Konsertanmeldelse Kendrick Lamar – Øyafestivalen:Kort med Kendrick 

Sterkt og kontant fra Kung Fu-Kenny. 

De som ikke skjønner hvorfor Øya har blitt latt seg kjøpe av et amerikansk selskap, kan følge turnélinja til Kendrick Lamar i Europa. 
Forrige konsert var på Sziget-festivalen i Ungarn. 
Som nå tilfeldigvis har samme eiere som Øya. 
En sterk booking er det uansett - bare siden Lamar sist var i landet for knappe fem måneder siden har han blitt både mer politisk aktuell og fått anledning til å kalle seg Pulitzervinner. 

Så kan man himle over det ironiske i at pulitzervinneren Kendrick Lamar fremdeles stiller med fotoforbud. 
Selv om det muligens ikke er artisten som har funnet på at bilder er farlige, i en tid der han selv ber folk om vifte med mobiltelefonene sine. 

Skulle man tro. 

Settet som sådann er en mildt ombygget variant av marskonserten. 
Sterkt fokus på over ett år gamle «DAMN.» og utbygget med to låter fra «Black Panther»-soundtracket. 
Knakende sterkt levert av et band som er plassert på hver sin kortside av scenen for å ikke forstyrre hovedpersonen, og ikke ta fyr av den ikke så ekstremt interessante pyroen. 
(joda, smellet rett før åpnende «DNA.» setter en støkk i én, selv om man vet at det kommer). 

Samtidig er den absurde kontrasten mellom låtene, de hinsides fjollete Kung Fu-videoene som deler inn i settet i tre deler og mindfullness-stockfilmene av hav, himmel og fjell som svever i bakgrunnen både fascinerende idiotiske og nesten geniale. 

K-dot har forlengst blitt hele familiens rapper. 
«Folkeligheten» er hovedpersonen selv også fullstendig klar over. 
Derfor tester han publikum med «Swimming Pool (drank)» etter å ha kjørt på med kun nyere materiale. 
Det er en dårlig test - de fleste her er smarte nok til å ha lært seg alle veive med armene-låtene. 

Compton-rapperen burde heller ha gjort tilsvarende test før et av høydepunktene fra «Damn.» 
«XXX.». 
Den framføres like brutalt og nådeløst som teksten om å snakke mot makta faktisk er. 
Dét er tydeligvis ikke så interessant for Tøyenparken. 
Faktisk forsvinner hele låten i et kaos av babbel og plastglassskåling. 

Jeg tror ikke det var det han mente da han ba folk om å lage noe «noise». 

Jeg tror heller ikke alle skjønte at han ropte «No way» på «Money Trees» og ikke «Norway». 

Men det går veldig fort i svingene. 
Litt over halv elleve står et noe forvirret publikum igjen og lurer på hvorfor det ikke skjer mer. 

Det kunne det gjerne ha gjort. 
For eksempel med flere enn bare «King Kunta» fra «To Pimp a Butterfly» 

Samtidig er nesten 70 minutter kompakt Kendrick mye bedre enn nitti langdryge minutter enn egentlig hva som helst annet. 
