«Doctor Strange» er to fantastiske timer ren eskapisme
Benedict Cumberbatch er både sær, morsom og fascinerende som Doktor Strange. 

Merkelig, sær og rar er av og til veldig bra. 
I tilfelle Doctor Strange er historien bisarr og det visuelle så magisk og besnærende at det bare er en ting å gjøre: 
Lene seg tilbake og bli med på eventyr. 

Doctor Strange er en tegneserie skapt av Steve Ditko og Stan Lee i 1963. 
Vi skal til Marvels univers av superhelter. 
I stedet for superkreftene til Iron Man og Captain America, har vi her å gjøre med gammel magi som heller sender tankene i retning Harry Potters univers. 

Marvels nye superhelt byr på to timer med ren eskapisme. 
To timer hvor du kan drømme deg bort i et fabelaktig univers fullt av magiske krefter, parallelle universer og skumle og onde krefter. 
Det er et perfekt eventyr for både ungdom og voksne et sted i grenseland mellom Harry Potter, The Matrix og Inception. 

Perfekt casting 

Det er veldig mye som er fantastisk bra med Doctor Strange. 
To av årsakene til at resultatet er strålende er Benedict Cumberbatch og Tilda Swinton. 

Cumberbatch spiller Strange med en akkurat passe dose av arroganse, sexy eleganse og en dose galskap. 

Det er likevel Tilda Swinton som er stjernen. 
Da det ble kjent at The Ancient One skulle spilles av en hvit kvinne, ble det ramaskrik. 
Beskyldninger om filmbyens typiske hvitvasking haglet. 
Mange mente rollen burde gått til en asiatisk skuespiller. 
Når man først endte opp med en keltisk kvinne som den gamle og vise, kunne ikke valget vært mer perfekt. 
Swinton ser ut som hun kunne kommet fra en helt annen planet. 
Hun spiller rollen med stor innlevelse, en liten dose ironi og mye varme og humor. 

Kult, ikke teit 

Et annet strålende aspekt ved filmen er at den er morsom. 
Regissør Scott Derrickson behandler stoffet med respekt, men unngår å bli for selvhøytidelig. 

Med så mye spesialeffekter og morsomme, magiske instrumenter er det fort gjort å gå i kitchfella. 
Da blir det kjapt teit i stedet for kult. 
Jeff Bridges i eventyrfilmen Seventh Son er et skrekkeksempel på hvor galt det kan gå. 
Doctor Strange balanserer hårfint i scenene med prat om astralprojeksjon og magiske ritualer, men den har såpass mye selvironi og humor at den kommer unna med det. 

Psykedeliske spesialeffekter 

Idet New York og London blir et vrengt speilbilde av seg selv i mange dimensjoner kan man lure på hva filmskaperne har røyket, men du verden for en herlig og psykedelisk tur det er. 

Bygninger brettes i hverandre som et lappeteppe, og i 3D blir det en hypnotisk opplevelse. 
Det føles både originalt og forfriskende. 

Svak skurk 

Filmen har en liten svakhet, og det er skurken Kaecilius. 
Han er ikke så skummel og ond som han burde være. 
Mads Mikkelsen har for lite å spille på og blir blass. 
Det blir mest sminke og rare kostymer. 

Filmen holder seg også innenfor den strenge rammen av superheltenes opprinnelseshistorie. 
Det handler om hvordan Dr. Stephen Strange går fra å være nervekirurg til å bli magiker. 
Derrickson har klart å ta en kjent historiebue og gjort den både sær, underholdende og fascinerende. 
