Bokanmeldelse:L.S. Hilton: 
«Maestra» 

Dersom «Maestra» er noe for deg, så er du solgt til et retardert kvinnesyn hvor kvinners eneste vei til suksess og anerkjennelse går gjennom vaginalkanalen. 

En vakker ung kunsthistoriker med ambisjoner om å gjøre karriere i et velrennomert auksjonshus i London, sper på den magre lønnen med jobb som vertinne i en «hostess-bar». 
Senere på natten, får hun utløp for sine nymfomane tilbøyeligheter i private swingersklubber hvor «alt er lov». 

Hun kommer på kant med sjefen da hun oppdager et svindelopplegg med forfalskede kunstklassikere, får sparken, bruker sitt utseende til å haike med en millionærbåt på middelhavscruise hvor hun takket være sin kunnskap om billedkunst, og sine forførelseskunster, får en høy stjerne hos båteieren som er stor investor. 
Hun havner så i en usannsynlig runddans gjennom flere europeiske land med kunstsalg og kjøp, bedrag og svindel for eventyrsummer, som i siste runde sender henne i armene på den italienske mafiaen. 
(Men gjett om hun klarer seg likevel ved hjelp av kvinnens evige våpen som gjør enhver mann forsvarsløs!) 

Om du finner slikt som dette tiltalende, da vil du kanskje orke å lese denne drøyt 350 siders romanen til ende. 

Hvis du videre er av dem som er lei av virkelighetens romantiske forviklinger og foretrekker detaljerte sex-scener som stort sett består av avansert gymnastikk og kuk og fittevokabular gjentatt inntil det ulidelige, utført av en hovedperson blottet for normale menneskelige følelser, som kan knulle ofrene sine natten lang før hun (Obs! Spoiler!) henretter dem på morgenkvisten. 

Ja, da vil du kanskje til og med få et kick i dine nedre regioner av den fullstendig absurde historien om Judith Rashleigh og hennes vei til status og rikdom, og L.S. Hiltons roman «Maestra» er boken for deg. 

Og om du som en bonus synes du trenger tips om hvordan du skal lykkes i det eleverte selskapslivet i Paris, Roma eller Geneve, enten det gjelder kroppspleie med et dusin remedier, påkledning eller adresser til vågale utesteder, så er Judith den selvsagte rådgiver. 

Hun går ikke ut av en dør uten å beskrive antrekket med snobbestreberens pedantiske vellyst. 
Det virker som om den uutholdelige oppramsingen av designermerker gjør Judith kåtere enn selve sexen. 
Så, utstyrt med blondeundertøy med fransk åpning, en stilig kjole fra Armani, sandaler fra Jimmy Choo, diamantøredobber, trenchcoat fra Vuitton og en grei Gucci-veske til kondomer og glidekrem – og Glocken, om det skulle bli bruk for den, er hun klar for en dinner på Ritz, eller en gruppesexorgie hjemme hos Philippe … 

Høres alt dette ut til å være akkurat noe for deg, er du solgt, min venn. 
Og det triste er at du er solgt ikke bare til et gjennomkalkulert spekulasjonsprodukt uten snev av autentisk litterær gnist, men til et retardert kvinnesyn hvor kvinners eneste vei til suksess og anerkjennelse går gjennom vaginalkanalen. 

Her formidlet i en eplekjekk, småskravlende stil uten snev av dybde (kanskje bortsett fra når kroppsåpningenes uante muligheter skal beskrives), av en forfatter som tydeligvis har studert sine ting både når det gjelde kunsthistorie og milliardærers fornøyelsesliv, men som ikke er interessert i å bruke dette til annet enn primitiv lokkemat for et kritikkløst publikum. 
Og selvsagt, fylle drøyt opp på bankkontoen. 

Så velbekomme! 
