Får anmelderen til å hente fram superlativene
Lysende beretning om lidelse og helbredelse i medisinen. 

Det er gode grunner til å hente fram superlativene. 

Den svenske legen og psykiateren Nils Uddenberg har levert en 700 siders framstilling av medisinens historie som, i beste forstand, fortjener betegnelsen storverk. 

Det som umiddelbart imponerer mest, er forfatterens åpenbare fortellerglede og fortellerevne. 
Her har vi alle, med eller uten medisinsk embetseksamen, noe interessant og verdifullt å hente. 

En tone som bærer 

Allerede innledningsvis anslår forfatteren en tone av litterær refleksjon, som bærer boka ut: 

«En høstmorgen for mer enn fire år siden våknet jeg og visste jeg skulle skrive en medisinhistorie.» 

Som leser setter jeg også pris på den faglige tilnærmingen: 
Vitenskapshistorien er en labyrint der forskeren famler seg fram uten å vite hvor han eller hun er på vei. 

Uddenberg unnlater ikke å minne om at alle medaljer har sin bakside: 
Newton viet mer tid til alkymi og religiøse spekulasjoner enn til teoriene om tyngdekraften, og den store Pasteur i Paris tok avstand fra Darwins evolusjonslære. 

Som forfatter og historiker har Uddenberg en human holdning med solid feste i Hippokrates gamle etiske ed om at legen alltid skal bruke sine kunnskaper til beste for pasienten – ikke for seg selv eller andre. 

Kropp og sjel 

Og unektelig er det sånn at legekunsten har vært, og er, preget av antikken med dens todeling av mennesket i kropp og sjel. 
Hippokrates, legekunstens far, fremmet en underlig sykdomslære, en ide som hadde uheldig innflytelse på medisinsk tenkning i Europa i to tusen år. 

Kroppen, heter det i Corpous Hippocratium, består av blod, slim, gul galle og svart galle. 
Og slik forholdt det seg også med naturens fire dimensjoner og den menneskelige karakter. 
I denne tradisjonen må man se den utbredte forestillingen om ubalanse i kroppsvæskene, og den skadelige årelatingen som var utbredt i Europa til langt ut på 1800-tallet. 

Den medisinske arven fra antikken levde videre i det østromererke riket og ble senere videreført av den muslimske lærdomstradisjonen, fremholder Nils Uddenberg. 
Den mørke middelalder var ikke bare tusen år med medisinsk stagnasjon. 

Innen islam ble det riktignok ikke gjort banebrytende medisinske oppdagelser, skriver Uddenberg. 
Men medisinen var verdsatt, og berømt er Ibn al-Nafis og hans beskrivelse av det lille kretsløpet. 

I Spania virket Albucasis, av mange betraktet som opphavsmann til moderne kirurgi; han skrev et mektig bokverk med 30 avhandlinger. 
Han hevdet som de gamle grekere at melankoli var forårsaket av svart galle, og foreskrev en behandling med hodebarbering og varmt sauefett på pasientens skalle. 

Vest-Europa i ledelsen 

Det var først på 1600-tallet at tankegodset fra antikke autoriteter virkelig ble utfordret. 
Med Nils Uddenbergs ord er medisinen omsider kommer til Europa, i hvert fall til Vest-Europa. 
Og der skal den bli. 
Lenge. 

En innvending mot bokverket er at forfatteren bevisst ser bort fra kinesisk og indisk medisin. 
Uddenberg har videre valgt å avslutte sin historiefortelling ved 1950-tallets utgang. 
Og begrunner dette med at utviklingen de siste tiårene har vært nærmest eksplosiv med egen sjargong og egen teknologi, slik at det snart bare er plass for spesialister. 

Med sine selvpåførte begrensninger får Nils Uddenberg desto større plass til å formidle de store framskrittene som følger renessansen i Europa, der eksperimenter skal snu opp ned på gamle forestillinger om hva som er vitenskap. 

Det ble omsider mulig å dissekere døde mennesker, og Leonardo da Vinci tilbringer «netter i selskap med disse kroppene, stykket, flådd og fryktelige å se til». 

«Blodets hvisken» 

Medisinens fremste pioner forstår nå at blodet ikke kan passere fra venstre til høyre hjertekammer, slik man hadde trodd i tusen år. 
Og snart skal William Harwey gi den første korrekte beskrivelsen av menneskets blodomløp. 

En annen milepæl og merkedag er oppdagelsen og utprøvingen av virksom vaksine, først med kukopper på den åtte år gamle Edward Jenner 14. mai 1796. 
Resultatet ble en medisinsk sensasjon. 

Norge er i denne forbindelse representert med Armauer Hansen, som identifiserte leprabakterien. 
Det er slett ikke sikkert, skriver Uddenberg, at pasientene på leprasykehuset i Bergen led av samme sykdom som de «spedalske» i Bibelen. 

Armauer Hansen beskrives for øvrig som en fargerik personlighet. 
Han var politisk radikal, overbevist ateist og tilhenger av Darwin. 
Mindre kjent er det kanskje at han siden studentdagene led av syfilis. 

Hverdagen 

Uddenberg fortaper seg på ingen måte i store navn som Pasteur og Röntgen, enn sir Florence Nightingale eller Altzheimer. 
Vår forfatter, som uanstrengt beveger seg over tilsynelatende flere tidsplan samtidig, har distanse til sine helter, og glemmer slett ikke hverdagen på 1600-tallet: 

Feltskjæreren, med læretid som barbersvenn, skal kutte bort en polypp , en uklar øyenlinse fjernes, en gallestein knuses, et bein spjelkes. 

Ikke minst er det mange sårskader å ta hand om, rammet som soldatene nå var av lanser og armbrøster – og etter hvert kuler og krutt. 
Da dugde det ikke med mumiepulver og tørket slangekjøtt. 

Kort sagt: 
Også vitenskapen trengte seg på. 

Malurt i begreet 

I det hele tatt, Nils Uddenberg bevarer en befriende, humoristisk, optimistisk og positiv holdning både til lege og pasient. 
Men han passer samtidig, i hvert fall noen ganger, på å helle en dose malurt i medisinglasset: 

«Fram til rundt 1850 hadde ikke legene så mye å tilby – bortsett fra suggesjon og egen autoritet. 
Det gjelder for indremedisinen. 
Den mer håndgripelige kirurgien var både mer fremgangsrik og mer skadelig.» 

Nils Uddenbers boklige budskap blir likevel, slik jeg tolker ham, at vi mennesker – ustanselig virrende omkring med mange attersteg – tross alt har gjort enorme framskritt på den mysommelige veien fra barbergutt til overlege. 

Og aldri har mennesket levd så lenge som i dag. 
