Blues i 50 år
I 1965 kom albumet «John Mayall playes John Mayall» ut. 
Siden har han ikke sett seg tilbake. 

Før den tid hadde John Mayall, sønn av en jazzmusiker, lært seg å spille piano, gitar og munnspill selv. 
Han tilbrakte tre år i Korea for National Service, et slags fredskorps, før han begynte på kunstskole i Manchester. 

Han spilte samtidig i ulike band, flyttet til London, designet plateomslag og i 1963 satte han sammen The Bluesbreakers. 

Åpningskuttet på debutalbum het «Crawling up a hill». 
Det var det han gjorde. 
Musikere kom og gikk i Bluesbreakers. 
Sammen med dem klatret han videre og ramlet et par skitt tilbake når de forlot ham og ble stjerner andre steder. 

Nye folk kom til, og klatringen fortsatte. 
I dag er han «The Godfather of British blues», og ingen kan true hans plass på toppen av den haugen – selv om han for lengst har flyttet til California. 

Listen over eksmedlemmer teller rundt 50 navn, inkludert Eric Clapton, Peter Green, Mick Taylor, Walter Trout, Coco Montoya, Jack Bruce, John McVie, Mick Fleetwood og Aynsley Dunbar. 

I dag består bandet av Rocky Athar (gitar), Greg Rzab (bass) og Jay Daveport (trommer). 
Medprodusent er Eric Corne, som med godt resultat har trukket fram tangentspillet til Mayall. 
I tillegg legger han til blåsere på flere kutt, også et vellykket grep. 
Hør hvordan Mayall bygger sin versjon av Percy Mayfield-sangen «The river's invitation» på blåsere og orgel. 

Han åpner albumet på klassisk vis med Johnny Winters «Mother-in-Law blues»: 

It was early in the mornin', 

I heard the rooster call for day 

I looked out my window 

and saw my baby walk away 

Mer reinspikka blues enn det blir det ikke. 

Keyboardet dominerer «Ain't no guarantees», mens blåserne lager kompet på «I feed so bad». 
Har du savnet gitaren, innleder den tittelkuttet «Find a way to care», en herlig sang om å gjøre så godt man kan selv om alderen krever sitt. 

John Mayall er 81 år, klart han sitt å slite med. 
Men har stemmen noen gang vært bedre? 
Slitt og grov, full av følelse. 

En stemme å sørge sammen med når han synger om kjæresten som forlot ham. 
En stemme med kraft nok til å overbevise oss om hvor bra han skal ta seg av den neste. 
En stemme som lover hevn når dama stikker av med alle pengene. 
En stemme som forteller oss at du tenker på sex til du dør. 

Når 81-åringen synger om at han skal få dama i «Ropes and chains» uansett hvor bundet hun er til andre, tror vi på ham. 

Sexy urges running wild 

treat me rough or just like a child 

I'm not bragging when I say I can 

Win or lose 
I could be your man 

Herlig traktering av munnspillet er det også. 

Gitaren får slå seg løs i «War we wage®, for pianoet tar helt over sistekuttet «Crazy lady», en sang om en sjalu dame tilbake i 1972. 
Platen handler om kjærlighet, og du vet hvordan det går i bluesen: 
Uansett hvor trygg du føler deg om kvelden, er dama borte neste morgen. 

Det er slik det blir sanger av. 

Platen gis ut 4. september. 

Beste spor: 
«The river's invitation», «Find a way to care», «I want all my money back», «Ropes and chains». 
