Alle gode ting er ikke tre for mannen bak «The Simpsons»
«Disenchantment» er et eventyrland uten magi. 

Det er snart 30 år siden USAs lengstlevende situasjonskomedie «The Simpsons» så dagens lys, og nesten 20 siden serieskaper Matt Groening lanserte oppfølgeren sin, science fiction-parodien «Futurama». 
Nå har han fått fritt spillerom av Netflix til å lage sin tredje satiriske animasjonsserie, og denne gangen er det fantasy- og middelaldersjangeren som skal til pers. 

Etter å ha sett litt over halvparten av første sesong må jeg dessverre si at «Disenchantment» er en aldri så liten skuffelse, en blek skygge som aldri helt klarer å fylle sine forgjengeres sko (som rett nok er på størrelse med Sideshow Bob sine), og som dessuten litt for ofte tyr til å tråkke opp gamle spor. 

Stort potensial 

Det er lov å håpe at serien vil finne rytmen og formen etter hvert (og episode 4-6 flyter heldigvis bedre enn de tre første), for grunnkonseptet har egentlig alle forutsetninger for å lykkes: 
Et eventyrland som både er en parodi på eksisterende fantasy-univers (hovedstaden i «Dreamland» er en europrice-versjon av King’s Landing i «Game of Thrones») og et satirisk skråblikk på vår egen verden er lekkert realisert. 
Hovedpersonene, trekløveret prinsesse Bean, demonen Luci og alven Elfo er alle tiltalende og med godt humorpotensial, og ikke minst gitt liv og personlighet av dyktige stemmeskuespillere (stort sett hele ensemblet fra «Futurama» er tilbake her, selv om hovedpersonene spilles av nye tilskudd). 
Prinsessen er uregjerlig og vil heller feste og finne seg sjæl enn å bli giftet bort av politiske årsaker. 
Luci slekter mye på Bender fra Futurama, og er en kynisk hedonist som hvisker gift og dårlige råd i øret på prinsessen. 
Elfo er naiv og smått enfoldig, som dratt ut av irriterende positiv barne-tv (han minner sånn sett mye om «The Happy Little Elves», den enerverende og infantile animasjonsserien Lisa var besatt av i de første sesongene av «The Simpsons»). 

Retningsløst 

Dessverre er serien like retningsløs som sin egen prinsesse, og serieskaperne virker heller ikke særlig interessert i å utforske det man skulle tro er et vell av komiske, satiriske og sjangerparodiske muligheter innenfor universet de har skapt. 

Da sitter man igjen med situasjons- og karakterkomikken, og selv om begge fungerer helt greit tar man seg ofte i å tenke at man ikke bare har sett dette før i de to foregående seriene, men også at det hele var hakket mer inspirert og ektefølt da. 
Dessuten lider episodene under å ha en utydelig og utflytende struktur (også kjent som Netflix-syken, der binge-lansering og en overdreven forkjærlighet for cliffhangere som lokker oss inn i neste episode tydeligvis har fått litt for mange serieskapere til å tro at enkeltepisoder ikke trenger å ha en tydelig, helhetlig dramaturgi), og dessuten slarkete tempo, spesielt i actionscenene. 
Merkelig nok, egentlig, siden det er animasjon vi snakker om her, som snarere har hatt for vane å være litt for hyperaktiv enn treig. 

De færreste serieskapere har så mye som én genial serie i seg, langt mindre to, så det er kanskje mye å forvente at Groening skal treffe blink en tredje gang også. 
Og jeg hadde nok vært rausere med «Disenchantment» hadde jeg ikke visst hvor skyhøyt Groenings toppnivå faktisk kan være. 
Men siden vi tross alt er i en slags renessanse for tv-animasjon, med små, briljante kunstverk som «BoJack Horseman» og «Rick & Morty» som ledestjerner, er det nærliggende å konstatere at Groening, som sine hovedpersoner, ikke hører hjemme i vår tid. 

(Anmeldelsen er basert på de første seks episodene.) 
