Који од наведених органела учествује у ћелијској пробави животињске ћелије?
ендоплазматски ретикулум лизозом Голгијев апарат вакуола
A B C D
Постоји храпави и глатки ендоплазматски ретикулум. Цитоплазма ових ћелија је ацидофилна, имају округло једро које се налази у базалном или средњем делу ћелије, а од осталих органела се уочавају гранулирани ендоплазматски ретикулум, митохондрије, рибозоми, Голџијев апарат и бројне секретне грануле. Они чине подпорни оквир који наводи кретања органела унутар ћелије. Ендоплазматски ретикулум је систем плоснатих шупљина или цистерни у цитоплазми биљних и животињских ћелија, чија унутрашњост омогућава интраћелијски пренос материја растворних у води. Метаболизам угљених хидрата

Гладак ендоплазматични ретикулум је ћелијска органела у којој се одвија омањи број реакција метаболизма угљених хидрата. Ћелијска мембрана улази у унутрашњост ћелије где образује мембране ћелијских органела. У цитосолу се налазе:

Цитоскелет је изграђен од преко 20 врста цитоплазматичних протеина који омогућавају промену облика ћелије, кретање органела и саме ћелије као и међусобно повезивање ћелија. Нуклеоид прокариотске ћелије, за разлику од једра еукариотске ћелије, није лако дефинисати - није у питању органела (није обавијен мембраном), него цитоплазматски компартман. Само име органела (мали орган) је настало тако што су биолози увидели паралелу у односу органела и ћелије и органа и тела. Једино ћелије мозга и мишића не подлежу митози, односно простој ћелијској деоби. За разлику од биљних ћелија, животињске ћелије немају нити ћелијски зид, нити хлоропласте. Електролити улазе и напуштају живе ћелије посредством протеина у ћелијској мембрани званих јонски канали. Ћелијски зид

Ћелијски зид је чврсти, јединствен омотач који опкољава и штити плазмамембрану сваке биљне ћелије, док га животињске ћелије не поседују. Овај плазмид се може бити уметнут у било бактеријске или животињске ћелије. Увођење ДНК у еукариотске ћелије, као што су животињске ћелије, користећи физичка или хемијска средства се назива трансфекција. Касну некрозу одликује екстензивна хидролиза ДНК, вакуолација ендоплазматичног ретикулума, распад органела и лиза ћелије. Тако се примењују цитохемијске (методе бојења ћелије и њених структура), биохемијске (утврђују хемијски састав и функцију органела), аутохисторадиографске (објашњавају активност органела убацивањем у њих радиоактивних молекула) и, не мање важне, методе експеримента (одређује се динамичност ћелије). То је динамичка структура која омогућава одржавање облика ћелије, штити ћелију, омогућава ћелијско кретање (помоћу структура као што су флагеле, трепље и ламелиподије), и игра важне улоге у интрацелуларном транспорту (кретању везикула и органела, на пример) и у ћелијској подели. НК ћелије препознају ћелије зарежене вирусима и туморске ћелије путем препознавања аномалија на њиховој ћелијској мембрани, а затим се за њих везују и убијају их. Први од њих је најближи ћелијској мембрани, у другом се налази муреин, супстанца која даје чврстину ћелијском зиду прокариотске ћелије. Глатки ендоплазматични ретикулум

Глатки ендоплазматични ретикулум не садржи рибозоме. Избор ћелије која ће наставити да се дели је контролисан конкуренцијом сигнала на ћелијској површини. Постоје пероксизоми који поседују само једну од наведених оксидаза, али нису ретке ни ћелије у чијим се пероксизомима налазе све поменуте оксидазе. Он је карактерисан као хемоатрактант за одређене имуне ћелије које изражавају на ћелијској површини молекул ЦД4. Кроз трансмембранске протеине у ћелијској мембрани, актински скелетон унутар ћелије је повезан са базалном мембраном и ћелијском спољашношћу. Они чине подпорни оквир који наводи кретања органела унутар ћелије. Варење дотрајалих, оштећених или непотребних молекула или делова ћелије у којој се лизозом налази процесом аутофагије. Ћелијска мембрана улази у унутрашњост ћелије где образује мембране ћелијских органела. У цитосолу се налазе:

Цитоскелет је изграђен од преко 20 врста цитоплазматичних протеина који омогућавају промену облика ћелије, кретање органела и саме ћелије као и међусобно повезивање ћелија. Нуклеоид прокариотске ћелије, за разлику од једра еукариотске ћелије, није лако дефинисати - није у питању органела (није обавијен мембраном), него цитоплазматски компартман. Само име органела (мали орган) је настало тако што су биолози увидели паралелу у односу органела и ћелије и органа и тела. Једино ћелије мозга и мишића не подлежу митози, односно простој ћелијској деоби. За разлику од биљних ћелија, животињске ћелије немају нити ћелијски зид, нити хлоропласте. Електролити улазе и напуштају живе ћелије посредством протеина у ћелијској мембрани званих јонски канали. Ћелијски зид

