Filmanmeldelse:«Inferno» 

Konspirasjoner kan være morsomt filmstoff. 
Men da må det være morsomt! 

USA. 
Regi: Ron Howard. 
Med Tom Hanks, Felicity Jones, Omas Sy, Ben Foster, Sidse Babette Knudsen. 

Etter «Da Vinci-koden», er det tredje gang («Engler & Demoner» var andre) forfatteren Dan Browns romaner brukes som filmgrunnlag. 
Vi snakker altså om eldgamle symboler og tegn, som skal brukes for å løse gåter av eksistensiell karakter. 
Denne gang gjelder det å stoppe en ravgal milliardær, som har satt seg fore å utrydde halve menneskeligheten – så å si i økologiens navn. 

Nå vel: 
Vår gamle venn, professor Robert Langdon (Tom Hanks) settes på saken; dette er jo gåter det kreves professoral Cambridge-tweed for å løse, som vi utmerket vet nå. 

Det vi også vet, er at konspirasjoner og paranoia er vanskelige filmelementer – de må porsjoneres ut pinlig nøyaktig og intelligent! 
Det er langt fra tilfelle denne gang og i denne filmen for professoren og hans (som alltid) vakre og meget yngre kvinnelige følge (i alle tekkelighet, selvfølgelig!) 

For her svikter det. 
Grovt: 
Sporene som skal følges er (selv via Dante, Firenze, Venezia og Istanbul) virker direkte sammenrasket; hvem som lurer hvem er et uoverraskende sammensurium; «partene» i plottet er delvis dårlig funnet på. 
Og selv dødelig hardt skadede aktører spretter uten unntak opp igjen og utgjør fornyede livsfarer med en gang det føles nødvendig for å tyne enda mer spenning ut av en allerede rutinemessig opplagt historie. 

Nei, her er lite å bli skremt av. 
Enda mindre å bli spent av. 
Og – dessverre – aldri noe å bli underholdt av. 
