«Kvinne på krigsstien» er både treffende og smart
Dramakomedie om økologi og de store ting. 

I en stue i Reykjavík henger to svart-hvite portretter på veggen over et sort piano. 
Det ene er av Mahatma Gandhi og det andre av Nelson Mandela. 
De stirrer mot oss med de milde øynene sine. 

Sivil ulydighet er tematikken. 
Og ikke gjennomført av en veganer med blått hår, men av en voksen kvinne med jobb og alt på stell. 

Om kvinner, menn og dyr 

Kvinne på krigsstien, eller Kona fer í stríð, som den heter på islandsk, er Benedikt Erlingssons nye film. 
Han lagde 
Om hester og menn for seks år siden og er nå altså tilbake med enda en velfungerende og sjarmerende film om islandske kvinner, menn og dyr. 
Den er også en fabel om en verden som sliter fordi den er utsatt for grådighet og mangel på omtanke. 

Men først og fremst er dette en historie om Halla, en kvinne helt etter min smak, må jeg innrømme. 
Hun ser seg lei på at islandske myndigheter selger industrirettigheter til kinesere og andre, og at høyspentmastene ødelegger landskapet. 
Derfor iverksetter hun en vidløftig sabotasjeaksjon som står i sterk kontrast til dagliglivet som dirigent i et kor. 

Treffende tematikk 

Myndighetenes manglende evne til å handle er tidens melodi over hele linjen. 
Demokrati er åpenbart ingen garanti mot ufornuft og ødeleggelse, som Halla skriver i manifestet sitt. 
Og det har hun rett i. 

I England har det i løpet av de siste årene for eksempel vokst frem en grasrotorganisasjon – Extinction Rebellion – som oppfordrer til sivil motstand. 
Den krever blant annet at myndighetene tar grep og forteller sannheten om den økologiske krisen vi er inne i og også foretar seg noe for å stoppe den. 

Skjev og rar 

Filmen tar dette på kornet, men er også velspilt og våger å være skjev og rar. 
Den bruker samme grep som for eksempel Farrelly-brødrene gjør i There's Something About Mary (1998), hvor musikken kommer fra et orkester og også fra et kor, som stadig er med i scenene. 
Slike påfallende påfunn står noen ganger i fare for å destabilisere historien, men her tilfører de både tempo, stemning og mengder med sjarm. 

I tillegg klarer Erlingsson å sjonglere med en bihistorie om Hallas forestående adopsjon av en liten jente fra Ukraina. 
Det kunne ha blitt et rot, men alt ender opp med å henge pent sammen og i tillegg være morsomt. 

En herlig birolle spilles av Jóhann Sigurðarson, men det er Halldóra Geirharðsdóttir som stjeler showet. 
Og en slik aktivistbukse som hun bruker når hun utfører sabotasjen sin, vil jeg også ha. 
Så det er bare å notere seg for dem som vurderer å gi meg en gave. 
