Albumanmeldelse:Rihanna - «Anti» 

Man må beundre Rihanna (Rhianti?) for å våge å ta karrieregrep. 

ALBUM: 
POP Rihanna «Anti» (Westbury Road/Roc Nation) 

«Anti» er -beklager - ANTItesen til mye av det hun har drevet med hittil. 
Borte er Stargate, borte er de umiddelbare hooksene, bangerne. 
For ikke å glemme unødvendigheter som vers, refreng og åpenbare radiohits. 

Det vanskelige åttendealbumet har hatt en, muligens, genial lansering vi vanlige mennesker ikke vil forstå omfanget av på mange år. 
En kampanje som har inkludert singelutgivelse med Paul McCartney, soundtracket til en forferdelig tegnefilm, et cover som skal kunne sees av blinde og selfies med galaksens dyreste hodetelefoner. 

Det er altså det som trengs når man ikke har gitt ut album siden 2012 (for nye lesere: året da Marcus & Martinus vant MGP jr., EU fikk fredsprisen og Obama ble gjenvalgt). 

«Anti» er tidvis underholdende. 
Veldig ofte nytenkende.Hele tiden kaotisk. 

Et nøkkelspor i så måte er Tame Impala-«coveren» to tredjedeler uti. 
«Same Ol’ Mistakes» er mer en karaokeversjon av «New Person, Same Old Mistakes» enn en cover i seg selv. 
Arrangementet er identisk med originalen, en av fjorårets store indiepoplåter. 
Dessuten mikser Rihanna seg så tett på Kevin Parkers vokal at man må parallellspille versjonene for å finne ut om hun egentlig synger noe som helst (Kort svar: 
Ja. 
Langt svar: 
Det er komplisert.) 

På andre siden er den sykt feite «Kiss it better»-synthbassen. 
Sammen med den akkurat passe skurrete gitarsoloen til Extreme-gitarist Nuno Bettencourt høres det ut som noe Ariel Rechtshaid og Sky Ferreira kunne kokt opp og jublet over. 
En fanastisk skamløs poplåt. 
Sammen med den mørke, men doowop-boblende «Love on the Brain», produsert av Fredrikstadkaren Fred Ball er det Antis beste øyeblikk. 
På sistnevnte viser dessuten Frøken Fenty Beyonce-takter hun tidligere ikke har vært i nærheten av. 

Midt i mellom, rundt forbi og overalt dette er underlige mellomspillene, innrøykte forspill og sendrektige nær-etterspillene, som egentlig bare er forvirrende og rotete. 
Fylt opp av kloke mennesker som Boi-1da, Drake, The Weeknd, The-Dream og Kuk Harrell (ja, han heter det). 
. 
Men med Rihanna i førersetet på alt. 

Den eneste singelen som er blitt med, «Work» er blant det virkelig håpløse. 
Spesielt den ekstremt umotivert, og manisk repetetive teksten, der «work, work, work, work, work, work» går over til «dirt, dirt, dirt, dirt, dirt, dirt» og like mange «love» og «turn». 

Det høres mest ut som en analogi på prosessen rundt ferdigstilling av «Anti»: 
Kunne vært suggerende og seigt dansbart, men ender like frenetisk som Pluttiplutti Potts «Spikke, sage, lime, banke». 
Bare uten skjegget. 

Oppi alt dette står en stjerne som ønsker å ta steget over til artist og auteur. 

Det er hun et stykke fra å mestre. 
Men det vil ikke komme en bedre og mer treffende albumtittel i 2016. 

BESTE LÅT: 
«Kiss it Better» 
