Ringo Starrs nye plate er ikke en gang en skygge av The Beatles
Ringo Starr var i sin tid med i verdens fremste band. 
Hans nye, ganske så traurige plate er ikke en gang en skygge av det bandet. 

Det er ikke med all verdens forventninger man imøtekommer Ringo Starr sin nyeste plate, hans 18. studio Postcards from paradise . 
Ringo er først og fremst kjent som en av de fire i The Beatles. 

Og la det være sagt med en gang, det er himmelvid forskjell mellom det som ble skapt i de magiske årene og det som trommeslageren serverer oss her. 

Les også: 

Trommer selv 

Til tross for en sangtittel som «Not looking back», er albumet gjennomsyret av en eim av nostalgi. 
Musikalsk er det en merkelig blanding av usjarmerende og traust rock og en merkelig godslig karibisk krydderblanding. 

Det åpner imidlertid høyst sjarmerende med «Rory and the Hurricanes», en sang om bandet han spilte i før The Beatles. 
Og akkurat der og da er velviljen til stede, dette er kanskje bedre enn fryktet, men så går det vinglede nedoverbakke derfra.Oppturen er at han trommer selv, og der er han fortsatt på høyden. 
Som sanger har også sin sjarm. 

Les også: 

Mange hjelpere 

Et av lavmålene er tittelkuttet «Postcards from paradise», en håpløs sang, skrevet av Ringo og Todd Rundgren, der de har presset inn en rekke sangtitler av The Beatles. 

Albumet er spilt inn med hans nyeste utgave av hans All-Star Band, og for å si det mildt – han har gode musikalske kontakter; blant annet Todd Rundgren, Steve Lukather, Gregg Rolie og Richard Page. 

En ting er bandet, men også gjestelisten er lang, som Joe Walsh, Peter Frampton, Dave Stewart, Benmont Trench og Ann Marie Simpson. 
Dessverre er det ikke nok med kjente navn når nesten ingenting annet klikker. 

Les også: 

Lite å skryte av 

Dessverre føyer dette albumet seg inn i rekken av plater det er liten grunn til å skryte av fra denne mannen de siste årene. 
Tviler ikke på at han har en oppriktig vilje til å underholde, men det vil seg liksom ikke. 

Mange av sangene bare rusler av sted, selv der han spriter opp arrangementene med karibiske rytmer slurer det i sammenføyningene. 
Det blir hverken sommer og sol selv om han legger inn både karibiske takter og reggaerytmer i sanger som «Bamboula» og «Island in the sun». 
Det er og blir noe gammelmodig over hans sanger, som om verden har stått på stedet hvil. 
Du kan aldri kamuflere en låts beskaffenhet ved å kle dem opp de mest fargerike gevanter. 
Den tilbakeskuende sangen «Touch and go» er et godt eksempel, har trekkes man mot låtens pipende farfisaorgelet som markør. 
Allikevel er det ikke nok til å få låten opp i flytsonen. 

Nå var aldri Ringo noen stor låtskriver i glanstiden heller, men dette er ei plate som hadde blitt forbigått i stillhet hvis han ikke hadde vært med i The Beatles. 
