«If Beale Street Could Talk» forkler kritikk i en kjærlighetshistorie som griper tak
Kjærlighet i den inngrodde rasismens tid. 

Denne filmen likte jeg godt første gang jeg så den, og enormt godt gang nummer to. 
Barry Jenkins er regissøren som fikk Oscar for beste film for to år siden (Moonlight). 
Den var god, bevares, men for meg rager If Beale Street Could Talk høyere. 
Den er sober, tilbakeholdt, visuelt gjennomtenkt, forsiktig i musikkbruken og har utelukkende godt skuespill, til dels fra skuespillere jeg ikke har sett før. 

I tillegg forteller den en historie om den strukturelle rasismen i USA på 1970-tallet uten å være indignert, sint eller bruke høy stemme. 
Den forkler kritikken i en kjærlighetshistorie som griper tak. 

Første scene viser Tish (KiKi Layne) og Fonny (Stephan James) som går ned en trapp og finner et sted hvor de kan være alene. 
Utsikten avslører at de ikke befinner seg i New Yorks mest privilegerte strøk. 
Er du klar for dette? spør Tish. 
Jeg har aldri vært mer klar for noe i hele mitt liv, svarer Fonny. 

Hun er 19, han er 22. 
Året er 1974. 
De har kjent hverandre hele livet, men nå har forholdet modnet, og store ting er på gang. 

Fantastisk KiKi Layne 

Manuskriptet er en adaptasjon av James Baldwins roman med samme tittel, og Jenkins følger bokens sømløse hopping mellom nåtid og fortid, mellom tilblivelsen av kjærlighetshistorien og den dramatiske utviklingen paret uforvarende havner i, og er nødt til å takle. 

Det fortelles i klare, stille bilder med mye bruk av farger. 
Tishs fargekode er dempet 70-tall. 
Alt er dempet. 
Og alt er kjærlighet. 
Utenom det som ikke er det. 
Det institusjonelle, harde, uforstående og dumme rundt dem. 
Men de umiddelbare omgivelsene er hjelpsomme. 

Dave Franco spiller en jødisk hushai som liker folk som elsker hverandre. 
Tishs far spilles enormt sympatisk av fine Colman Domingo. 
Og hennes mor av Regina King, som er Oscar-nominert for beste kvinnelige birolle. 
Søsteren spilles av en god Teyona Parris. 

Tish er fortelleren, som i boken. 
Og KiKi Layne er praktfull. 
Ikke først og fremst fordi hun er flott, men fordi hun målbærer en kombinasjon av sårbarhet og ufattelig, urokkelig styrke. 
Jeg elsker henne fra første bilde. 

Det samme gjelder Stephan James. 
Han gestalter en kunstnersjel som har kommet seg ut av en familie hvor mors kristendom har vært i meste laget. 
Kunstnere på film ligger ofte litt for tett på klisjeene, men her går det nokså greit. 
Det finnes et par bilder hvor han er i overkant følsom i møte med treverk på atelieret sitt, men det er også det eneste som skurrer. 

Ingenting er glemt 

Et par ganger lar Jenkins oss få svart-hvite dokumentariske stillbilder av opprør og motstand. 
Det er alt vi trenger for å plassere hendelsene i kontekst. 

På 1990-tallet brøt Spike Lee igjennom med humørfylte skildringer av kul, sort urbanitet og tok plassen som det svarte Amerikas forteller. 

Barry Jenkins gjør noe helt annet. 
Han er alvorlig, ser alt og forteller så det svir om virkelige mennesker i møtet med fordommer og forstokkede institusjoner. 
Ingenting er glemt. 
Ingenting tilgitt. 

Det er vanskelig å se at det ville vært mulig å filmatisere Baldwins roman på en bedre måte. 
Filmen er også Oscar-nominert for beste musikk og beste manus fra litterært forelegg. 
Den burde også ha vært nominert som beste film. 
