Filmanmeldelse:«Maze Runner:Ildprøven»
Til tross for svært mye løping er det liten bevegelse i oppfølgeren til fjorårets «Maze Runner: 
I dødens labyrint»». 

USA. 
12 år. 
Regi: Wes Ball 

Med: 
Dylan O'Brien, Kaya Scodelario, Thomas Brodie-Sangster, Ki Hong Lee, Aidan Gillen 

Det legges både alvor og sjel i denne dystopiske potten, men likevel blir filmen en ganske så lang transportetappe som slutter med et klart signal om at eventyret fortsetter i neste film. 

Filmene er basert på James Dashners fortellinger om ungdom som befinner seg i et postapokalyptisk samfunn. 

De som ikke vil la seg underkaste de kyniske lederne, lever i konstant utrygghet og bruker det meste av tiden til å flykte. 
Og som i de fleste filmer i denne sjangeren så handler det om å ta raske og riktige valg når det gjelder hvem du kan stole på. 
Venner og fiender kan til forveksling være ganske like. 
Et feiltrinn kan få fatale følger. 

Filmen følger Thomas (O'Brien) og hans venner på flukt fra OND og deres medhjelpere som sårt trenger ungdommens blod. 

Landskapet er dystert, svære bygninger og konstruksjoner preget av ruin, død og ødeleggelse. 
Om ikke de ondsinnede i OND er i hæla på filmens unge helter, så vær sikker at noen zombie-lignende morderiske vesener er klare til å hugge til i friskt menneskekjøtt. 

Den unge gjengen av skuespillere gjør absolutt en habil innsats og innbyr til troverdighet uten å falle for sentimentalitetens toneleie. 

Men i mangel på å lage en historie med flere aspekter og friske vrier, så satses det på at løping, slåssing og effektiv høy musikk skal dekke opp spenningsnivået. 
Det fungerer til en viss grad, men i lengden så blir det for stillestående. 
