ANMELDELSE:Tame Impala 
- Currents 

Svømmer mot gubberockstrømmen. 

ALBUM: 
Alt var ikke bedre før. 
Om rocken ikke er klinisk død, slik diagnosen gjerne går, så har den i hvert fall falt inn i en komatøs tilstand, der man må se langt etter sjangeroverskridelsene. 

Faktisk er det slik at de som insisterer mest på rockekulturens fortsatte relevans også er de som oftest legger ut på bakstreverske nostalgireiser. 
Se bare til den siste store rockeskiva, «Sonic Highways», der Dave Grohl og resten av Foo Fighters inntar rollen som rockarkeologer i et forsøk på å gjenskape definerende takter fra åtte av USAs fremste musikkbyer. 

Attpåtil brukte bandet sitt album som motbevis på grinebiteren Gene Simmons? påstand om at rocken var blitt drept; ifølge Kiss-bassisten på grunn av illegal nedlasting. 

At teknologien er gitarmusikkens verste fiende, virker nemlig å være en gjengs oppfatning blant dens mange angstbiterske apologeter, deriblant Jack White. 
Derfor ligger det en herlig ironi i at australske Tame Impala, sammen med Nirvana, blir nevnt av Simmons som et av de eneste reale bandene fra de siste tre tiårene. 

Lite «klassisk rock» 
«Let It Happen», åpningssporet på det psykedeliske rockebandets tredje album, «Currents», befinner seg nemlig på mange måter i langt tettere slektskap med elektronisk musikk enn tradisjonell rock: 
Midtveis uti låta danser bandleder Kevin Parker på loopknappene, for så å fase ut diskantfrekvensene. 
Det er som å høre en syrete powerpoplåt bli inkorporert i et klubbsett. 

Generelt er det svært lite på «Currents» som minner om «klassisk rock». 
Her finnes ingen underholdende tungrocker lik «Elephant» fra gjennombruddsplata «Lonerism», mens Kevin Parker forlengst har tatt farvel med den åpne bandlyden på albumdebuten «Innerspeaker». 
I stedet har han øyensynlig gravd seg desto dypere ned i mystikken som finnes i synthesizere og annet studiosnop, samt spillelister fulle av amerikansk soulmusikk i alle sine tenkelige varianter. 

Glimrende «'Cause I'm A Man» - som latterliggjør forherligelsen av patetisk maskulinitet - låner passende nok kjærlig fra Prince' subversive R&B;, mens intermezzoet «Nangs» låter som dystopisk vestkysthiphop. 

Selv har Parker hevdet at «The Less I Know Is Better» minner ham om keitete hvitmannsdisko, hvilket kun er å undergrave hvor mye funk som faktisk finnes i disse tåkelagte og kaleidoskopiske popperlene. 

Nostalgisk vakuum 
Sånn sett har Kevin Parkers åndelige slektskap til en av rockens store renessansemennesker, Todd Rundgren, aldri vært mer påfallende, selv om han - muligens på grunn av Tame Impalas tidvis vel hermetiserte lydbilde - har til gode å skrive en låt på langt nær like dyptgripende som de beste kuttene på Rundgren-mesterverket «Something/Anything?». 

Lærdommen er likevel åpenbar: 
Den tradisjonelle rocken kan kun overleve om den opphører å eksistere i sitt nostalgiske vakuum og heller kaster seg selv nedover strømmen. 

I beste fall oppdager den noe nytt og spennende på veien. 

«Currents» slippes 17. juli. 
