Pianist i toppklasse og symfoniorkesteret på sitt beste
Et bemerkelsesverdig godt gjennomarbeidet program. 
Hele Don Juan-figuren med sine lengsler og motsetninger, lidenskaper og mangel på måtehold utfoldes i musikken. 

Verk av Richard Strauss, Ravel og Bartók. 
Jean-Efflam Bavouzet, klaver, SSO, dir.: 
Ken-David Masur. 
Stavanger konserthus torsdag kveld. 

Alle verkene torsdag kveld var for et stort orkester, og det ble en glede å høre alle de medvirkende i et bemerkelsesverdig godt gjennomarbeidet program. 

Først i Richard Strauss’ symfoniske dikt Don Juan, som har som forelegg det dramatisk-episke Don Juan-dikt av Nikolaus Lenau. 
Strauss skrev verket som 24-åring og det er en genistrek. 
Hele Don Juan-figuren med sine lengsler og motsetninger, lidenskaper og mangel på måtehold utfoldes i musikken. 
Ikke mindre påtagelig er de mange «kvinnelige» side- og mot-temaer som noen til og med vil identifisere som Zerlina, Elvira, Anna etc. 
(etter Mozarts opera Don Giovanni). 

Stykket er svært vanskelig for det store orkesteret, men SSO, under myndig ledelse av Ken-David Masur, fikk frem både de typisk grandiose gestene, de vakre, syngende melodiene og de enorme spenninger som musikken er bygget opp av. 

Fabelaktig pianist 

Jean-Efflam Bavouzet er en av de fineste pianister i sin generasjon og denne kvelden fikk vi høre ham i Ravels klaverkonsert for venstre hånd, skrevet for Paul Wittgenstein som hadde mistet høyrearmen i første verdenskrig. 
Han var bror av den store filosofen Ludwig Wittgenstein. 
Ravels konsert er høydramatisk, og spilt med Bavouzets virtuositet, de fjærlette anslag og de stampende jazz-rytmer ga den et hørlig inntrykk av å være komponert for begge hender. 
Kadensmonologen ble under den fabelaktige pianistens hånd bygget opp som en enorm bue. 
SSO var fra første stund av med på notene, i et spill preget av presisjon, skarphet og klanglig sanselighet. 
Og ledet av en dirigent med både effektiv og nyansert gestikk. 

Jubelen var stor etter denne prestasjonen og Bavouzet kvitterte med Ravels Jeux d’eaux, et klangspeil av rislende toner. 

En storartet tolkning 

Ikke mindre krevende for orkesteret er Bartóks Konsert for orkester ((1943), skrevet da komponisten var i USA, nedbrutt av dårlig helse og mangel på anerkjennelse. 
Verket har en kolossal variasjonsbredde, med brå vendinger: dystre toner, insektaktig-surrende klanger, voldsomme utbrudd, humor og vidd. 
Alt ble det presist utført, med stor dynamisk spennvidde, i en tolkning som dirigent og orkester skal ha all ære av. 
