Anmeldelse:«Kikis budservice» 

Coverversjon av japansk klassiker som allerede føles utdatert. 

FILM: 
Det er sikkert urettferdig som fy. 
En fortolker bør ikke ha hevd på en historie. 
Og dét at Japans store barneskald, tegnefilmskaper Hayao Miyazaki, for et kvart århundre siden laget en nydelig film basert på barnebøkene om Kikis budservice, bør ikke hindre andre i å prøve seg på det samme. 

Og likevel er det uunngåelig at den nye, «levende» spillefilmen, som Miyazakis Studio Ghibli ikke har hatt noe med å gjøre, vurderes opp mot det opprinnelige verket, og at den sammenlikningen er noe av det som gjør en seer akutt bevisst på hvordan den kommer til kort. 

Vektløs Instagram-verden 

Både denne filmen og Miyazakis film er basert på serien på seks bøker om tenåringsheksa Kiki, som driver budservice mellom øyene i en idyllisk øygruppe på sopelimen sin. 
Tegnefilmen er basert på den første boka, denne på de to første, og handlingen er derfor både litt lik og litt annerledes. 
Verre er det at den nye filmen synes å legge seg tett på tegnefilmen i sitt uttrykk. 

Det som i tegnefilmen blir store, uttrykksfulle ansikter, virker i spillefilmen bare masete og overtydelig. 
Øysamfunnet Kiki kommer til, etter at hun har forlatt barndomshjemmet for å leve et år på egen hånd som en del av hekseskoleringen, framstår som en vektløs lekeverden, sett gjennom et vaselinsmurt Instagram-filter som fjerner stemninger og strukturer og følelsen av et sted med lukter og lyder. 

Klipp-og-lim 

Underligere er det at den nye filmen allerede virker utdatert. 
Spesialeffektene som gir katter og flodhester mimikk og sopelimen flukt, holder rett og slett ikke nivået det er grunn til å forvente nå til dags. 
Eimen av klipp-og-lim er umiskjennelig, og oversettelsen de norske stemmeskuespillerne må kjempe med, er skriftlige og kantete og ligger dårlig i munnen på dem. 
Det store, opphaussede sangnummeret smaker gladpack-restemat fra Grand Prix. 

Wirkola er ikke den eneste som kan hoppe på ski. 
Bøkene om Kiki kan helt sikkert være kilde for filmskapere like følsomme som den første som tok fatt på jobben. 
Den andre som forsøkte, kunne stått over sin runde. 
