Anmeldelse:M. Ward har skapt sin egen sjanger 

Amerikaneren hopper fra rock og country til doo-wop. 

ALBUM: M. Ward (42) er vanskelig å sette i bås, og det er det som er så spennende med ham. 
På mange måter er han definisjonen av indierock - en uavhengig artist som gjør som han vil, upåvirket av sjangrer og trender innenfor musikken. 

Han sparker i alle retninger og favner over flere tiår i påvirkning. 
Og - han hadde ikke vært M. Ward om han ikke hadde gått sine egne veier. 

På mange måter er han en egen sjanger, med utgangspunkt i bakgrunnen som såkalt lo fi-artist. 

Han har alltid vært en særing musikalsk, og det kan vi like. 

Lavmælt debut 
«Denne blir nok aldri allemannseie - og derfor bør du sjekke den ut», skrev jeg om den lavmælte og vindskeive solodebuten «End Of Amnesia» i 2001. 
Den ble omtalt som «små soundtrack til filmer som bare eksisterer i ditt eget hode». 

M. 
Ward har utvidet den musikalske horisonten atskillig på de 15 åra som er gått, og framstår i dag som en ganske annen artist. 
Intrumenteringen er utvidet og paletten har fått flere farger, men han har holdt fast ved evnen til å fengsle og fascinere lytteren. 

Han nærmer seg kanskje mainstream, men er gudskjelov ikke helt der ennå. 

Vind og regn «More Rain» er åttende album som M. Ward, og han fortsetter der han slapp på forrige album, «A Wasteland Companion» (2012). 

Selvfølgelig er det sært å åpne albumet med ett minutt med vind og regn, men det tåler vi. 
Ward er født i tørre California, men bor i regnfulle Oregon. 
Det setter sine spor. 

Regnet fortsetter å falle på tampen av «Pirate Dial», med Wards karakteristiske, hoggende rytmer, men så blir det tørrere i lufta. 

Rock og country Ward er crooner og rocker, like selvfølgelig som han er country/americana-artist med en klagende pedal steel i bunnen det ene øyeblikket og doo-wop-syngende i det neste («Little Baby» med k.d. lang). 

Han står ikke i veien for en liten elektronikaflørt, heller (fengende «Girl From Conejo Valley» med en god, gammel moog synthesizer som «krydder»). 

Strykere «Time Won't Wait Up» (med Neko Case) har gitarriff som sender tankene i retning glamrockerne T. Rex. 
«Confession» har rufsete trompeter som gir en smak av Mexico, mens nydelige «I'm Listening» og Lambchop-aktige «Slow Driving Man» midtveis i albumet er lett svulstige ballader med strykere og myke gitarer. 

«I think I can drive slower than you can» 

Peter Buck 
På den streite rockeren «Temptation» og countrysviska «Phenomenon» gjester Peter Buck (R.E.M.) på gitar og mandolin. 
Den eneste coverlåten, «You're So Good To Me», er ikke så langt unna Beach Boys' egen versjon, pulserende og med kul la-la-la-koring, men har likevel hans stempel. 

Flere konstellasjoner Matthew Stephen Ward startet i trioen Rodriguez og har samarbeidet med Zooey Deschanel under navnet She & Him på flere album. 
Han er en del av Monsters of Folk sammen med Conor Oberst og Mike Mogis fra Bright Eyes og Jim James (My Morning Jacket) og han er produsent - nå seinest for Mavis Staples (etter at Jeff Tweedy «knottet» gospel- og soulveteranens to forrige). 

Men først og fremst er han soloartist under navnet M. Ward. 

Og han er ikke som andre artister. 
Det gjør ham litt ekstra spennende. 
Hver gang. 
Og særlig denne gang. 
