TV-anmeldelse:Fengslende fortsettelse 

Når vi vender tilbake til Litchfield kvinnefengsel ligger dramatikken i de nære relasjoner fremfor maktkamper på liv og død. 
Det kler serien – enn så lenge. 

«Orange Is the New Black», sesong 3 

Amerikanske dramaserie i 14 deler 

Slippes fredag 12. juni på Netflix – alle episodene blir tilgjengelig samtidig. 

Mens første sesong av «OITNB» bød på psykisk terror og blodig slåsskamp, og sesong to fortsatte med manipulativ maktkamp og voldelige sammenstøt mellom nye og gamle innsatte, vender sesong tre dramaet innover. 

I løpet av de fem første episodene har det tilsynelatende aldri vært så konfliktfritt i kvinnefengselet. 
Pennsatucky (Taryn Manning) og Big Boo (Lea DeLaria) blir stadig bedre venner, Red (Kate Mulgrew) ser ut til å ha funnet en indre ro, og veileder Healy (Miachel Harney) viser seg fra en mykere side enn noensinne. 
Piper Chapman (Taylor Schilling) har også Alex Vause (Laura Prepon) tilbake ved sin side. 

Handlingen tar opp tråden noen måneder etter der forrige sesong sluttet med et brak: 
De innsatte forbereder morsdagsfeiring bak murene, noe som bringer fram melankolien hos selv de mest hardbarkede forbryterne. 

Komikk og melankoli 

Og det er her «OITNB»s styrke virkelig får skinne: 
Evnen til å balansere komikk og galgenhumor mot akutt sårhet og påminnelser om realitetens råskap. 
Det illustreres blant annet i en scene der tre innsatte snakker om fremtiden og hvordan de er blitt som en familie, hvorpå den ene påpeker: 

– 
Vi er ikke familie, vi er som et plaster. 
Når du river det av, er alt vi blir for hverandre arr. 

Serieskaper og manusforfatter Jenji Kohan demonstrerte med sesong to at serien både holdt koken og handlet om så mye mer enn den «stakkars rike, hvite pike» 
Piper som havnet i fengsel for å ha hjulpet Alex med narkotikasmugling da de var kjærester mange år tidligere. 

I likhet med serier som «Game of Thrones», er et enormt rollefigurgalleri både en av «OITNB»s største utfordringer og styrker. 
At det er så mange karakterer å skrelle lagene av, gjør serien stadig interessant, men kan samtidig komme i veien for effektiv historiefortelling. 

«OITNB» løser dette ved aldri å dvele på én rollefigur for lenge, men å hoppe videre til neste interne intrige etter en observasjon i nåtiden og et kjapt komplementerende tilbakeblikk. 

Har du lest at Netflix bekrefter en femte sesong av serien? 

Mens dette grepet virkelig kom til sin rett i sesong to, der Pipers medfanger fikk større spillerom og grep det med stor suksess, er ulempen her hvor mye av de ytre komplikasjonene uteblir, at tilbakeblikkene fremstår forutsigbare – som ren rutine. 

Når det er sagt, kler «OITNB» sine nye, lysere toner etter to mørkere sesonger. 
Og nei, færre overflateintriger gjør ikke serien kjedelig. 
Den er emosjonelt eksplosiv. 

En historietråd utfordrer selve fengselet, mens en annen følger hvordan Crazy Eyes (Uzo Aduba) langsomt bryter sammen, og ikke minst får vi innblikk i galskapen i familien til gravide Dayanara (Dascha Polanco). 

Det er nok av skjebneskildringer å ta av. 
Og her kommer de strømmende som små granater. 

INGVILL DYBFEST DAHL 

(Anmeldelsen er basert på de fem første episodene). 
