En djevel med detaljer
UTSTILLING: 
Djevelen ligger i detaljene, heter det. 
Men så viser det seg at djevelen ikke er alene, for langt der inne i detaljene ligger også Svein Tang Wa. 

Galleriet, Hillevåg: 
Svein Tang Wa, tegning, linosnitt. 
T.o.m. 5. mars. 
Åpningstider: 
Tirsdag og torsdag 16–20. 

Se bare hans nye utstilling i Galleriet i Hillevåg; der har han skapt seg et formspråk så fullt av intrikate detaljer at de trekker blikket mitt til seg og ikke uten videre lar meg slippe ut igjen. 

For det er detaljene som styrer inntrykket jeg får av Tang Was nye tegninger og linosnitt, ja, de er helt avgjørende for helheten i denne kunsten. 
Pennetegningene krever både en stødig hånd og en ekstrem tålmodighet, for er det noe Tang Wa viser her, så er det nettopp at det er grepet om detaljen som holder det hele sammen. 

I tegningene videreutvikler han den billedverdenen han introduserte i dette galleriet i 2017: miniatyrbilder i vel avstemte farger og med et intrikat mønster som brer seg utover i puls og bølger – så svimlende at det er som om hver av disse miniatyrene rommer etterklangen fra musikk i en stor katedral. 
Men også som om han henter sekstitallets psykedeliske rockplakater ned fra den støyende sfæren og inn i det intime rom. 
Samtidig brer Steve Reichs minimalistiske musikk seg omkring i gallerirommet, i rendyrket visuell form. 

Friskere 

Et skritt videre går Tang Wa i «Små tegninger nr. 6». 
Her blåser en bris inn i motivet, en vind som er i ferd med å ruske opp i den regelmessige rytmen, de jevnt svingende linjene. 
En friskere puls banker her; motivet i seg selv gjør et lite opprør mot resten av utstillingen. 
Kanskje ser vi her en vei videre i et visuelt uttrykk som ellers risikerer å bli noe ensformig. 

En vei videre ser vi også i de nye linosnittene. 
Tang Was linosnitt kjenner vi fra åttitallet; da snittet han, ved hjelp av svarte linjer og flater, fortellende motiver med en humoristisk vri, som f.eks. klassikeren «Mann med øl og fluer» (1983). 
Nå er imidlertid både ølet og fluene borte – mannen også, forresten – for de nye bildene er rett og slett noe såpass sjeldent som nonfigurative linosnitt. 
Den ekstremt kontrollerte fliden fra pennetegningene er her løst opp i løsslupne rytmer, som forsterkes av ekspressiviteten i spillet mellom svart og hvitt på papiret. 
Et psykedelisk mønster er nok til stede også her, tilstrekkelig til at vi leter forgjeves etter figurasjoner eller andre faste holdepunkt. 
Analogien til musikken peker i disse bildene mer i retning av jazzens flerstemthet – fra bebopens raske akkordskifter og endringer av toneart til frijazzens hoggende rytmer. 
Det svinger i disse bildene. 

Løssluppent 

Linosnittene er opplagt improvisert fram i langt større grad enn tegningene; Tang Wa rister her av seg en tvangstrøye og leker seg inn i en friere dans. 
Likevel holdes disse svart-hitt motivene sammen av et elegant komposisjonsgrep. 
I tillegg lar jeg meg overrumple, for jeg finner også en uventet kunsthistorisk etterklang her. 
Foran linosnittene tenker jeg på Leonardos intrikate tegninger av strømforholdene i elver – vann som fosser og virvler – nøyaktig og presist festet til papiret, likevel med åpenbare abstrakte kvaliteter. 

Så er kanskje ikke spranget så stort likevel, mellom «Mann med øl og fluer» og de nye linosnittene: i Tang Was åttitalls motiv går det ganske rundt for mannen, fanget som han er i fluenes runddans; i de nye bildene er runddansen utvidet til en heksegryte av djevelske detaljer, en malstrøm av krefter som synes å ta pulsen på selve livet, formet som eksistensielle motiver av stor kunstnerisk kraft. 
