Vinteren er her
Sesongpremieren på "Game of Thrones" gir en effektiv gjennomgang av hvordan det går med de fleste sentrale figurene, men etterlater minst like mange spørsmål som svar. 

Advarsel: 
Denne teksten røper deler av handlingen fra de siste fem sesongene og den første episoden av sesong 6. 

Den usedvanlig etterlengtede sesong 6 av "Game of Thrones" representerer et vesentlig skille i seriens historie: 
Serien har nå tatt igjen bøkene, og vi som har lest George R. R. Martins detaljerte verk kan ikke lenger triumfere over at vi vet hva som skjer på forhånd. 
Fra nå av er alle like uvitende, og HBO bidro til hemmelighetskremmeriet ved å avslå all pressetilgang til episodene før verdenspremieren natt til mandag norsk tid. 

Tilfredsstillende og spennende 

Første episode av en ny sesong kan gjerne være noe treig, fordi man bruker mesteparten av tiden på oppsummering og forberedelser til det som skal komme. 
Denne sesongåpningen er imidlertid et herlig unntak. 
Ved å unngå å bite over for mye, men likevel vise fram de fleste av de sentrale spillerne, har man endt opp med et tilfredsstillende og spennende resultat. 
Serien går rett inn i det som "alle" har snakket om: 
Knivstikkingen av publikumsyndlingen Jon Snow. 

I episodens første scene ligger han livløs i snøen, og når han blir båret vekk av sine venner, zoomer kameraet inn på det svarte blodet, som til forveksling kan ligne bildet av en kråke. 
Stemningen er mildt sagt anspent blant Snows støttespillere, og det ligger an til et aldri så lite internt oppgjør blant de svartkledde. 

På flukt i snøen 

Stemningen er ikke spesielt mye lysere et lite stykke lenger sør, hvor Sansa Stark og Theon Greyjoy er på flukt fra førstenevntes sadistiske ektemann. 
Begge framstår som herdet etter alt de har gjennomgått, men Theon har gjenvunnet sin verdighet, og Sansa skaper et nytt håp om at hun har det som skal til for å samle folket i nord. 

De som næret et håp om at hoderullingen ville bli utsatt til ting begynte å dra seg til litt utover i sesongen, vil bli skuffet. 
Her er det rikelig med både sjokkerende og triste drap, og det er kanskje spesielt dette som gjør serien så spesiell: 
Den klarer fortsatt å ryste oss med sin ekstreme brutalitet, fordi de menneskelige sidene av selv de mest ufyselige karakterene gradvis blir blottlagt. 
Samme hvor grusom dronning Cercei er, går det an å leve seg inn i sorgen hun opplever. 
Selv den fryktelige Melisandre, som regisserte seriens aller mest forferdelige menneskeofring i forrige sesong, viser det seg at har en annen side, noe som blir fascinerende tydelig i den siste, forbløffende scenen. 

Vi får også møte både Arya, Daenerys og Martell-familien igjen, men serieskaperne har spart på noe av kruttet, ved å vente med å fortelle hva som skjer med de to yngste Stark-guttene, dragene og de dødes hær på nordsiden av muren. 
Det viser at de til fulle mestrer begrensningens kunst, samtidig som de gir oss det vi vil ha og vel så det. 
