«Heimebane» er ganske enkelt noe av det beste som er laget av norsk tv-drama.
TV-ANMELDELSE: 
«Heimebane» er full av fine folk, og ikke minst: 
Serien klarer å ta opp viktige tema uten å hamre fasiten i hodet på oss. 
Hurra! 

«Heimebane», sesong 2. 
Norsk drama i åtte deler, NRK søndager 20.55 (premiere 17. februar) Regi: 
Yngvild Sve Flikke, Stian Kristiansen. 
Med: 
Ane Dahl Torp, Morten Svartveit, Axel Bøyum, John Carew, Emma Bones, Nader Khademi, André Sørum, Nivethan Senthurvasan, Ole Christoffer Ertvaag. 

Første sesong av «Heimebane» tok for seg psykisk sykdom og kvinner som trenere i toppfotball for menn. 
I Helena Mikkelsens (Dahl Torp) kamp om trenerjobben, respekten og aksepten som trener for eliteherrelaget Varg, var serien innom alt fra #metoo, feminisme og hersketeknikker til spillere med pyskiske utfordringer, store ego og omgang med kvinner. 

Første sesong klarte å bli noe mer enn god underholdning. 
Den var det òg, men mesterstykket var å ta opp disse problemstillingene uten å dundre fasiten i hodet på folk. 
Nå, i sesong to, gjør de det igjen, med bravur. 

Denne må du bare få med deg. 
Ikke interessert i fotball? 
Det betyr ingen ting, for serien handler ikke om fotball, men om folk. 
«Heimebane» er ganske enkelt noe av det beste som er laget av norsk tv-drama. 

Vanlig, hurra! 

Helenas posisjon er ikke tema. 
En kvinne som hovedtrener er normalt, hurra! 
Nå går serieskaperne løs på familieproblemer, prestasjonspress, økonomisk rettferdighet og ikke minst fotballens kanskje største uløste problem: 
Homofili. 
Og som i første sesong gjøres det elegant, nesten subtilt, uten store bannere med klare svar. 
«Heimebane» viser kompleksiteten i sakene, og den gjør det uten å miste underholdningen og fortellergleden av syne. 
Omgangen med de vanskelige og viktige spørsmålene er smart, antydende og kommer i akkurat så store doser at «Heimebane» aldri blir Dagsnytt 18. 

Fotballklubben Varg er i store økonomiske problemer. 
Morten Svartveit er - igjen - strålende som plaget klubbleder. 
Ane Dahl Torp er storveis fotballnørd med langt under middels gode evner til å få privaten til å fungere. 
Helt nødvendig humor og rappkjeft kommer fra blant andre Mons (Nader Khademi) og Nils (Endre Synnes Hagerup). 
«Den bengalske tigeren» (Nivethan Senthurvasan) er flott som smånervøst talent og til og med John Carew, som spiller en slags nestenversjon av seg selv, klarer seg finfint. 

Koko før de lander 

Litt smårusk er det. 
Varg har besøk av en i overkant Tante Sofie-aktig representant fra Fotballforbundet. 
Bygda er litt parodiert noen steder, og selve fotballscenene er gode nok, men ikke mer. 
Det er (heldigvis?) ikke så mange av dem, for «Heimebane» handler ikke om fotball, men om folk. 
Relasjoner mellom mor og datter, sjef og ansatt, grasrota og pengemakta, mellom arbeidskollegaer, skilte foreldre og deres barn og mellom kjærestepar. 
Noen av disse forholdene, og folkene som står midt oppi dem, går litt hardt ut, før de finner troverdigheten. 
Det samme gjelder for eksempel Ole Christoffer Ertvaags karakter. 
Koko i starten, men så lander han (gi nå den mannen en skikkelig hovedrolle snart!). 

Det alle beste scenene i «Heimebane» kommer når Adrian (Axel Bøyum) og Camilla (Emma Bones) er sammen. 
De to er strålende over hele spekteret: 
Glede, sorg, sinne, frustrasjon; det slår gnister mellom disse to. 

«Heimebane» er veldig god underholdning, velspilt drama med godt tempo, fine folk, interessant miljø og nok spenning. 
Det mest beundringsverdige er imidlertid måten serien klarer å ta opp viktige og riktige emner uten å ty til utestemmen og brøle fasiten fra fjellene rundt Ulsteinvik. 
Jo, dette er underholdning, god underholdning, men kanskje kan det bety noe for dem som sitter i garderoben og kjenner på noe. 
Psykiske problemer, stengte dører på grunn av kjønn, kjærlighet til en av samme kjønn eller hva det nå er. 

La oss håpe det. 
