Anmeldelse:Seig og strålende søndagsmusikk 

Det går helt fint at man ikke forstår hva Gwenno synger om. 

ALBUM: 
Det er alltid greit å kunne forstå ordene når man skal nyte musikk, men som gutta i Kollektivet poengterte med fjorårets hysteriske «Grøtete Vokal»-sketsj, er ikke koherent tekst like viktig for alle. 

Hva waliseren Gwenno Mererid Saunders (småkjent fra indiepopbandet The Pipettes) synger om, aner jeg ikke. 
Men jøss, så vakkert det låter. 

Hennes kymriske morsmål er nesten alveaktig, og ikke helt ulikt Sigur Rós blir lengselens bakhistorie overlatt til fantasien. 
Men Gwenno har andre styrker enn språkbarrieren. 

Den hypnotiske vokalen er glasert av seig elektropop og sjanglete new wave så varm og veivete at det i blant virker som at opptaket er gjort på en mjuk gummistrikk. 

Det er et rikt spekter av drømmende landskap hun og ektemannen Rhys Edwards produserer - fra bulete og nifst på «Calon Peiriant» til direkte dansbart på «Fratolish Hiang Perpeshki». 

Selvsagt blir man nysgjerrig på hva alt dette betyr, men det går helt greit å drukne i vellyden et halvt dusin ganger før man går amok på Google Translate. 
