 

Min beste anekdote om Vold er denne: 
Under en fullsatt opplesning på en poesifestival i 2010, tilbød jeg den «aldrende» poeten min stol, noe han blankt takket nei til og kvitterte med følgende: 
«Jeg sitter på min indre stol». 
Det er et sitat som står godt til mannen. 
Han sitter på sin indre stol. 
Og forblir stående. 
