Seksualitet, kjærlighet og død er ikke tettere forbundet enn i operaens verden.Eller? 

Dødelig utgang. 

Lørdag kveld var det sesongpremière på to enaktere i Bjørvika, Cavalleria Rusticana og Pagliacci, som har fulgt hverandre som to alen av samme stykke siden de ble komponert, på begynnelsen av 1890-tallet. 
Det har selvfølgelig noe med formatet å gjøre, de to enakterne utgjør tilsammen en normal operakveld. 
Men det har også med det å gjøre at de begge har blitt stående som inngangsportalen til den såkalte verismen i italiensk opera, som angivelig dreier seg om virkeligheten selv – til forskjell fra hva da? 

Opera er de nå begge to, men egentlig ganske så forskjellige. 
Men begge gir foranledning til store sangprestasjoner. 
Det fikk vi i fullt monn lørdag. 

I første omgang i Lise Davidsens rolledebut som Santuzza i Mascagnis «Cavalleria Rusticana». 
Hun er på scenen gjennom hele operaen, og bærer den vokalt. 
Ellers er det en merkelig opera, om forsmådd kjærlighet og svik, som knapt henger sammen som fortelling. 

Men musikken bærer, også nå lørdag, der Antonino Fogliani hadde steppet inn på dirigentplass på aller korteste varsel. 
Det kunne en merke på en del unøyaktigheter i orkestret, som knapt er verd å nevne, tatt i betraktning det sikre grepet om den musikalske helheten. 

Og, som allerede nevnt, i betraktning av Davidsens sensasjonelt gode hovedrolleprestasjon. 
Scenisk er den vanskelig, hun går og står lidende og i lange partier taus, gjennom hele operaen. 
I så måte ble den sceniske gestaltningen noe stiv. 

Men for en stemme og for et utrykk hun rår over! 
Stemmen er stor, men tilsvarende mangefasettert. 
Slik drar hun oss inn i sin pinefulle verden, uten forbehold. 
I forhold til Davidsens prestasjon ble Engelsvikens Turridu og Lagvilavas Alfio mer endimensjonale, sistnevnte også litt ustø, rytmisk. 

Leoncavallis «Pagliacci» er et helt annet stykke, subtilt i sitt spill på forholdet fiksjon og virkelighet, og med en dramaturgi som ikke slutter å fascinere, ikke et øyeblikk. 
Helt fram til den voldsomme finalen, der virkelighetens lidenskap slår inn med full kraft, og setter en dødelig stopper for spill av enhver art. 

Musikalsk er den også sterk, der Marita Sølberg som Nedda og Yngve Søberg som Tonio fikk foldet ut hele sitt store potensiale. 
