Propagandaminister Waters
Sårt, rasende og storslått fra Pink Floyd-legenden. 

KONSERT: 
Roger Waters anno 2018 burde vært håpløst utdatert. 
Den 74-årige Pink Floyd-bassisten turnerer nok en gang med gamle sanger om igjen, fem år etter forrige Norges-besøk. 
Foruten et knippe 2017-låter er «Us + Them»-materialet hentet fra Pink Floyds 70-tallskatalog: 
«Meddle», «The Dark Side of the Moon», «Wish You Were Here», «Animals» og «The Wall». 

25 år hadde gått siden forrige studioalbum da fjorårets «Is this the life we really want?» kom ut. 
Verden forandret seg, og plutselig fikk Waters noe nytt å melde. 

Kraften i de gamle låtene har heller ikke sluppet taket. 
Riktignok starter det illevarslende med en ullen «Breathe». 
Det tunge drivet i «One of these days» klarer knapt å rette opp inntrykket. 

Waters sliter med pusten når han i «Time» synger «shorter of breath and one day closer to death». 
Til gjengjeld får Jess Wolfe og Holly Laessing vist seg fram i «The great gig in the sky». 

At Waters har fått med seg relativt unge og sultne musikere som Lucius-sangerne og Jonathan Wilson i besetningen, bidrar til å løfte en storslått produksjon som dette. 
Uten at man kan beskylde bandet for å henfalle til tøylesløs improvisasjon, leverer de en suggererende «Welcome to the machine». 

Det er likevel først med «Déjà Vu» fra «Is this the life we really want?» at det virkelig begynner å løsne. 
Waters framstår i større grad som han vil noe når han fremfører de nye låtene. 

Og i en tid der nyhetsbildet preges av Donald Trump, Kim Jong-un, Brexit, flyktningkrise, klimakrise og israelsk nedsabling av palestinere i Gaza, er det politiske budskapet mer relevant enn på lenge. 

Bred pensel 

Waters har alltid vært en slags protestsanger. 
Han har langet ut mot ensretting, maktmisbruk og autoritære ideologier. 
På Nobels Fredssenter dagen før denne første av to Oslo-konserter fikk 250 tilskuere et innblikk i hva som har formet Waters´ antiautoritære holdning, i tillegg til tre låter i intimformat. 

Det er ingenting intimt over showet han serverer i Telenor Arena. 
Og det skjer noe med budskapet når det iscenesettes i storformat. 
Den ekstravagante live-innpakningen kan tidvis få en allerede overtydelig samfunnskritikk til å virke krampaktig. 
Det er grenser for hvor bred pensel man kan male med før hele bildet viskes ut. 

Men etter en edruelig «Wish you were here» durer Waters på med enda mer krutt i «Another brick in the wall part 2/3». 
12 Oslo-barn kommer ut på scenen iført fangedrakter som de vrenger av seg. 
Under har de T-skjorter med påskriften «Resist». 
Rene ord for pengene. 

I pausen vises tekster som «Resist israeli anti-semitism» på storskjermen. 
Det er nå Waters virkelig skal skru det til. 

Trump-angrep 

Ut fra reaksjonene da Waters innledet turneen for halvannet år siden, skulle man tro han gikk vel langt i sin Trump-satire. 
Men i mellomtiden har vi blitt vant til at USAs president tvitrer med caps lock. 
Grensen mellom fakta og fiksjon, mellom troverdighet og løgnaktighet har blitt flyttet. 
Plutselig virker det helt på sin plass med grisete Trump-angrep i «Pigs», slagord-estetikk («Stay human... or die») og en gammel manns rasende opprør mot all verdens urettferdighet. 
This is propaganda. 

De bisarre elementene tilfører en velkommen surrealistisk touch. 
Det er lov å bruke store bokstaver i Pink Floyds univers. 

Samtidig gir vekkelsesmøte-stemningen en liten bismak. 
Faller ikke Waters for egne grep når han låner virkemidler som kunne passet inn i en fascistisk massemønstring? 
Kan de voldsomme utfallene bidra til det motsatte av fred og forståelse, uansett gode intensjoner? 

Veggen av videoskjermer som deler salen på langs i andre sett manifesterer hele «Us and Them»-tematikken. 
Vi er alle like, og må stå opp mot urettferdighet og maktmisbruk - enten det er fysiske vegger som skiller oss eller andre undertrykkende mekanismer som slår inn. 

Ydmyk frontfigur 

Selve «Us and Them» akkompagneres av en videofilm der nærbilder av barn med tomme ansiktsuttrykk klippes opp mot stridsvogner og politibrutalitet. 
Hitlers propaganda-regissør Leni Riefenstahl kunne ikke gjort det bedre. 
Men på tross av det overtydelige, manipulerende og bombastiske, når også nyansene gjennom. 
Oppbygningen av settet kaster nytt lys over gammelt materiale. 

Etter avsluttende «Eclipse» er det en ydmyk Waters som kommer på scenen: 
«There is a lot of love in this room, thank you for sharing with me». 
Han forteller om de norske krigsveteranene og en gruppe Gaza-aktivister han møtte i pausen, før en rørende versjon av «Vera». 

Med «Comfortably Numb» som siste ekstranummer har Roger Waters levert en konsertkveld der særlig andre halvdel fikk oss til å glemme både David Gilmour og de andre Pink Floyd-medlemmene. 
Det holder med én flink Floyd backet av et band som fikser rasende griseviser såvel som bittersøt nostalgi. 
