Plateanmeldelse:Robyn & La Bagatelle Magique – «Love Is Free» 

Du har vel ikke glemt nittitallet helt ennå? 

Robyn & La Bagatelle Magique 

«Love Is Free» 

«Når det kommer til dette med å gi slipp på ting, tror jeg det er det vi alle egentlig ønsker. 
Å liksom være komfortabel med å være i live, selv om det er veldig vanskelig», uttalte Robyn nylig til Fact Magazine. 

Bak det livsbejaende anstrøket og den klubbvennlige teksturen på Robyn og La Bagatelle Magiques femspors-EP, er det en langt mørkere historie enn albumets glasurbombede cover gir uttrykk for. 

La Bagatelle Magiques øvrige medlemmer er Markus Jägerstedt og den nå avdøde legendariske produsenten Christian Falk, hvis uhelbredelige kreftsykdom naturlig nok satt sitt preg på unfangelsen av EP'en. 

Robyn har jobbet med Falk, som før øvrig var tidligere bassist i det svenske punkbandet Imperiet, siden hun debuterte for over 20 år siden. 

Med et sonisk frieri til det som i dag kanskje anses for nittitallets kjipeste avkroker, kan det synes som «Love Is Free» slutter sirkelen for samarbeidet deres – på slaget der det begynte. 

Den perkusjonstunge og acid-flørtende «Love Is Free» med Maluca er som Inner City light, mens «Set Me Free»s romslige produksjon og blåsere vekker assosiasjoner til ravefestene fra nittitallet du har måpt til på YouTube. 
«Tell You (Today)», en Arthur Russell-cover originalt fra samleplaten «Red Hot», er essensen av åttitallets toppnoteringer i én låt. 

Robyn annekterer nittitallet som om det var en stretchbukse man aldri blir for tykk til. 

Og joda, man kan saktens hevde at nittitallets største fadeser har preget samtiden en god stund nå – enkelte moteløver dyppet for eksempel tåen i vannet med buffalo-sko for en god stund siden. 
De store DJene avslutter settene sine med tranceklassikere. 
Svenske 
P3 dediserte nylig en dokumentar til Leila K – nittitallspopstjernen som tragisk nok endte opp som uteligger – en helt åpenbar inspirasjonskilde for Robyn. 

Men sannhetsgehalten i Robyns nittitallsvisjon lar det seg vanskelig stille spørsmål ved. 

Robyns postulat må nødvendigvis være at det er bra å miste kontrollen for full kreativ uttelling – et etos Åge Aleksandersen leverte allerede i ‘84 her til lands. 

Men dersom man har opplevd Robyn live de siste årene, stampende på platåsko og i fargesterke habitter, er det heller enkelt å lese det som at Robyn har fast grep om hele pakken, fra sound og innpakning til estetikk og format. 

Det betyr ikke at Robyns pop-fetisisjering er kalkulert og dermed burde avskrives. 
Det betyr bare at hun vet, som også historien har vist til gangs, at neonfarget sukkerspinn er den mest substansielle hjerneføden. 

BESTE LÅT: 
«Set Me Free» 
