Et fyrverkeri av mørk humor
«The Favourite» er en virkelig god, forskrudd, svart komedie. 

Giorgos Lanthimos har som regissør gjort seg bemerket for sin særegne, underlige stil. 
Jeg er en av dem som likte «The Lobster» (2015) godt, men ble ikke like begeistret av «The Killing of a Sacred Deer» (2017). 
Jeg var derfor ekstra spent på hvordan “The Favourite” ville slå ut hos meg. 

Kostymedramaet møter her Lanthimos’ stil. 
Resultatet er svært annerledes enn filmer om det britiske monarkiet vanligvis er. 
Denne er nemlig et fyrverkeri av mørk humor. 

Mye av filmens grunnlag er sant. 
Personene den omhandler har eksistert, men historiene deres er diktet vilt om på. 

Tidlig på 1700-tallet er det den skjøre og lettpåvirkelige dronning Anne (Olivia Colman) som regjerer. 
Hennes nærmeste venn Lady Sarah (Rachel Weisz) tar seg av de politiske spørsmålene knyttet til krigen mot Frankrike, og det er begge kvinnene fornøyde med. 

Når unge Abigail (Emma Stone) ankommer slottet, endres alt. 
Hun vil opp og frem, og lar seg ikke stoppe av noen. 

Kampen om å vinne dronningens gunst er i gang. 
Tvistene som følger er overraskende, morsomme, og morbide. 

Filmen ser ut som et ordentlig lekkert kostymedrama, men bruk av slow motion og «fiskeøye-linse» på kameraet skrur ellers storslåtte scener til, gir dem et annerledes preg. 
Kostymene er heller ikke bare vakre, de viser hvor absurd latterlige aristokratene er. 

Midt blant voldsomme parykker, andeløp, tomatkasting, og overdådige kaker som resulterer i grønt oppkast, foregår en maktkamp. 

Replikkene er kvikke, humoren drøy, og kvinnene benytter seg av stadig skitnere triks. 
Tingene de sier og gjør, satt opp mot hvordan de ser ut, gjør det hele enda mer komisk. 

Det diskuteres politikk, men ingenting handler egentlig om det. 
Lady Sarah og Abigail manipulerer både dronningen og politikerne til sin fordel. 

Eliten spekulerer i hvordan folk vil reagere på skatteøkninger, snakker om hva som er til det beste for landet, men ønsker egentlig bare å fremme seg selv. 
Selv maskert i 1800-tallskostymer føles det aktuelt. 

Seksualitet er også et maktmiddel i filmen. 
Enten det er sant eller ikke at dronning Anne delte seng med sine nære venninner, passer det inn blant filmens andre påfunn. 
Særlig med tanke på hvor hårreisende det ville vært om noe slikt kom ut på den tiden. 

Både Emma Stone og Rachel Weisz gjør knallsterke prestasjoner, men Olivia Colman imponerer aller mest. 
Dronning Anne presenteres ikke som noen vi skal like. 
I beste fall er hun en vi skal synes synd på. 

Anne har skrantende helse, en tragisk fortid, voldsomme humørsvingninger, og er kongelig kommanderende. 
I et øyeblikk har hun noe barnslig og sårbart ved seg, i det neste er hun bare patetisk. 

Colman makter å få frem alle disse nyansene ved henne. 
Hun har alt, vel fortjent, vunnet en Golden Globe for rollen. 

Det eneste jeg egentlig har å utsette på «The Favourite», er at den kunne vært noe kortere, for slutten føles hakket lengre enn den behøver. 

Det er likevel bare pirk, og trekker ikke ned karakteren. 
Lanthimos har klart å lage en virkelig god, forskrudd, svart komedie. 

BT retter: 
I en tidligere versjon av denne artikkelen sto det at Anne var dronning tidlig på 1800-tallet. 
Det stemmer ikke, hun var dronning i England fra 1702 til 1714. 
