Stevnemøte mellom hevn og samvittighet
Motegeniet Tom Ford lar stil og struktur være en viktig historieforteller i den uhyggelige, utsøkte og tvetydige «Nocturne animals». 

Nocturnal Animals 

Sjanger: Drama/thriller. 
Nasjonalitet: USA 2016. 
Regi: 
Tom Ford. 
Manus: 
Tom Ford og Austin Wright (roman). 
Med: 
Amy Adams, Jake Gyllenhaal, lsla Fisher, Aaron Taylor-Johnson, Michael Shannon. 
Lengde: 
1 time 57 min. 
Aldersgrense: 15 år. 

Tom Ford, altså. 
Stjernedesigneren som hoppet av motekarusellen for å regissere film. 
Som i «A single man» (2009) bød på en overflateperfekt stilisme, befolket av perfekt stylede skjønnheter av alle kjønn. 
Det fikk han litt pes for. 

I «Nocturnal animals» svarer han med en åpningscene som er diametralt motsatt, men likevel Tom Ford-stilisert: 
Et knippe ekstremt overvektige, eldre kvinner danser splitter nakne, bare iført korpsluer. 
Stolte og fri, så fett og folder disser og deiser. 
Fuck you, surpomper! 

Sju år etter regidebuten viser Ford at blikket for form, farge og stil fortsatt er sylskarpt, og med ham i hver eneste scene, hvert eneste bilde. 
Men like mye for satirens skyld som for estetikkens skyld denne gangen. 

Fords stilisme er som en usynlig rollefigur, og den har en viktig historie å fortelle. 
Hver lakkerte negl, hver kameravinkel, hvert fargefilter, hver møbel, hver utsikt har en historie å fortelle. 
Legg til at Ford også har fått til et fabelaktig manus og har fått et glitrende skuespillerensemble til å spille det ut, så ligger alt til rette for en stor, stor filmopplevelse. 

Gallerieier Susan (Amy Adams) er ikke akkurat lykkelig i sin perfekt stiliserte overflatetilværelse i Los Angeles’ kunstmiljø. 
Ekteskapet hennes er dødt, og hun vet det innerst inne. 
Kunsten hun stiller ut og roses opp i skyene for, betyr ingen ting for henne. 

Så får hun tilsendt et bokmanus. 
Det er skrevet av hennes eksmann, som hun ikke har snakket med på nesten 20 år. 
Tilfeldig? 

Manuset viser seg å være en urovekkende voldelig og blodig historie, som kryper mer under huden på Susan enn godt er. 
Hva er det den forteller mellom linjene som opprører henne sånn? 

Tre historier fortelles: 
Nåtiden i galleri-LA. 
Susans fortid med eksmannen Tony. 
Og selve bokmanuset, en grim historie blant cowboys og kriminelle i Texas. 

Det tvetydige står sentralt i alle tre: 
Syrligheter servert med søtt smil. 
Invaderende hjelpsomhet. 
Det grusomme bak det vakre. 
Følelsen av at noe er ondt og feil. 
Og følelsen av kanskje å være paranoid. 

Små agn i form av utsagn og det usagte legges ut for at vi skal se sammenhengen. 
Men mye forblir gåtefullt, du må selv fylle hullene. 

Veivalgene vi tar for oss selv i livet får også konsekvenser for andre. 
Hva skjer når du innser at du valgte feil? 
Og hva skjer med den som ble rammet av andres valg? 

I «Nocturnal animals» møtes hevnen og samvittigheten til stevnemøte. 
Tvetydig, men sterkt. 
I en film de alle bestanddelene er utsøkte. 

På godt og vondt. 
