Plateanmeldelse:Mark Knopfler – «Tracker» 

Om du nå på død og liv skal bli rockstjerne: 
Gjør som Mark Knopfler (65). 

Bygg opp bandet ditt sakte, men sikkert, og selg over 30 millioner eksemplarer av et venstrehåndsarbeid (i Knopflers tilfelle: 
Dire Straits’ «Brothers In Arms», 1985). 

Gi deg på topp, med din mentale helse i behold. 
Gå solo, halver «demografien» din, men behold mange nok til at du kan leve resten av livet i trygghet om at det alltid kommer til å være noen – mange – der. 

Bygg et studio, begynn å samle på gitarer og biler. 
Send en mild tanke til dine nå desperate, kunstnerisk bankerotte samtidige – de som var så mye kulere enn deg den gang da. 
Hold på som du stevner, upåvirket av tusen trender. 
Gjør som du vil, og gjør det av kjærlighet. 

Om alt går bra, kan du – 37 år etter at du debuterte – gi ut et mildt nostalgisk album som heter «Tracker». 
Som er omtrent som alle de andre platene dine, bare litt ekstra engasjerende. 

Musikalsk er «Tracker» – hva trodde du? 
– ett hundre prosent gjenkjennelig. 
Knopfler krysser keltiske klanger med rock’n’roll-, boogie woogie- og Tulsa-shufflerytmer, til melodier som føles som noe du har hørt før – på den helt OK måten. 

Samtidig har halve albumet et selvbiografisk tilsnitt som gjør det over middels fengslende (ikke ulikt platen Knopfler produserte for Randy Newman i 1988, «Land Of Dreams», om enn langt mindre giftig). 

Innledende «Laughs And Jokes And Drinks And Smokes» er historien om den unge Marks ankomst i London. 
«Basil» ser tilbake på tiden hans som journalist i lokalpressen. 
Om den sentimentale Knopfler savner den sure gamle sjefen sin, han som egentlig ville være poet? 
Klart han gjør. 

«Lights Of Taomina» og «Silver Eagle» synes å handle om Bob Dylan – førstnevnte låner endog deler av melodien fra «Lily, Rosemary And The Jack Of Hearts» – som artisten både har turnert med og – med stort hell – produsert. 

«Beryl» er på sin side en slags musikalsk selvbiografi – og for lik «Sultans Of Swing». 
Bedre da med «Broken Bones», om en aldrende bokser, som lar det bedagelig funky groovet gå og gå – helt til den kommer til døra. 

Samt «River Towns», et soul/blues/country-amalgam, med behagelig bedøvende saksofonspill, som er en Ronnie Lane verdig. 
For ikke å snakke om hjerteknuseren av en duett, med Ruth Moody, som avslutter: 
«Wherever I May Go». 

Det fineste soloalbumet hans? 
Synes det, gitt. 

BESTE LÅT: 
«Wherever I May Go» 
