Filmanmeldelse:«Where to Invade Next» 

Michael Moore plukker idealer i Europa - for å vise hva USA har mistet. 

«WHERE TO INVADE NEXT» 

USA. 
Regi: Michael Moore. 
Med Michael Moore. 

I mer enn 25 år har den digre, 61 år gamle amerikanske, Oscar-vinnende filmprovokatøren viet sitt liv til å stille ulike sykdomsdiagnoser på sitt hjemland USA, som han åpenbart elsker - og elsker å kritisere. 
For en liberal, feministisk sosialdemokrat av Moore støpning, er det nok å ta tak i! 

Denne gang er han på jakt etter dyder USA har mistet: 
Det gode liv i Italia; narkotikalegaliseringen (med en sterkt sidekommentar om rase) i Portugal; fri universitetsutdannelse i Slovenia; effektivt utdanningssystemet i Finland; arbeidslivsorganisering og historisk bevissthet i Tyskland; kvinnenes plass i Island, revolusjonens frukter i Tunisia. 
Samt: 
Vårt humane norske fengselssystem, med sideblikk på 22.-juli-terroristen, blant annet gjennom et sterkt intervju med Trond Blattmann, som mistet sin sønn på Utøya. 

Javel: 
Dette er drive-in-shopping av politiske solsider av Europa. 
(Filmen ble fullført før flyktningskrisen). 
Moore selv er jo blitt litt av en internasjonal kjendis etterhvert, og mistrives ikke akkurat i sin priviligerte kjendistilværelse. 
Han kunne ofte og gjerne vært mye mer kritisk i sine spørsmål. 

På den annen side: 
Hans fortellinger vekker grunnleggende uro, fordi den avdekker samfunnsstukturer og -dynamikk som ikke lengre setter innbyggeres sosiale velbefinnende og sikkerhet i sentrum. 
Han forteller poengtert hvor avgjørende viktig politikken egentlig er som styringsinstrument, i en tid da penger og rå militærmakt synes å styre det meste. 

Han lyver ikke - uten å plage verken seg selv eller andre med alt for kompliserte motforestillinger. 
Men han gjør den med velberådd, intelligent hensikt: 
En komplisert verden gjøres kanskje av og til for komplisert. 
Mange grunnleggende valg og mange utkjempede kamper handler kanskje tross alt om temmelig enkle realiteter og helt klare verdier. 
Og dette anskueliggjør han med stort overskudd og bedre humør enn på lenge; dette er også en svært underholdende film! 

Den er riktignok 15 minutter for lang. 
Og den invaderende Michael Moore fremstår etterhvert noe monoman i sin ofte sarkastiske påståelighet. 

Likevel: 
Han viser at også i politikkens verden er det fortsatt idealer å kjempe for, fortsatt verdier som kan tas vare på. 

Det er en oppumuntring vi kan trenge! 

JON SELÅS 
