60 syrete minutter
King Gizzard & The Lizard Wizard skapte euforisk psykedeliamagi på Øya. 

KONSERT: 
For å si det sånn, man trenger ikke være hjemmehørende på 60- og 70-tallet for å lage psykedelia som får deg til å svaie. 
Melbourne-septetten King Gizzard and the Lizard Wizard har medlemmer som alle er født i brytningen mellom 80- og 90-tallet. 
Men det står ikke på ekspertisen av den grunn. 

Bandet som startet i 2010 har allerede rukket å fylle opp en katalog et veteranband verdig. 
Seremonimester, Stu Mackenzie, er noe av en propell både på scenen og i studio. 
Ikke det at han beveger seg så fryktelig mye, men han har en aura og tilstedeværelse som jager bandkompisene hans avgårde i gyngende jammer. 

De suggererende bassgangene, det insisterende trommespillet griper kjapt om seg i teltet og da er det egentlig bare å lene seg tilbake og bli med på den fargerike ferden. 

Låtene har titler som «Digital Black» og «Gamma Knife», storskjermen fylles med pixlete grafikk av diverse geometriske figurer i syrete farger. 
Mest rødt, grønt og blått. 
Som seg hør og bør når man driver med psykedelia, handler det om lys, kjemi, farger og universet. 

«Rattlesnake» høres ut som The Doors møte et Deep Purple på syre. 
De varer og rekker, men instrumentalleken blir aldri kjedelig. 
Mellomsnakket styrer de for det meste glatt unna. 
Det handler om øyeblikket og den umiddelbare gleden. 

«Robot Stop» og «People-Vultures» fremstår som høydepunkt om man først skal plukke enkeltlåter, men det er totalpakken som gjelder. 

Notert: 
Det går faktisk an å skape utenomjordisk eufori på en torsdag selv om klokka knapt viser endt arbeidsdag og tappekranene fremdeles ikke har vært utsatt for den største belastningen. 
