Plateanmeldelse:Ringo Starr – «Postcards From Paradise» 

Han var organisten i The Hollies, vet du. 

«Postcards From Paradise» 

Ikke siden «The Beatles» (1968) har et Ringo-album eksplodert i så febril kreativitet som «Postcards From Paradise». 

Artisten tøyer rock-formen til dens ytterste grenser. 
Hver enkelt av låtene legger grunnsteiner til det som vil bli helt nye sjangre – og hele karrierer for andre, mindre beåndede artister. 

Ringo selv stopper ikke opp ett sekund. 
Han vil – må – videre, videre, videre; besatt av utrettelig utforskertrang og et ubendig uttrykksbehov. 

Nå tuller jeg fælt. 

«Postcards From Paradise» er 11 godlynt giktiske, kvasikaribiske traller fra pensjonistparadiset, godslig fremført, med de beste intensjoner. 

Kjente venner stikker innom, akkurat som på albumene hans fra syttitallet. 
Tørrlagte nå. 
Han trommer selv. 
Det er alltid fint å høre. 

«I’m not looking back», lyver han, like etter å ha gjort et verdensrekordforsøk i å stappe flest mulig Beatles-titler inn i én og samme tekst (tittelkuttet) og sunget om det første bandet sitt, Rory And The Hurricanes. 

Det låter som et døsig Jimmy Buffett-album. 
Finnes verre ting. 

BESTE LÅT: 
«Not Looking Back» 
