Какав је статус имала Србија у тренутку објављивања програма описаног у историјском извору? (…) Србија мора настојавати да од зданија Турске државе само камен по камен одцепљује и прима како би од овог доброг материјала на старом и добром темељу старог царства српског опет велику нову србску државу саградити и подигнути могла. (...)
Била је кнежевина под османлијским суверенитетом с ограниченом аутономијом. Била је међународно призната кнежевина. Била је саставни део Османлијског царства као Београдски пашалук. Била је самостална краљевина.
A B C D
Договорено да Русија може да окупира само Влашку и Молдавију, али Србија би и даље била под турским суверенитетом. Након овог рата Кнежевина Србија стиче територијално проширење и независност од Турске. Године 1788. јужно од Саве и Дунава формирана је краткотрајна Кочина крајина, да би, потом, избијањем Првог српског устанка 1804. године била формирана Карађорђева Србија, а потом, након Другог српског устанка, Кнежевина Србија, која је имала аутономију у оквиру Османског царства. Једна од држава оснивача била је и Кнежевина Србија. По државном уређењу кнежевина Андора је од 1278. под двојним суверенитетом шпанског бискупа Урхела и државе Француске. Кнежевина Србија је после другог српског устанка постала аутономна у саставу Отоманског царства 1815. По предању, била је колона људи у дужини од 6 км, и с руке на руку пренијели су га камен по камен за једну ноћ. Србија је 1830. године од султана и Порте добила хатишериф по коме постаје аутономна кнежевина у оквиру Османског царства. 1817. године, након Другог српског устанка, Србија постаје аутономна кнежевина у оквиру Османског царства. Основни разлог лежао је у чињеници да је Србија била слабија од Турске, по оружју, бројности и обучености војске. Кнежевина Србија

Кнежевина Србија (име за време постојања Књажество Србија) је постојала у периоду од 1815. до 1882. године. Од материјала су коришћени облуци и ломљени камен. Године 1830. договорено је да Србија постане кнежевина у оквиру османског царства. Кнежевина Србија је све до Берлинског конгреса 1878. године била у саставу Османског царства. Кнежевина Србија је све до Берлинског конгреса 1878. године била у саставу Османског царства. Школска зграда грађена је од тврдог материјала: камен и цигла. У почетку је Кнежевина Србија обухватала територију некадашњег османског Смедеревског санџака (Београдског пашалука), да би 1833. године добила територијално проширење и обухватила целу територију коју је имала Карађорђева Србија пред слом Првог српског устанка 1813. године. Србија и Црна Гора је пуноправни члан овог програма од јуна 2001. године. Карађорђева Србија

Карађорђева Србија (позната и као Устаничка Србија) је назив за устаничку државу, створену у време Првог српског устанка, која је постојала од 1804. до 1813. године. Имајући у виду да је устав највиши правни акт једне државе, а да је Србија тада била вазална кнежевина Османског царства, Порта се противила њеном доношењу. Такође, Захов закључак да Србија мора постати „језгро будуће Јужнословенског царства“ Гарашанин мења са „будућег Српског царства“. Кнежевина Србија у раном средњем веку

Кнежевина Србија у раном средњем веку је назив за прву српску државу, којом је владала прва српска династија Вишеславића. На месту погибије камен, и како је камен био у долу-долини, то се по овоме и место назове Камендо (Камендол). Како је устав највиши правни акт једне земље, а да је Србија тада била вазална кнежевина Османског царства, Порта се противила њеном доношењу. Предвиђена је и израда краљевске инсигније, које Србија у том тренутку није имала. Након овог рата Кнежевина Србија стиче територијално проширење и независност од Турске. године Кнежевина Србија је на Берлинском конгресу, 1878. године, међународно призната као независна и суверена држава. Године 1788. јужно од Саве и Дунава формирана је краткотрајна Кочина крајина, да би, потом, избијањем Првог српског устанка 1804. године била формирана Карађорђева Србија, а потом, након Другог српског устанка, Кнежевина Србија, која је имала аутономију у оквиру Османског царства. Као резултат ових устанака и потоњих ратова против Османске империје, формирана је независна Кнежевина Србија, која је била међународно призната 1878. године. Као резултат устанака против Османског царства, формирана је Кнежевина Србија, којој је после потоњих ратова било међународно призната независност 1878. године. Много озбиљнију опасност по нову државу је представљала чињеница да није међународно призната, што су покушале искористити неке суседне државе како би се територијално прошириле на њену штету. Једна од држава оснивача била је и Кнежевина Србија. Пошто БиХ још није била међународно призната, а Србија и Црна Гора нису прогласиле заједничку државу, Југословенска Народна Армија била је још увек једини међународно признат војни субјекат. Кнежевина Србија је после другог српског устанка постала аутономна у саставу Отоманског царства 1815. Србија је 1830. године од султана и Порте добила хатишериф по коме постаје аутономна кнежевина у оквиру Османског царства. Након Берлинског конгреса дотадашња Србија је проширена за четири округа и најзад међународно призната од Аустроугарске, Немачке, Уједињеног Краљевства, Русије, Француске и самог Османског царства. 1817. године, након Другог српског устанка, Србија постаје аутономна кнежевина у оквиру Османског царства. Основни разлог лежао је у чињеници да је Србија била слабија од Турске, по оружју, бројности и обучености војске. Кнежевина Србија је стекла је пуно међународно призњање независности од Отоманског царства као резултат рата са турском на Берлинском конгресу 13. јула 1878. Кнежевина Србија