Ћелијски зид је чврсти, јединствен омотач који опкољава и штити плазмамембрану сваке биљне ћелије, док га животињске ћелије не поседују. Овај плазмид се може бити уметнут у било бактеријске или животињске ћелије. Увођење ДНК у еукариотске ћелије, као што су животињске ћелије, користећи физичка или хемијска средства се назива трансфекција. Касну некрозу одликује екстензивна хидролиза ДНК, вакуолација ендоплазматичног ретикулума, распад органела и лиза ћелије. Тако се примењују цитохемијске (методе бојења ћелије и њених структура), биохемијске (утврђују хемијски састав и функцију органела), аутохисторадиографске (објашњавају активност органела убацивањем у њих радиоактивних молекула) и, не мање важне, методе експеримента (одређује се динамичност ћелије). То је динамичка структура која омогућава одржавање облика ћелије, штити ћелију, омогућава ћелијско кретање (помоћу структура као што су флагеле, трепље и ламелиподије), и игра важне улоге у интрацелуларном транспорту (кретању везикула и органела, на пример) и у ћелијској подели. НК ћелије препознају ћелије зарежене вирусима и туморске ћелије путем препознавања аномалија на њиховој ћелијској мембрани, а затим се за њих везују и убијају их. Први од њих је најближи ћелијској мембрани, у другом се налази муреин, супстанца која даје чврстину ћелијском зиду прокариотске ћелије. Избор ћелије која ће наставити да се дели је контролисан конкуренцијом сигнала на ћелијској површини. Када се примарни лизозом споји са фагозомом, настаје секундарни лизозом у коме ензими делују на супстрат и разграђују га. Постоје пероксизоми који поседују само једну од наведених оксидаза, али нису ретке ни ћелије у чијим се пероксизомима налазе све поменуте оксидазе. Он је карактерисан као хемоатрактант за одређене имуне ћелије које изражавају на ћелијској површини молекул ЦД4. Кроз трансмембранске протеине у ћелијској мембрани, актински скелетон унутар ћелије је повезан са базалном мембраном и ћелијском спољашношћу. Тек након што су развиле неке од комплексних органела, еукариотске ћелије су постале заступљене у довољној мери за стварање значајних фосилних остатака. У чемокине рецепторима који се налази у ћелијској мембрани. У току овог процеса учествује читав низ молекула, ензима укључених у производњу нових ћелијских компоненти (ДНК, мембране органела,итд.). Они чине подпорни оквир који наводи кретања органела унутар ћелије. Ћелијска мембрана улази у унутрашњост ћелије где образује мембране ћелијских органела. У цитосолу се налазе:

Цитоскелет је изграђен од преко 20 врста цитоплазматичних протеина који омогућавају промену облика ћелије, кретање органела и саме ћелије као и међусобно повезивање ћелија. Нуклеоид прокариотске ћелије, за разлику од једра еукариотске ћелије, није лако дефинисати - није у питању органела (није обавијен мембраном), него цитоплазматски компартман. Цитоплазма ових ћелија је ацидофилна, имају округло једро које се налази у базалном или средњем делу ћелије, а од осталих органела се уочавају гранулирани ендоплазматски ретикулум, митохондрије, рибозоми, Голџијев апарат и бројне секретне грануле. Све ове ћелије чине стомин апарат који активно регулише промет воде и гасова. Само име органела (мали орган) је настало тако што су биолози увидели паралелу у односу органела и ћелије и органа и тела. Једино ћелије мозга и мишића не подлежу митози, односно простој ћелијској деоби. За разлику од биљних ћелија, животињске ћелије немају нити ћелијски зид, нити хлоропласте. Електролити улазе и напуштају живе ћелије посредством протеина у ћелијској мембрани званих јонски канали. Ћелијски зид

