Den gamle oppskriften fungerer
Gitar, trommer og bass. 
Det er redskapene Bob Mould stadig vender tilbake til. 

Husker du "Husker du"? 
Det musikalske mimreprogrammet gikk på NRK fra 1971 til 1985. 
I dag vises det helst i små glimt når statskanalen harselerer med seg selv, men det hadde i sin tid store seerskarer med Odd Grythe som fast programleder.Da bandet Hüsker Dü så dagens lys i Saint Paul i Minnesota i 1979, fikk det ekstra oppmerksomhet her i landet på grunn av navnet. 
Senere viste det seg at et dansk brettspill fra 70-tallet var opphavet, uten at vi la vekt på det. 
Hüsker 
Dü hadde etter vår oppfatning en kobling til Norge. 

Tødlene over u-ene fikk dem til å minne om et tungrockband, istedenfor det hardcore punk-bandet de var. 
Dermed skapte de usikkerhet om sjangeren, og det var meningen. 

Hüsker Dü skilte lag i 1988. 
Vokalist Bob Mould dannet Sugar i 1992, men etter tre år var det slutt på det bandet også. 

Siden har han vært en soloartist, framme ved album nummer 12. 
Som på de to forrige platene har han med seg bassist Jason Narducy (Split Singles) og trommis Jon Wurster (Superchunk/Mountain Goats). 
Dermed er han tilbake i det klassiske krafttrio-formatet fra Hüsker Dü og Sugar. 

Som for å understreke det, åpner han med "Voices in my head". 
Sangen kunne gått rett inn på Sugars "Copper blue" fra 1992, en plate han også turnerte med 20 år senere. 
Mould er fortrolig med fortiden, på samme måte som han ikke slipper taket i smerten fra den gang. 

Om mulig, føler han at verden tynger ham enda mer nå. 
Død i familien. 
Brutte forhold. 
En 55-åring som ser at slutten ikke er så langt unna. 
For å overvinne elendigheten, trakk han tilbake et halvt år for å skrive sanger om disse temaene. 

Samtidig forsøker han å veie opp for de mørke tekstene med lyse melodier, særlig på første halvdel. 
Vi snakker likevel om Moulds definisjon av hva som er lyst. 
Andre ville ikke druknet koring i gitarstøy eller latt melodien slåss mot skurring. 
Dette er pop på Mould-vis. 

"Hold on" starter med fjern skurring, før trommer og bass hogger til. 
Vokalisten inntar sin plass i fronten. 
Refrenget kommer etter 40 sekunder, og etter 15 nye sekunder kan du det utenat. 
Et lite mellomspill mellom andre og tredje refreng. 
Sangen er slutt før treminuttersmerket nås. 
Oppskriften er hentet fra rockens loslitte ABC, men den fungerer fortsatt.Den nevnte koringen kommer som et fjernt o-oo på "You say you". 
Det er så vidt du hører den, men den gjør jobben. 
Gitarspillet til Mould fyller ut resten. 

I "Losing sleep" lar han trommer og bass slippe mer til, mens vokalen dempes. 
Et uventet avbrekk, som lar oss lade batteriene før "Pray for rain" kommer med Mould i førersetet igjen. 

My Bloody Valentine-aktige "Lucifer and God" er en i utgangspunktet tung låt som lettes et par hakk av koring og myk melodi. 
"Daddy's favorite" tramper hardere, mens bremsene slippes på "Hands are tied". 

"Black confetti" og "Losing time" er heller ikke blant platens mest lettbente låter og gjør siste halvdel mer lik Hüsker dü enn Sugar-preget på åpningskuttene. 
Uansett viser Mould at han forsatt er i form og kan tillate seg å senke tempoet på avslutningen "Monument". 

Beste spor: 
"Voices in my head", "Hold on", "You say you", "Lucifer and God". 
