«Jack Reacher»:Gretten og brutal Cruise 

Jack Reacher får best frem sadismen i Tom Cruise. 

Jeg har ikke lest bøkene med Jack Reacher, men har forstått at han på mange måter er Tom Cruises motsetning: han er høy, taus og dyster. 
Cruise er som kjent liten, kjekk og har et smil som både kan brukes i sadistiske voldsscener og kjærlighetsscener. 

Det er ikke mye gladvold i denne filmen, men vold av den gammeldagse sorten, der menn slår hverandre ihjel med bare nevene. 
Selve skikkelsen Jack Reacher er også av den gamle skolen, en type utstøtt eks-militær Clint Eastwood kunne ha spilt på 80-tallet. 
Men noe er likevel annerledes: 
Kvinnene rundt ham er sterke typer, de også, de slåss som menn og krever respekt. 
Og det kan Jack, opp til et visst punkt, gi dem. 

Tegn til følelsesliv 

Her møter vi ham vandrende langs veien, uten sporbar telefon eller kredittkort, for det er eneste måten en fri mann kan overleve på i dagens samfunn. 
Han er på vei til Virginia for å møte Susan Turner (Cobie Smulders), kvinnen som overtok jobben hans etter at han så vidt unnslapp en storstilt konspirasjon i første filmen. 

Men det er selvsagt aldri fred å få: 
Susan anklages for spionasje og Jack må redde henne fra en ny konspirasjon. 
Problemet er at hun ikke vil reddes – i hvert fall ikke av ham. 

Filmens eneste tilløp til humor oppstår i disse scenene der Jack nærmest tvinger Susan med på flukt. 
For å gi Jack enda mer motstand, og noe som ligner et følelsesliv, tvinges han til å ta med tenåringen Samantha. 
Hun hevder nemlig at hun er hans datter. 

Alfahannenes oppgjør 

Jacks oppgave blir å verne disse kvinnene, som på sin side nekter å fremstå som det svake kjønn. 
Til tross for disse protestene, og det faktum at Susan får vist at hun er sterkere og smartere enn de fleste menn, er det Jacks vilje til å ofre seg som redder dem alle. 

Og når de to alfahannene i filmen, Jack og hans selvutnevnte nemesis, Hunter, braker sammen mot slutten, blir Samantha og Susan stående maktesløse å se på. 

Dette er et oppgjør mellom menn som får tenning av brutal vold, en enda sterkere drivkraft for filmen enn den tiltrekningen som bare antydes mellom Jack og Susan. 

Kler ikke Cruise 

Konspirasjonen er uinteressant – noe om at amerikanske våpenforsendelser brukes til å smugle opium – så det vi sitter igjen med er rollefiguren og actionsekvensene. 
Men hva er det som driver Jack? 

Å se Cruise forvandle seg til en Eastwoodsk gretten, gammel kriger, er en underlig opplevelse, og det kler ham egentlig ikke. 
Måten han snurper munnen igjen, for å undertrykke følelser, er nesten komisk og lite sexy. 
Men når han først blir varm i trøyen i actionpartiene, svinger det bedre og vi blir minnet på hva som gjør Mission Impossible-filmene så medrivende. 

Der har Cruise hentet inn begavede regissører som får actionscenene og skuespilleren til å danse sammen. 
Ed Zwick er langt tyngre på labben og får liten hjelp av et plott som er som snytt ut av en b-film. 
Kanskje er filmen ment som en hyllest til 90-tallets actionfilmer som ikke støttet seg på spektakulær teknologi. 
Men det Zwick og Cruise ser ut til å glemme er det spektakulære i rollefigurene. 
