Bedre og bedre og gudbedre så bra
Noen ganger er denne jobben veldig enkelt, og Susanne Sundfør serverte det de på Jæren kaller en nobrainer i Konserthuset torsdag kveld. 
Alt var godt, og så overmåte godt. 

For noen år siden var jeg nest sistemann som klarte å skvise meg inn i et lite Bylarm-lokale. 
Dit ble jeg omtrent pressa til å gå av en som hadde hørt fra en at en hadde sagt at denne dama var noko ganske anna. 
I lokalet satt hun jeg trodde het Susanna Sundfjord, et litt forsiktig eksemplar som småblygt kikket opp mellom pianolåtene. 
Og det låt, for å si det forsiktig, som noko ganske anna. 
Ikke alt stæsjet rundt, ikke pianoet eller de andre instrumentene, men hu dama. 
Sånn låter hun ennå, bare… mer. 
Mer kraft, mer intenst, vakrere, saftigere og sårere. 
Noen av oss trodde knapt det var mulig etter å ha hørt henne synge «Walls» en gang tidligere på 2000-tallet. 

Les også: 

Men alt kan toppes, og noe av det forbløffende med Susanne Sundfør er at hun gjør akkurat det. 
Hun topper seg selv, så å si hver gang. 
Bedre og bedre og bedre og bedre. 
Jeg har sett henne flere ganger enn jeg kan telle, og stigningen er konstant. 

Forrektig glad 

Sundfør synger med drakten utenpå skjorta, som en TV2-kommentator i håndballeufori en gang uttalte. 
Hun mener det, på alvor. 
Om det er nært og varmt med gitaren eller om det er som ekspresjonistisk ute-av-kontroll-sentrum i et kakofonisk diskotek. 
Den punchen hun har på toppen, det rå, uhøvla, nesten primale uttrykket, er…wow! 
Det er perfeksjonert talent. 
Hun kan høres ut som The Mormon Tabernacle Choir i ett øyeblikk, hoppe over til dylansk gitarrefs ("The Sound of War") i det neste og avslutte med stort sett alle fasettene til et kjerkeorgel. 
Det slo meg på et tidspunkt at Sundfør er et eksempel på at av og til er verden rettferdig, og de beste vinner folket. 
Publikums reaksjon er ikke alltid et godt kvalitetsmål ifølge Grandiosa-teorien, men trampeklappen her var på sin plass. 

Rundt dette unike, framavla vokaltalentet har hun stabla på beina et rikt edb-forsterka band som både kan skremme fanden på flatmark, massere behaget, røske i ubehaget og få middelaldrende, krittkvite, moralistiske og kroppslig ukoordinerte menn til å danse. 
Det Hu Sjøl bringer av hjerte blir holdt oppe av et musikalsk skjelett som er smart, kreativt, vågalt og massivt. 

Da blir det nesten litt feigt overfor andre artister at hun i tillegg framstår som trivelig og forrektigt glad for å spille, og for at vi kom. 
Konsertopplevelsen er også det lille ekstra du ikke kan få når du tusler gjennom Vålandskogen med et skamdyrt headsett. 
Bassbrumlingen i golvet, effekten av en pågående lysmann og synet av en gjeng som gir jernet. 

Slipp alt — få alt 

Sundfør lager – og arrangerer – sanger du ikke vil skal ta slutt. 
De utvikler seg, beveger seg, sklir inn og ut og har så mye i seg at du bare vil høre mer. 
Ikke et vondt ord om formelpop, men dette er en annen idrett. 
To/tre lag med tangenter, fantastiske looper, arpeggioer som flyr og et bastant og suggererende komp. 
Litt flørt med mjukdiskoen, noen slengkyss til tyggipopen, omfavnelser av housemusikken, triks fra rocken og ballader med akkurat den tvisten som gjør dem uaktuelle for Grand Prix. 
O-la-la, som det svinger. 
Balansen mellom ingrediensene ville gitt tre Michelin-stjerner, tidvis fire. 

Les også: 

Hvis noen vil ha lista over hva hun spilte, så får de søke på nettet. 
Jeg slutta å notere etter nytelsen «Kamikaze», låt nummer to. 
Resten var bare å nyte, og det er akkurat det man vil ha. 
75 minutter der du bare slipper alt – og får alt. 

Les også: 
