Konsertanmeldelse: a-has søte Rio-revansj
RIO DE JANEIRO (VG) a-ha må ha skiftet ut sin defekte turbo et eller annet sted over Uruguay denne uken. 

Sted: Rock In Rio 

Aktuell plate: 
Cast In Steel 

Dette spilte de: 
I've Been Losing You, Cry Wolf, Stay On These Roads, Move To Memphis, Scoundrel Days, Crying In The Rain, Sycamore Leaves, You Are The One, Forest Fire, Hunting High And Low, Foot Of The Mountain, The Sun Always Shine On TV, Under The Makeup, Living Daylights, Take On Me 

Nattens konsert i Rio ble nemlig en helt annen enn den rustne vikingskuta som viste seg frem under starten av comeback-turneen i Buenos Aires torsdag. 
De fremsto rett og slett som et revitalisert band. 

Det kan ha mange årsaker. 
Først og fremst fordi Rock In Rio var den spesifikke anledningen som fikk dem sammen igjen, ettersom både festivalen og a-ha fyller tredve år i år. 

Samtidig er det vel nå velkjent at a-ha i 1991 satte verdensrekord her i antall betalende tilskuere med 198.000. 

Settet var dessuten kuttet med en halvtime, ned fra en time og tre kvarter, ettersom Rock In Rio er en festival. 
En komprimert hitliste er alltid å foretrekke. 

Ikke minst skal vi huske på at nattens Rio-konsert ble streamet live. 
Da er det en dyd av nødvendighet å opptre skjerpet. 

Plutselig var Morten Harket på hugget i bevegelsene, kjapt svingende istedenfor den litt dovne frontfiguren og vokalisten vi så i Buenos Aires bare dager i forveien. 
Det virker som om han kjemper hardere enn før for å nå de høyeste tonene, men du verden - han kommer dit! 

Paul Waaktaar-Savoy var et tidvis monster på gitaren - hardt rockende, briljant atmosfæreskapende og glassklar i riffene på samme tid. 

Og når Magne Furuholmen endelig treffer alle de riktige tangentene på synthen og pianoet - og vi til og med hører lyden av dem - kan det knapt gå galt. 

Legg til en storveis arenalyd med lassevis av omph! i bassen, så har du et a-ha som passer utmerket inn på en scene som samler et sted mellom 50.000 og 60.000 tilskuere. 

At det ble en nær ren mimreseanse, med drøy hovedvekt på 1980-tallets materiale, får gå. 
Under årets Rock In Rio var det forventet. 

Det er moro å være norsk i Rio, også under en a-ha-konsert! 

Værgudene var riktignok ikke helt med i starten. 
Det innledende tordenskrallet på «Crying In The Rain» markerte forsåvidt slutten på det spektakulære lyn- og tordenværet som herjet i timen før a-ha gikk på scenen, men du verden som det ble grått i regnet likevel. 

De to storskjermene fanget opp flere - både menn og kvinner - i sene førti- og tidlige femtiårene som gråt sine modige tårer i det milde regnet. 
Her var det åpenbart ungdomstiden som ble gjenopplevd gjennom a-has hitrekke, en ungdomstid som har båret frukter i form av neste generasjon som også var rikt representert under a-ha-konserten. 

Ikke alle under tyve var der for Katy Perry som avsluttet kvelden etterpå. 

Det er i det hele tatt fascinerende å bivåne hvilket grep a-ha har på det søramerikanske publikummet, men generasjonspasjonen er nok en viktig del av koden som den norske trioen ser ut til å ha løst her nede. 
En høyst uoffisiell meningsmåling VG har utført i Sør-Amerika de siste dagene - basert på en engere krets av samtalepartnere på ettermiddags-/sen kveldstid - avslører dessuten at a-ha er den norske merkevaren som er mest kjent i Argentina og Brasil. 

Hos førstnevnte; etter «Lilyhammer». 
I Brasil; etter «Lilyhammer» og bacalao… 

Glem heller ikke at a-ha i natt avsluttet hele festivalen som nest siste band på den største scenen. 
Tidligere i uken har både Sam Smith og Elton John lidd samme «skjebne», henholdsvis før Rihanna og Rod Stewart. 

Dette var med andre ord en høyprofilert jobb. 

Dessuten er brasilianerne fabelaktig flinke til å synge. 
Allsangen og mobillys-havet på «Hunting High And Low» er direkte rørende - til og med det klassiske synth-riffet til «Take On Me» blir servert med kollektive leppesmell så høye at de nesten overdøver Magne Furuholmens kontante fingerløp over tangentene. 

Men det er «You Are The One» - bortgjemt i Norge, men stor i Brasil - som virkelig får publikum til å trampe i kunstgressets overvann. 
Nok en gang må vi riste litt muntert på hodet over lidenskapen søramerikanerne viser overfor sine gamle helter. 

Derfor er det ikke vanskelig å tro Magne Furuholmens velvalgte metafor for dette comebacket, etter at tilbudet fra Rock In Rio kom; 

– 
Det blir som å høre tusenårsbølgen nærme seg kysten. 
Selv om du er pensjonert surfer, får du bare lyst til å børste støvet av brettet og kaste deg ut i vannet. 

Det er neppe noen tvil om at a-ha i sitt andre comeback trenger mer tid til å lage et show som markerer den ordentlige starten på dette kapittelet av Norges største pop-suksess gjennom tidene, men det har de også tid til. 
Nå står fem offisielle konserter på plakaten i Brasil før det blir pause til mars. 

Den bør de bruke godt. 
Men der opptakten i Argentina var av det lumre slaget, slo det endelig gnister igjen i Rio. 

Måtte de bevare denne gnisten, iallfall ut neste år… 
