Plateanmeldelse:Roisin Murphy – «Hairless Toys» 

Elektropopens underdog. 

Siden mitt første møte med Molokos «Sing It Back» har det kriblet i ryggraden hver gang jeg hører den eventyrlig nostalgiske klangen fra Roisin Murphys strupe (Róisín om man er pirkete på gælisken). 

Hennes eksentriske klesstil banet kanskje vei for Lady Gaga og Katy Perrys patologiske fargetrang, men irens solomateriale, spesielt den poppete «Overpowered» (2007), er urettferdig oversett. 

41-åringen sprenger sannsynligvis ingen salgsbarometere med den tredje soloplaten – lykke til med å finne en hitlåt her – men det er akk så tilfredsstillende å høre Murphy gjenoppta ferden mot sitt kreative kulmineringspunkt. 

Med autoritet preker hun sårt om utenforskap og barndommen i en broket familie over tidvis glassaktig, men mørk og sjanglete disco. 

Funken er tung på «Uninvited Guest», og på den bulete «Exile» er hun en slags Ziggy Stardusty Springfield – men det er de suggerende «Exploitation» og «House Of Glass» som best innkapsler Murphys beherskede sans for synth, sang og berusende spenning. 

Godt og blandet – søtt, sært og syrlig. 

BESTE LÅT: 
«House Of Glass» 