Ћелијски зид је чврсти, јединствен омотач који опкољава и штити плазмамембрану сваке биљне ћелије, док га животињске ћелије не поседују. Стомин апарат се састоји од: две ћелије затварачице и отвора измедју њих стоме. Овај плазмид се може бити уметнут у било бактеријске или животињске ћелије. Увођење ДНК у еукариотске ћелије, као што су животињске ћелије, користећи физичка или хемијска средства се назива трансфекција. Касну некрозу одликује екстензивна хидролиза ДНК, вакуолација ендоплазматичног ретикулума, распад органела и лиза ћелије. Тако се примењују цитохемијске (методе бојења ћелије и њених структура), биохемијске (утврђују хемијски састав и функцију органела), аутохисторадиографске (објашњавају активност органела убацивањем у њих радиоактивних молекула) и, не мање важне, методе експеримента (одређује се динамичност ћелије). То је динамичка структура која омогућава одржавање облика ћелије, штити ћелију, омогућава ћелијско кретање (помоћу структура као што су флагеле, трепље и ламелиподије), и игра важне улоге у интрацелуларном транспорту (кретању везикула и органела, на пример) и у ћелијској подели. НК ћелије препознају ћелије зарежене вирусима и туморске ћелије путем препознавања аномалија на њиховој ћелијској мембрани, а затим се за њих везују и убијају их. Први од њих је најближи ћелијској мембрани, у другом се налази муреин, супстанца која даје чврстину ћелијском зиду прокариотске ћелије. Избор ћелије која ће наставити да се дели је контролисан конкуренцијом сигнала на ћелијској површини. Први стадијум генске експресије се ослања на транскрипциони апарат ћелије домаћина. Постоје пероксизоми који поседују само једну од наведених оксидаза, али нису ретке ни ћелије у чијим се пероксизомима налазе све поменуте оксидазе. Он је карактерисан као хемоатрактант за одређене имуне ћелије које изражавају на ћелијској површини молекул ЦД4. Кроз трансмембранске протеине у ћелијској мембрани, актински скелетон унутар ћелије је повезан са базалном мембраном и ћелијском спољашношћу. Тек након што су развиле неке од комплексних органела, еукариотске ћелије су постале заступљене у довољној мери за стварање значајних фосилних остатака. Средину ћелије заузима крупна вакуола. Они чине подпорни оквир који наводи кретања органела унутар ћелије. Контрактилна вакуола се налази у задњем делу ћелије. Ћелијска мембрана улази у унутрашњост ћелије где образује мембране ћелијских органела. У цитосолу се налазе:

Цитоскелет је изграђен од преко 20 врста цитоплазматичних протеина који омогућавају промену облика ћелије, кретање органела и саме ћелије као и међусобно повезивање ћелија. Нуклеоид прокариотске ћелије, за разлику од једра еукариотске ћелије, није лако дефинисати - није у питању органела (није обавијен мембраном), него цитоплазматски компартман. Само име органела (мали орган) је настало тако што су биолози увидели паралелу у односу органела и ћелије и органа и тела. Могу да испуњавају читаву вакуолу биљне ћелије која тада добија назив танинска вакуола. Једино ћелије мозга и мишића не подлежу митози, односно простој ћелијској деоби. За разлику од биљних ћелија, животињске ћелије немају нити ћелијски зид, нити хлоропласте. Електролити улазе и напуштају живе ћелије посредством протеина у ћелијској мембрани званих јонски канали. Ћелијски зид

Ћелијски зид је чврсти, јединствен омотач који опкољава и штити плазмамембрану сваке биљне ћелије, док га животињске ћелије не поседују. Цитоплазма се код црвених алги налази уз ћелијски зид, док средину ћелије заузима вакуола. Овај плазмид се може бити уметнут у било бактеријске или животињске ћелије. Увођење ДНК у еукариотске ћелије, као што су животињске ћелије, користећи физичка или хемијска средства се назива трансфекција. Касну некрозу одликује екстензивна хидролиза ДНК, вакуолација ендоплазматичног ретикулума, распад органела и лиза ћелије. Тако се примењују цитохемијске (методе бојења ћелије и њених структура), биохемијске (утврђују хемијски састав и функцију органела), аутохисторадиографске (објашњавају активност органела убацивањем у њих радиоактивних молекула) и, не мање важне, методе експеримента (одређује се динамичност ћелије). То је динамичка структура која омогућава одржавање облика ћелије, штити ћелију, омогућава ћелијско кретање (помоћу структура као што су флагеле, трепље и ламелиподије), и игра важне улоге у интрацелуларном транспорту (кретању везикула и органела, на пример) и у ћелијској подели. НК ћелије препознају ћелије зарежене вирусима и туморске ћелије путем препознавања аномалија на њиховој ћелијској мембрани, а затим се за њих везују и убијају их. Први од њих је најближи ћелијској мембрани, у другом се налази муреин, супстанца која даје чврстину ћелијском зиду прокариотске ћелије. Избор ћелије која ће наставити да се дели је контролисан конкуренцијом сигнала на ћелијској површини. Код већине представника цитоплазма се у виду танког слоја налази у периферном делу ћелије, док средину заузима крупна вакуола. Постоје пероксизоми који поседују само једну од наведених оксидаза, али нису ретке ни ћелије у чијим се пероксизомима налазе све поменуте оксидазе. Он је карактерисан као хемоатрактант за одређене имуне ћелије које изражавају на ћелијској површини молекул ЦД4. Кроз трансмембранске протеине у ћелијској мембрани, актински скелетон унутар ћелије је повезан са базалном мембраном и ћелијском спољашношћу.