Bokanmeldelse:Hanya Yanagihara: 
«Et lite liv» 

Det finnes romaner som gjør fysisk vondt å lese. 
En av de mest omtalte romanene i USA i fjor, Hanya Yanagiharas roman «Et lite liv», er en slik bok. 

Jeg er alltid skeptisk til hypede romaner fra USA. 
Ofte er det snakk om bestselgere pepret med positive, men intetsigende ord på omslaget av typen «magisk» eller «enestående» - og bøkene har gjerne vunnet en pris eller to. 
Det er sjelden de lever opp til forhåndsreklamen, og for meg går de fleste av disse bøkene i glemmeboken straks de er lest. 

«Et lite liv» er et unntak. 
Romanen passer til beskrivelsen ovenfor, men vil bli husket. 
Lenge. 

Det begynner gjenkjennelig: 

Fire kamerater fra college forsøker å etablere seg i New York etter studiene. 
Skuespilleren Willem, kunstneren JB, arkitekten Malcolm og advokaten Jude, er alle enere på sine felt. 
En sammensveiset gjeng, som setter vennskapet foran alt annet. 
De kommer fra ulike sosiale miljøer, men studiene har ført dem sammen. 

Romanen, som er nesten 800 sider lang og i tid strekker seg over mer enn 30 år, følger de fire mennene gjennom opp og nedturer. 
Det er en klassisk historie, en blanding av eventyr og naturalisme, med tydelige hint til Charles Dickens eller andre 1800-tallsforfattere. 

Romanen er blottet for referanser til årstall, selv om bruken av mobiltelefon gir en viss pekepinn. 
Heller ingen politiske eller kulturelle hendelser blir nevnt. 
Vi befinner oss utelukkende i den tette verdenen som utgjør vennskapet mellom de fire mennene. 

Den egentlige hovedpersonen er Jude, som i likhet med bestevennen Willem er foreldreløs. 
Men Jude bærer også på en fortid som er så grusom og fornedrende, at han ikke er i stand til å fortelle om den, ikke engang til sine nærmeste venner. 

I tillegg til å være en hyllest til vennskapet, inneholder denne boken den mest detaljerte skildringen jeg har lest om senskader etter overgrep. 

Jude er en elsket, høyt begavet, men ødelagt mann, som lenge er en gåte for alle rundt seg. 
Smerten og traumene takler han ved å kutte seg. 
Judes lidelseshistorie er rett og slett noe av det sterkeste jeg har lest på lang tid. 
Det er denne tematikken som gjør at «Et lite liv» skiller seg fra andre romaner om vennegjenger i New York, en ikke akkurat uutforsket «sjanger», som lett kunne blitt en ganske slapp affære. 

En roman av et slikt omfang, er nesten nødt til å inneholde svakere partier, klisjeer og repetisjoner. 
I likhet med de fleste mursteiner er et «Et lite liv» for lang. 
Forfatterens forlegger skal ha bedt henne kutte en tredjedel. 
Det ble ikke gjort. 

Mest irriterende er det at Yanagihara ikke alltid stoler på leseren, men gjentar selvfølgeligheter og utbroderer følelser som vi allerede er klar over. 
Påfallende er det også hvor ekstremt begavede alle i denne boken er. 
Det hadde styrket troverdigheten om ikke alle var unntaksmennesker, med karrierer som bare går én vei: 
Til himmels! 

Til tross for at den ikke er perfekt, må «Et lite liv» kunne karakterises som en stor leseopplevelse, en oppslukende fortelling om det vakreste og vondeste i et menneskeliv. 
En roman som blir en hel verden, et helt liv og fanger leseren i time etter time etter time. 
Også etter at siste side er lest. 

Av GABRIEL MICHAEL VOSGRAFF MORO 

Fikk du med deg? 
Videopremiere på boktrailer til Linnéa Myhres nye roman: 
