Et melankolsk høydepunkt
Bergensartisten Hotel Hotel gir oss briljant tristesse på sitt andre album. 

Hotel Hotel er Vegard Urne (bedre kjent fra Empty Bottles Broken Hearts) sitt musikalske sidesprang. 
Borte er honkytonken, i stedet erstattet av en annen type melankoli og aldri så lite bitterhet. 
«The Kneeling» er en enormt heldig blanding av poprock og blues, og trår i fotsporene til mangt et legendarisk indieband fra både nitti- og totusentallet, som Neutral Milk Hotel og Magnetic Fields. 

Det er vanskelig ikke å gjøre en kobling mellom den amerikanske musikeren Bill Callahan og Urne, av flere grunner. 
Det er den underliggende kjærligheten for country og amerikansk singer-songwritertradisjon, som kommer frem på blant annet låter som «All I Built To Stand, Now Falls». 
Så er det den dype, seige vokalen som liksom alltid ligger en fjerdedels takt bak selve instrumentene, og bærer det med stil. 
Dessuten er det en latent bitterhet som ligger og ulmer i sangtekstene: 
«You say you’re sorry ‘till your mouth bleeds / She might forgive you, but still she leaves» på «The Kneeling». 
Det er en tristhet som ligger i rommet etter at ditt livs kjærlighet har gått ut døren. 

Platens mest hjemsøkende øyeblikk kommer på «All I Built To Stand, Now Falls» når Urne skjelvende, halvveis crooner «You hate me so sweetly» med en rystende innlevelse. 
Det kjennes ikonisk på et eller annet vis. 

Den samme følelsen får en av å høre fullstendig nedstrippede «When I Speak to God», her er det ingenting å gjemme seg bak. 
Det er vanvittig vakkert, ærlig og ømt. 
«Changeling» står for platens kanskje mest delikate, rørende arrangementer. 

«The Kneeling» er en av årets mest uventede plater fra et ekstremt kyndig hold, og for meg er det årets beste norske album. 

Hotel Hotel har releasekonsert i Amalies Hage på biblioteket fredag. 
4.11. 
