Vellykket satire fra forfallets forfatter
Antidepressivene er det eneste som gjør tilværelsen utholdelig i Michel Houellebecqs siste roman. 

Gjennom romaner som ofte tar opp det som til enhver tid er mest brennbart i samfunnsdebatten, har franske Michel Houellebecq vist seg som en forfatter med en ualminnelig god evne til kreativ diagnostisering av samtiden. 

Med sin provokative samfunnssatire har han blitt en verdensstjerne på det litterære feltet. 

Romanene hans handler som regel om en livstrett mann som trekkes mot et eller annet ytterpunkt i vår kultur, en forfallskultur der menneskene i stor grad finner livet meningsløst. 

Der forrige roman «Underkastelse» gikk rett inn i Frankrikes opphetede innvandringsdebatt, er det tematiske prosjektet mindre tydelig i forfatterens syvende roman. 

Fortellingens hovedperson, Florent-Claude Labrouste, er en typisk protagonist i Houellebecqs univers. 

Han er 46 år gammel, livslei og deprimert, noe bemidlet, og arbeider som konsulent for forvaltningen, nærmere bestemt i det franske landbruksdepartementet. 
Han befinner seg i et ruinert kjæresteforhold med en snobbete, 20 år yngre, jente fra den japanske overklassen, som han attpåtil forakter. 

At hun har et mildt sagt utsvevende sexliv på siden av deres forhold, virker han imidlertid fullstendig likegyldig til. 

Florent, som synes å ha oppgitt livets kamp, søker en nødvendig livsforandring, og på internett søker han på fenomenet «frivillig forsvinning». 

Han sier snarlig opp og flytter ut fra leiligheten sin uten å si fra til si samboer, og sjekker inn på det eneste hotellet i Paris som enda praktiserer røyking på rommet (hvis viktighet ikke kan understrekes nok). 

Selvmordet kunne vært et alternativ, men døden interesserer simpelthen ikke Florent. 

I motsetning til de fleste av Houellebecqs tidligere romanpersoner hengir han seg i sitt nye liv ikke til ulike former for seksuell eskapisme. 

Han ofrer heller nettopp kjønnsdriften og muligheten for potens, til fordel for det antidepressive legemiddelet Captorix, som øker kroppens produksjon av det såkalte lykkehormonet «serotonin», som også gir navn til romanen. 

Handlingen i romanens første del kretser i stor grad rundt «forsvinningen», i tillegg til at vi får servert fyldige tilbakeblikk på Florents tidligere (kjærlighets) liv. 

Typisk nok for en mannlig romanperson i Houellebecqs univers, har Florent sviktet i alle sine seriøse kjærlighetsforhold. 
Særlig tapet av den store kjærligheten, Camille, later til å være det som har ført Florent for alvor inn i undergangen. 

I bokens andre del, som er strengere komponert enn den første, oppsøker Florent sin gamle studiekamerat fra agronomstudiet, Aymeric. 

Etter studiene tok Aymeric over familiens gods, og han har sammen med dette gått til grunne, som følge av sin egen vegring mot fornyelse og modernisering, kombinert med stadig vanskeligere konkurranseforhold, påført av EU. 

Aymeric blir derfor med i et væpnet bondeopprør, som ender i en stor tragedie. 

På denne bakgrunn har boken blitt knyttet til de «gule vestene» og dens siste tids demonstrasjoner i Frankrike, selv om romanens opprør kanskje har en noe mer begrenset beveggrunn. 

«Serotonin» er som Houellebecqs romaner utpreget morsom. 

Kombinasjonen av en lett, ironisk tone, svært alvorlige hendelser, og et pessimistisk kultursyn, gjør boken til en vellykket satire. 

Som ofte ellers spiller Houellebecq på noen sentrale motsetninger som danner en ironisk spenning og et overordnet tematisk prosjekt. 

Selv om dette prosjektet i «Serotonin» som nevnt er mindre tydelig, fremstår motsetningene mellom autentisitet og kunstighet, eller følelse og kynisme, som overordnede. 

Disse kommer for blant annet til uttrykk i Florents fascinasjon for tradisjonelt landbruk og hans arbeid for den kontroversielle landbruksindustrigiganten Monsanto, og gjennom fremstillingen av forholdet mellom autentisk lykke og den fremstilt av farmasien. 

Som vanlig unndrar Houellebecq seg entydig fortolkning; satiren rammer alle og enhver. 

Verken de konservative franske bøndene, representert ved den alkoholiserte, lavadelige godsarving Aymeric, eller det det kyniske EU-byråkratiet, som sakte, men sikkert driver det franske landbruket mot sin egen undergang, slipper unna. 

Det eneste som virker sikkert for leseren, er at det er lite optimisme å spore. 
