Klesskapet er større enn kjærligheten
Hjertene er ikke mer enn lunkne i «Allierte». 

FILM: 
Andre verdenskrig er den mest takknemlige krigen for historiesnekrerne blant oss. 
Fordi det er den eneste store krigen som står igjen som en fortelling om det godes seier over det onde, kan den enkelt fungere som trampoline for røverhistorier og melodramaer, og som kulisser for kjoleskiftene til Marion Cotillard. 
Den fungerer i alle fall som alt dette i «Allierte». 

Filmen er en litt anspent etterligning av Hollywoods mest smektende dramaer fra de krigsherjede førtiårene, som «Casablanca» og «To Have And Have Not». 
Disse filmene handlet på ingen måte om krigen selv. 

Verdenskonflikten var nyttige for å sette de glamorøse og slagferdige hovedpersonene, Humphrey Bogart og henholdsvis Ingrid Bergman og Lauren Bacall, i uløselige dilemmaer knyttet til liv og død som satte følelsene parene imellom på stadig hardere prøver - i eksotiske omgivelser og iført det siste innen vestlig eleganse. 
Det var krig som eskapisme, ikke krig som realitet. 

Erotisk tautrekking 

Cotillards nevnte, absurd bugnende garderobe i «Allierte» er tydelig inspirert av Bacalls kjoler i «To Have and Have Not», mens åpningsscenene fra et glanset Casablanca skjeler tilbake mot klassikeren ved samme navn. 
Brad Pitt spiller etterretningsoffiseren Max, som er på oppdrag i Nord-Afrika. 
Der må han samarbeide med den flyktende franske motstandskvinnen Marianne (Cotillard) og fremstå som ektemannen hennes, for å kunne skaffe dem begge innpass hos tyskerne. 

Når de ikke spiller rollene sine, prøver de to fremmede å bli bedre kjent. 
Hun flørter aggressivt, han er taus og tilbakeholden - helt til han plutselig er alt annet enn tilbakeholden, men hodestups forgapt i en dame som lever av å sjarmere andre. 
Når de to kommer seg ut av Casablanca, blir nettopp dette en kile mellom dem, når Max blir forsøkt overbevist om at Marianne ikke er oppriktig overfor ham heller. 

I begynnelsen av «Allierte» er denne erotiske tautrekkingen ganske snasent, om enn litt insisterende skildret. 
Pitt er best i roller som har noe holdt ved seg, han er ofte god når han spiller menn som er emosjonelt undertrykket eller taust truende. 
Men når han skal spille en klassisk romantisk helt, som han i økende grad må ettersom «Allierte» går sin tårevåte gang, virker han ukomfortabel, som om han må presse frem de store ordene. 
Cotillard klarer seg bedre i en mer interessant og mystisk rolle. 

Platt spionasje 

Men historien rundt dem er for platt. 
Den har ikke den sensuelle, dansende lettheten til filmene den forsøker så fryktelig hardt å imitere. 
Operasjonene Max og Marianne utfører er banale inntil det tegneserieaktige, og forsøkene på å fremstille dem som modige og kompetente, virker dermed nesten mot sin hensikt. 
Og følelsene er smurt utenpå, tykt og tungt. 

«Allierte» er jevnt over underholdende; mest og best i stundene der den ligner mest på en stemningsfull thriller, som spekulerer i hvor godt noen egentlig kjenner sine nærmeste. 

Men ofte, og særlig mot slutten, sklir det hele ut i upasteurisert melodrama, der de store følelsene er noe Pitt og Cotillard insisterer på at de har snarere enn noe de legger for dagen. 
Kjærligheten må rett og slett settes på litt mindre klumsete prøver enn dette for at en film som «Alliert» skal være noe man ønsker å flykte inn i, vekk fra en virkelighete som den har uhyre få likhetstrekk med. 
