Havet, døden og damene
To timer som føles som fem. 

Den gamle mesteren Malick fortsetter å utforske meningen med det hele på film. 
Som i sine siste verk gjennom en serie scener som ikke henger særlig sammen, og denne gangen kjeder han oss dessverre mer enn han blender oss med skjønnhet på film. 

Christian Bale lever et jetset-liv ganske høyt oppe i Hollywood-systemet. 
Han labber rundt fra det ene cocktailparty til det andre mens smellvakre modeller svinser og svanser og gjør seg til foran ham. 
Vakkert på alle måter ja, men hvor mange slike scener trenger vi, Malick? 

Bale-karakteren har det altså ikke helt bra likevel. 
Han undres på sin vei, ikke sjelden er vi under vann (en annen favorittscene fra regissøren), akkompagnert av en voice-over som ville gjort Aune Sand stolt: 
«Perlen. 
Et sted i havet». 
«Sult. 
En lengsel etter noe annet». 
«Ser du palmene? 
De forteller deg at alt er mulig». 

Å se «Night of Cups» oppleves noen ganger som om å få filmatisert tankene en har i hodet når man er halvsøvne etter en altfor lang fest med altfor mye alkohol og underskudd på søvn. 
Det kunne vært interressant å forsøke å se denne filmen en søndag morgen. 
Bak alt det svulstige finnes det nemlig en inderlighet som kan nå fram dersom man er i rett humør. 

Ikke helt verdiløst altså, og mange av bildene er komponert på måter som tar pusten fra en. 
Dessverre blir det for repeterende, monotont og humørløst etter en stund. 
