Hjelpeløse hevngrøss
Uerfarne skuespillere, stiv regi og lite troverdig handling gjør "Skjærgården" til en grøsser man like gjerne kan forbigå. 

Det velbrukte temaet hevn er en drivende følelse i storyen som er skrevet av den debuterende manusforfatteren Johan Anders Klausen. 

Slikt er greit for en grøsser der en hettekledd skikkelse etter hvert skal angripe med kvessede kniver av ymse slag. 
Problemet er bare at det er så vrient å tro på omstendighetene rundt det som skal hevnes: 
Ulykken eller drapet på en badende jentunge i et sund utenfor Risør. 

For hvorfor ble det aldri satt i gang politietterforskning etter det forsvunne barnet? 
Og hvorfor er det likevel noen som vet hva som skjedde den skjebnesvangre sommerdagen da hun forsvant, og ikke bare de tre ungdommene som var innblandet og i årevis har holdt munn om den dystre hemmeligheten? 

Å gi seg i kast med grøssersjangeren er å øve seg i et håndverk der man må mestre et sett med konvensjoner. 
Regissør Frode Nordås jobber iherdig med å sende fem unge voksne av sted på en hyttetur som vi skjønner skal flerres opp av hyl og skrik, blod og gørr. 
Men hvor mye han enn forsøker å skape sexy sommerflørt som kontrast til kommende grøss, blir det noe stivt over scenene. 
Ufrivillig komisk 

Grøsserkunsten handler om å la hevneren, her knivstikkeren, komme smygende på en måte som gir oss ubehag. 
Men akk, vedkommende slår til så plutselig og umotivert at det virker ufrivillig komisk. 

En streng kutyme blant filmkritikere er å ikke snakke sammen under pressevisninger. 
Under "Skjærgården" var vi to som endte med å kommentere og le høyt. 

Nordås debuterte i 2011 med vestlandskomedien «På bølgelengde». 
Jeg rundet av min anmeldelse med å skrive at "mange synes det er moro å lage film. 
Men det skal mer til enn gøy på settet for at resultatet bør havne på norske kinoer." 

Utsagnet kan gjerne gjentas. 
