«Magnus» på NRK:Norges dårligste politimann er også hysterisk morsom | 
Anmeldt av Asbjørn Slettemark 

På sitt beste er NRK-serien «Magnus» som en psykedelisk Visit Norway-reklame regissert av Coen-brødrene. 

Magnus Undredal (Vidar Magnussen) er en fryktelig dårlig politimann, men han har andre egenskaper han benytter seg av i yrket som politimann i bygda Frestad. 
Han kunne konkurrert med Reodor Felgen i Idol for oppfinnere, han er frekk som en tverr Dr. Seuss-figur, og han har en ustoppelig tro på egne etterforskningsmetoder. 

Vittige tunger ville muligens hevdet at det siste gjør ham til en perfekt etterforsker, men heldigvis er Undredal bare politibetjent i den nye NRK-serien Magnus. 

Blir partner med suicidal og ineffektiv kollega 

Den udugelige og kreative Undredal får aldri de spennende oppdragene, så han tar etterforskningen i egne hender og ødelegger en langvarig spaningsoperasjon på en lokal mafiagjeng. 

Inkompetansen hans er så komplett at da den korrupte Geir trenger kammerets dårligste politimann til å ødelegge etterforskningen av den mystiske forsvinningen til skuespillerstjernen Daniel, går jobben til Magnus. 
Som partner får han den suicidale og ineffektive kollegaen Dan, og sirkuset ruller inn i Frestad. 

Sammen benytter de seg av møbelroboter, smeltende ansikt, tvunget déjà vu og andre ukonvensjonelle metoder for å finne Daniel og stoppe onde amerikanere, troll i skogen og korrupte nordmenn. 

Mistenkelig likt «Fargo» 

Magnus’ store styrke og drivkraft er hovedrolleinnehaver og med-serieskaper Vidar Magnussen. 
Den etter hvert så kjente skuespilleren fra Side om side og Snøfall er høyt og lavt med popkulturelle referanser til Star Wars og Inception, samtidig som han får brukt gummimimikken som en norsk Jim Carrey. 

Med snøen lavende ned og Magnussen i politiuniform er også assosiasjonene til Fargo uunngåelige. 
Når den andre episoden åpner med et lydspor mistenkelig likt Fargo-seriens trommeklassiker «Wrench and Numbers», danser Magnus hårfint på grensen mellom hyllest og etterligning, men lander stødig som en morsom norsk variant. 

Det er også befriende å se en norsk serie som peker i så mange sjangerretninger at man som seer knapt henger med i svingene. 
Bananskallhumor, science fiction-pastisjer og tørre nerdevitser slår følge med iskalde henrettelser og krim, og med metervis av snø i en viktig birolle ender Magnus opp med å se ut som en psykedelisk Visit Norway-kampanje regissert av Coen-brødrene. 

Halvfull politimann infiltrerer egen arbeidsplass 

Det er enkelt å peke på irriterende småting som skurrer, fra flate amerikanere via stakkato statistroller til et noe seigt kidnappingsplott. 
Men serien har samtidig et overskudd av smart sjarm og fengende innfall. 
Som et fyrverkeri i snøen spruter det gnister av påfunn, tull og morsomt fjas. 
Selv om ikke plottet alltid fenger, er Magnus tidvis uimotståelig. 

Aller best er serien i episode to, da Magnus er kastet ut fra politikontoret og sitter hjemme med brukket nese og et glass whisky. 
Nabogutten Nikolai lurer på hva som er skjedd, og en halvfull Magnus forteller at han har forsøkt åtte ganger å infiltrere egen arbeidsplass. 

Det utvikler seg til en fest av tilbakeblikk, hvor Magnus’ rørete fortellerstemme er like morsom som den er upålitelig. 
De forskjellige infiltrasjonsforsøkene blir til store og små sketsjer som til slutt henger sammen på hysterisk morsomt vis. 
Da er det lett å få troen på at dette er starten på noe stort og nytt i norsk serieproduksjon. 
