Historiefortelling med harelabb
«Amundsen» gir et godt innblikk i polfarerens liv. 
Men noen god film er det ikke. 

Fascinasjonen over Roald Amundsens eventyrlige bragder blir ikke mindre etter å ha sett Espen Sandbergs ytterst tradisjonelle film. 

Spørsmålet er snarere om den gir særlig innblikk i hva ekspedisjonene faktisk kostet; ikke i penger – det er den ganske nøye med å gjøre rede for – men i menneskelig innsats. 

At spørsmålet kommer opp, skyldes at filmen bare glimtvis gir meg en genuin følelse av hva det vil si å sitte innesperret på en skute i drivisen i årevis, eller bakse seg frem mot Sydpolen i mer enn 50 minusgrader. 

Gjennom Pål Ulvik Rokseths kamera får vi noen riktig fine bilder fra isødet, men selv på digert lerret blir de aldri så filmatisk overveldende som landskapet burde tilsi, de blir mer registrerende og stedsplasserende på en lett overflatisk måte. 

Den samme harelabben preger flere aspekter ved historiefortellingen. 
Som i «Kon-Tiki», som Sandberg regisserte sammen med Joachim Rønning, må de menneskelige aspektene vike til fordel for ytre dramatikk. 

En isbjørn her, en bresprekk som åpner seg der, mens Hjalmar Johansens tragedie sveipes over nærmest i forbifarten, i kjølvannet av at det norske flagget er plantet på Sydpolen og til tonene av «Ja vi elsker». 

Det ligger en intendert ironi der, men den forsvinner i den nasjonalpatriotiske stemningen den ikoniske flaggscenen virvler opp. 

Jeg har ikke lest Kåre Holt og Tor Bomann-Larsens biografier, og får derfor vite mer om hvem og hvordan Roald Amundsen trolig var. 

Men filmen kommer likevel aldri under huden på ham. 
Pål Sverre Hagen er sminket frem til en tidvis imponerende portrettlikhet, men jevnt over virker hans Amundsen agert. 

Bare i små glimt spiller Hagen frem en personifisering, eller menneskeliggjøring, på godt og vondt. 
Men stort sett virker hans Amundsen kluntete og fjern, uten den humoren og selvironien noen biografer mener han hadde. 

Den kommer bare frem en eneste gang, når Amundsen på Sydpolen kommenterer at «knapt noen gang har noen stått på et punkt mer diametralt motsatt hva de hadde tenkt. 
Det er også litt artig». 

Den vi kommer tettest på er Leon, broren og forretningsføreren som etter hvert fikk et svært problematisk forhold til Roald Amundsen. 

En del av filmens dramaturgi er bygget opp rundt en nattlig samtale mellom Leon (Christian Rubeck) og Amundsens elskerinne; den amerikanske hundekjøreren Bess Magids, som overvintret inkognito på eiendommen Uranienborg i 1926. 

Paradoksalt nok er det i disse ellers stillesittende scenene at filmen lever mest. 
Noe kan skyldes at samtalen foregår på engelsk, og dermed løsrives fra de litt oppstyltede, gammelmodige, norske talemåtene. 

Mye skyldes at Katherine Waterson har en levende, filmatisk tilstedeværelse som står i kontrast til alle de både stive og stivsnippede mennene som befolker filmen. 

«Amundsen» handler om «de store drømmenes galskap» og leverer tung norgeshistorie fra en tid da nasjonen Norge var ung og ganske annerledes enn i dag. 

Begge deler burde borge for interesse og engasjement. 
Men som film er den for tung på labben til å fenge, og som historiefortelling berører den meg i begrenset grad – selv om det ikke skorter på «følsomme» øyeblikk der kamera hviler på et være seg forpint eller lengtende ansikt. 

Det er noe av problemet. 
«Amundsen» insisterer, visuelt og via lydsporet, men den gjør det like uelegant som når den kvitterer for en viss tranprodusents produktplassering. 