Кнежевина Србија (име за време постојања Књажество Србија) је постојала у периоду од 1815. до 1882. године. Од материјала су коришћени облуци и ломљени камен. Године 1830. договорено је да Србија постане кнежевина у оквиру османског царства. Кнежевина Србија је све до Берлинског конгреса 1878. године била у саставу Османског царства. Кнежевина Србија је све до Берлинског конгреса 1878. године била у саставу Османског царства. Упркос претходном договору са Италијанима да ће успоставити ’независну Србију’, Србија је заправо имала марионетску владу, није била међународно призната и била је потпуно окупирана земља и није уживала формални дипломатски статус са силама Осовине и њиховим сателитима као што НДХ јесте. Кнежевина Србија постаје међународно призната независна држава одлукама Берлинског конгреса 1878. године, у новим границама које су укључивале проширење у Јужном Поморављу. Школска зграда грађена је од тврдог материјала: камен и цигла. У почетку је Кнежевина Србија обухватала територију некадашњег османског Смедеревског санџака (Београдског пашалука), да би 1833. године добила територијално проширење и обухватила целу територију коју је имала Карађорђева Србија пред слом Првог српског устанка 1813. године. Србија и Црна Гора је пуноправни члан овог програма од јуна 2001. године. Карађорђева Србија

Карађорђева Србија (позната и као Устаничка Србија) је назив за устаничку државу, створену у време Првог српског устанка, која је постојала од 1804. до 1813. године. Такође, Захов закључак да Србија мора постати „језгро будуће Јужнословенског царства“ Гарашанин мења са „будућег Српског царства“. Године 1788. јужно од Саве и Дунава формирана је краткотрајна Кочина крајина, да би, потом, избијањем Првог српског устанка 1804. године била формирана Карађорђева Србија, а потом, након Другог српског устанка, Кнежевина Србија, која је имала аутономију у оквиру Османског царства. Ипак, на међународном плану, Србија је још увек, 70 година после Првог српског устанка, третирана као део Османског царства. Србија је, према њима, саставни део Царства у којој оно може за новце набављати све што му је потребно. По ослобођењу од Османлијског царства црква је обновљена. Изграђен је, само годину дана по ослобођењу Ниша од Османлијског царства, 1879. године. Карађорђева Србија

Карађорђева Србија (позната и као Устаничка Србија) је назив за устаничку државу, створену у време Првог српског устанка, која је постојала од 1804. до 1813. године. Српска револуција се односи на националну и социјалну револуције српског народа између 1804 и 1815, током којих је Србија успела да у потпуности осолободи од Османског царства и постоје суверена европске националне државе. Једна од главних карактеристика почетака историје нововековне српске државе након њеног ослобашања од Османлијског царства, јесте, не само да се победи (вековна) заосталост, изазвана познатим историјским околностима, већ и намера да се у тој борби Србија што је могуће ближе „примакне“ развијеним земљама. Ова област била је саставни део удеоне области Српског царства којом су управљали царица Јелена и деспот Јован Угљеша. Србија му је била посебно занимљива, као слободна европска земља, ослобођена доминације како Отоманског царства тако Хабсбурга. После битке код Велбужда Србија је показала да је у војничком погледу снажнија и од Византијског и од Бугарског царства. Основни разлог лежао је у чињеници да је Србија била слабија од Турске, по оружју, бројности и обучености војске. Она је саставни део Аустријског царства, али и равноправна са другим државама Царства. Од материјала су коришћени облуци и ломљени камен. Јегарски пашалук

