TV-anmeldelse «Diktaturet»:Tannløst tyranni 

Den forespeilede sjokk-faktoren uteblir når NRK lager oppdragende valg-reality. 

Realityserie i 8 deler 

NRK1, mandager, onsdager og fredager kl. 22.30 

Konseptet høres fascinerende nok ut: 
Åtte unge norske mennesker låses inn på et avgrenset og overvåket område i åtte dager, og tvinges til å leve som i et diktatur. 
Følger de ikke reglene, blir de straffet eller kastet ut. 
Følger deltakerne spillereglene, kan noen vinne 100.000 kroner i enden av eksperimentet. 
Men ingen vet nøyaktig hva som må til for å vinne. 

Det fremstår ikke umiddelbart veldig ulikt fra overvåkingsforløper «Big Brother» - i hvert fall ikke fra enkelte av de ørten variantene vi har sett av realityveteranen. 

Men dette er NRK1. 
Menneskene skal være innesperret i åtte dager, ikke 100. 
De skal følge spillereglene i et diktatur, ikke et underholdningsprogram. 
Og de skal ikke stemmes ut, men tuktes til lydighet. 
Det lukter mer politisk samfunnseksperiment enn sosialporno. 
Eller? 

I dybden går naturlig nok de 30 minutter lange episodene ikke. 
Vi får raskt en kort presentasjon av de fleste deltakerne, og forstår at deres politiske engasjement varierer fra ikke å vite hva diktatur er, til å ville kjenne på hva familie i diktaturstater har måttet oppleve. 
Blant de åtte er det både idealister og folk som sier idealister er det verste de vet. 

Den dynamikken gir «Diktaturet» noen av sine mest underholdende øyeblikk: 
For hva elsker vi TV-seere høyere enn sære personligheter på kollisjonskurs? 

Fortellingen veksler mellom å følge deltakerne i den anonyme «bunkersen», klipp av dem i deres rette element før avreise, og deres egne videoblogger under eksperimentet. 
Når programmet kommer inn på et nytt tema, stemmelegger programleder Leo Ajkic korte «Diktatur for dummies»-forelesninger. 

Miksen fungerer som en god improvisert smuldrepai, og variasjonen trengs for at ikke eksperimentets heller traurige visuelle omgivelser skal bli kjedelige. 

Umiddelbart ser kjedsomhet, rett etter dopapirmangel (siden kvinnene velger sminke fremfor dopapir), ut til å bli deltakernes største fiende. 
De har tilsynelatende ikke hatt portforbud på rommet lange stunden før de stønner «Dette er ganske ille», og «Du må bli gal av dette». 

Programmets største utfordring er å formidle skrekken i deltakernes opplevelse. 
Og med sutring over kjedsomhet og dårlig ventilasjon etter én dag i eksperimentet, overbeviser ikke «Diktaturet» med sin jævelskap. 

For jo, vi skjønner at det er kjipt å være innesperret alene på et rom uten smarttelefon eller bøker, å ha monotone arbeidsdager og å måtte angi naboen for å slippe å dele isolat med edderkopper. 
Men når et voksent menneske frivillig har meldt seg på et åttedagerseksperiment - og sliter etter to, sitter seerempatien langt inne. 

Ajkic har tidligere har vist hvor godt han kler en aktiv, interagerende programlederrolle, som i «Typen til» og «Leos reise». 
Å bruke ham som en perifer fortellerstemme og belærende foreleser som her, fremstår som sløsing av ressurser. 

Interessant eksperiment 

Det betyr ikke at programmet er uinteressant. 
Nettopp det å se hvor lite som skal til før mennesker handler på tvers av sine prinsipper, hvor fort vi vippes fra samhold til egeninteresse, og hvordan innskrenkninger av det vi oppfatter som våre basale rettigheter påvirker oss, gjør «Diktaturet» severdig. 

Utfordringene for deltakerne må likevel ta seg kraftig opp om serien skal holde på nysgjerrigheten ut over de tre episodene som er tilgjengelig for anmeldelse. 

Jeg tviler på om serien lykkes med sitt usexy uttalte mål om å lokke norsk ungdom til kommunevalgurnene, men det er sannsynlig at den vil få seerne til å tenke over friheten de har. 

Og det er ikke verst bare det. 

INGVILL DYBFEST DAHL 
