Skuffende fra Matrix-skaperne
Netflix har gang på gang truffet blink med sine egenproduserte serier. 
Dermed er det ikke rent lite overraskende at «Sense8» starter så svakt. 

Det er for så vidt noen år siden profilerte regissører og skuespillere kastet seg over det tidligere noe b-lagpregede tv-serieformatet. 
Likevel er det ikke fritt for at interessen blir ekstra stor når søskenparet som sto bak briljante og nyskapende «The Matrix» har skrevet en spenningsserie med overnaturlige elementer. 
De siste filmene fra Wachowskiene var imidlertid ikke det helt store, med det svulstige rom-eposet «Jupiter Ascending» som foreløpig bunnpunkt. 

«Sense8» har heldigvis mer til felles med «Cloud Atlas» (som vel å merke er basert på David Mitchell-romanen med samme navn), idet den hele tiden hopper mellom ulike personer som på mystisk vis er knyttet til hverandre. 

Telepati 

Det hele starter med at en kvinne (Daryl Hannah) gjennomgår en slags metaforisk fødsel i et fraflyttet, forfallent bygg i Chicago. 
Hun kommuniserer samtidig med to ulike personer, som vi forstår står på hver sin side i en foreløpig uforklart konflikt. 
Kvinnen begår så selvmord, etter at hun har overført et eller annet til åtte unge mennesker som holder til på hver sin side av kloden. 
Disse blir umiddelbart telepatisk forbundet med hverandre på uforklarlig vis, og begynner dukke opp i hverandres virkelighet på ulike måter. 

Flat struktur 

Det største problemet, etter at den begivenhetsrike første episoden er over, er at det omtrent ikke finnes progresjon i historien. 
Dette skyldes muligens at man har valgt å satse på en slags demokratisk inndeling hvor man bruker like mye tid på å presentere de åtte hovedpersonenes liv og bakgrunn. 
Dermed sitter man i realiteten igjen uten noen reelle hovedpersoner, men med et omfangsrikt galleri av bifigurer, som man får akkurat litt for lite tid til å bli kjent med. 

Det er ikke dermed sagt at de åtte er uinteressante, og det kan for så vidt bli spennende å se hvordan de etter hvert vil delta i hverandres liv. 
Det er imidlertid bare de første tre episodene som er gjort tilgjengelige for anmeldelse, og i løpet av disse tre timene framstår serien som både forvirrende, langdryg og noen ganger beint fram kjedelig. 
En del av scenene skjemmes også av plump dialog som hadde passet bedre inn i de masete Nickelodeon-seriene ungene ser på. 

Historien om transpersonen Nomi er foreløpig den mest medrivende, og her er det lett å anta at kjønnsopererte Lana Wachowski har skrevet egne opplevelser og følelser inn i handlingen. 
Det er også i historien om Nomi at det først blir klart at noen er ute etter de åtte telepatiske personene, og vi skimter dermed et lite snev av fremdrift. 

Påkostet produksjon 

Produksjonen er som forventet flott og påkostet. 
Serien er spilt inn i London, Berlin, Mumbai, Nairobi, San Francisco, Seoul, Mexico City, Chicago og Reykjavik og byr på både storslagne bilder og nære miljøskildringer. 
Men til tross for at de ulike rollefigurene bor i for eksempel India, Tyskland og Kenya, snakker alle engelsk (med aksent). 

På sitt beste klarer serien å skape den mystiske, forurolige stemningen som kjennetegnet de beste delene av «Lost». 
Men altfor mye blir dessverre intetsigende transportetapper. 