Јегарски пашалук, познат и као Јегарски ејалет, био је једна од административних јединица Османског царства. Осмом тачком Србија је постала привилегована област Турског царства стекавши статус правног лица. Кнежевина Србија је после другог српског устанка постала аутономна у саставу Отоманског царства 1815. Након овог рата Кнежевина Србија стиче територијално проширење и независност од Турске. Србија је од 1389. године била под управом османског царства све до 1815. године. Школска зграда грађена је од тврдог материјала: камен и цигла. Србија је 1830. године од султана и Порте добила хатишериф по коме постаје аутономна кнежевина у оквиру Османског царства. Србија и Црна Гора је пуноправни члан овог програма од јуна 2001. године. У време распада Српског царства и стварања посебних великашких држава, ова област улази у састав Серске државе, а након Маричке битке (1371) постаје саставни део државе Дејановића. Камен је саставни дио мистичности и историје Кремана. Краљевина Србија

Краљевина Србија је бивши званични назив државе Србије у раздобљу између 1882. и 1918. године. Године 1788. јужно од Саве и Дунава формирана је краткотрајна Кочина крајина, да би, потом, избијањем Првог српског устанка 1804. године била формирана Карађорђева Србија, а потом, након Другог српског устанка, Кнежевина Србија, која је имала аутономију у оквиру Османског царства. Краљевина Србија је као самостална држава имала своја два представника још на Олимпијади 1912. године. Основни разлог лежао је у чињеници да је Србија била слабија од Турске, по оружју, бројности и обучености војске. Од материјала су коришћени облуци и ломљени камен. Краљевина Црна Гора и Краљевина Србија су били савезници у Првом балканском рату, коначном рату за ослобађање од турске власти на Балкану. Након овог рата Кнежевина Србија стиче територијално проширење и независност од Турске. Октобра 1912. године избио је Први балкански рат, који су балканске државе — Краљевина Србија, Краљевина Црна Гора, Краљевина Бугарска и Краљевина Грчка повеле за ослобођење својих територија од Османског царства. Малиша Глишић

Малиша Глишић (1886, Бачевци, Краљевина Србија — 1915, Ниш, Краљевина Србија) је био српски сликар с почетка 20. века и један од претеча српског импресионизма. Школска зграда грађена је од тврдог материјала: камен и цигла. Србија и Црна Гора је пуноправни члан овог програма од јуна 2001. године. Карађорђева Србија

Карађорђева Србија (позната и као Устаничка Србија) је назив за устаничку државу, створену у време Првог српског устанка, која је постојала од 1804. до 1813. године. Тешкоће унутар бугарске и византијске државе настојала је искористити краљевина Србија. Такође, Захов закључак да Србија мора постати „језгро будуће Јужнословенског царства“ Гарашанин мења са „будућег Српског царства“. Краљевина Србија је јужни део своје територије ослободила од Турске 1912. у Првом балканском рату. Плате и све трошкове школе финансирала је Краљевина Србија преко српског конзулата у Битољу. По предању, била је колона људи у дужини од 6 км, и с руке на руку пренијели су га камен по камен за једну ноћ. На месту погибије камен, и како је камен био у долу-долини, то се по овоме и место назове Камендо (Камендол). План грофа Каподистрије да се пораз Турске искористи за стварање пет краљевина на Балкану (Србију би чиниле Србија, Босна и Бугарска) је одбијен. У то време, Краљевина Србија имала је само две велике лабораторије: Пастеров завод у Нишу и Државну и градску лабораторију у Београду. Предвиђена је и израда краљевске инсигније, које Србија у том тренутку није имала. Многа Дукина запажања наводе на то да је Србија имала и те какав економски потенцијал у оно несрећно време. Такође једна од његових одлука била је да Србија набави нову артиљерију у Француској. Овај су камен оградили споменицима Старог Гробља, да се не би газило по њему. Кад је Србија стекла потпуну независност 1878. и постала Краљевина Србија, Београд је опет постао кључни град на Балкану који се веома брзо развијао.