Која је од наведених структура бактеријске ћелије изграђена од пептидогликана (муреина)?
ћелијска мембрана капсула нуклеоид ћелијски зид
A B C D
Ћелијска мембрана је изграђена од липида и протеина, којима су придружени полисахариди. Ћелијска мембрана

Ћелијска мембрана (такође називана плазматична мембрана или цитоплазматична мембрана) је омотач који је у еукариотској ћелији присутан на површини ћелије, али и у њеној унутрашњости где ограничава поједине органеле. Ћелијска мембрана улази у унутрашњост ћелије где образује мембране ћелијских органела. Ћелијска мембрана се инвагинише (расте ка унутрашњости ћелије) и тиме подели ћелију на два дела. Ћелијска плоча

Ћелијска плоча или пектински септум (примордијални зид или средишња ламела) је структура која се образује у телофази митозе на екватору родитељске биљне ћелије. Грам негативне бактерије имају много тање зидове, сачињене од фосфолипидног двослоја као и мембрана ћелије (двоменбранске су) и много мање пептидогликана (20%), повезаних за фосфолипиде липопротеинима. Ћелијска мембрана даје сталан облик ћелији папучице. Електронска микроскопија потврђује да је ћелијска мембрана заиста трослојна. Ћелијска мембрана код трепљара је постојана и сложено структурирана. Концентрације неких супстанци су представљене у следећој табели:

Ћелијска мембрана је изграђена као липидни двослој у који су уроњени разни протеини. Ћелијска мембрана је танак (7,5 - 10nm), метаболички активан омотач који одваја цитоплазму од екстрацелуларног простора. Претпоставимо да је ћелијска мембрана пропустљива само за јоне калијума. Центриола

Центриола је цилиндрична ћелијска структура. Сарколема

Сарколемма (-{"sarco"}- (од -{"sarx"}-) из грчке речи за месо, и "lemma" из грчке рећи са значењем плашт) названа је и миолема, је ћелијска мембрана пругасте ћелије мишићних влакана. Ћелијска мембрана пресинаптичког завршетка садржи доста волтаж-зависних калцијумских канала. Претпоставимо сада да је ћелијска мембрана пропустљива само за јоне натрујума. Они чија мета је бактеријски ћелијски зид (пеницилини и цефалоспорини) или ћелијска мембрана (полимиксини), или они који ометају есенцијалне бактеријске ензиме (рифамицини, липиармицини, хинолони, и сулфонамиди) имају бактерицидно дејство. Њихова главна структурна улага је да су компонента биолошких мембрана, унутрашњих и спољашњих, као што је ћелијска мембрана. Ово геометријско ограничење, заједно са чињеницом да су многи есенцијални ензими везани за мембрану, делимично рационализују велике количине интрацелуларних мембрана код еукариота (ћелијска мембрана обично чини <10% мембранскг садржаја еукариотске ћелије). Глицерофосфолипиди су главна структурна компонента биолошких мембрана, као што су ћелијска мембрана и интраћелијске мембране органела; у животињским ћелијама мембране физички одвајају интраћелијске компоненте од екстрацелуларног окружења. Биљни орган

Биљни орган је вишећелијска структура изграђена од различитих ткива која обавља одређену функцију. Одржање ћелије у диференцираном стању омогућава ћелијска меморија. Заражене ћелије могу бити подвргнуте апоптози (програмирана ћелијска смрт). Најстарија преживела структура је висока Хрељова кула од 23 метра која је изграђена у периоду 1334—1335. Цефалоспорини ометају синтезу пептидогликенског слој у зиду бактеријске ћелије. Око читавог гломерула се налази Боуманова капсула изграђена од два листа. Капсула пнеумокока је изграђена од полисахарида и штити их од фагоцитозе ћелија одбрамбеног система. Биљни орган

Биљни орган је вишећелијска структура изграђена од различитих ткива која обавља одређену функцију. Коштани лавиринт

Коштани лавиринт или отичка капсула, () је анатомска структура унутрашњег ува, која лежи нешто иза и унутра од бубне дупље. Најстарија преживела структура је висока Хрељова кула од 23 метра која је изграђена у периоду 1334—1335. Цефалоспорини ометају синтезу пептидогликенског слој у зиду бактеријске ћелије. Настају дељењем једне бактеријске ћелије и садрже милионе јединки. Бактеријске ћелије показују три основна морфолошка типа: бацили, коке и спиралне. Овај плазмид се може бити уметнут у било бактеријске или животињске ћелије. Остали молекули који учествују у подели бактеријске ћелије групишу се око прстена. Структура трупа је изграђена углавном од конвенционалних легура алуминијума, са изузетком ових плоча оклопа од титанијума. Батерија-капсула се састоји од неколико капсула спојених у низу. Ово има бактерицидан учинак, како код следеће деобе бактеријске ћелије пуцају и угибају. Грам негативне бактерије имају много тање зидове, сачињене од фосфолипидног двослоја као и мембрана ћелије (двоменбранске су) и много мање пептидогликана (20%), повезаних за фосфолипиде липопротеинима. Изграђена је од структура компактног везивног ткива у коме се налазе крвни судови и меланофоре. Помоћна структура је изграђена од повећавајућег процеса о коме ће се расправљати у даљем тексту. Суштина ове технике је да се хумани ген за инсулин угради у плазмид бактеријске ћелије. Одговоран је и неопходан за поделу бактеријске ћелије јер игра кључну улогу у њеној цитокинези. Сматра се да је већина наведених каната изграђена у исламско доба. Међупроизвод је структура података која је изграђена од улазних података у програм, и из ког дела или свих излазних података програма је конструисана за узврат. Изграђена је од плетара на месту око 10 метара северно од данашње, која је изграђена 1853. године. Проламеларно тело је паракристална структура изграђена од липида и есенцијално само једног протеина, NADPH-зависне протохлорофилид оксидоредуктазе. Само неки вируси поред наведених делова садрже и додатни омотач изграђен од липида и гликопротеина (липиди су пореклом од мембране ћелије домаћина). За потпуно дефинисање антиклиналне структуре, потребно је познавати хронолошке односе геолошких јединица од којих је наборна структура изграђена. Поред наведених, поједине врсте бактерија могу да садрже и следеће делове:

Капсула је слузави, спољашњи омотач који ствара сама бактерија. Нуклеоид је веома динамична структура, што је вероватно повезано са тиме да се прокариотске ћелије деле на сваких 15-20 минута. Нуклеоид прокариотске ћелије, за разлику од једра еукариотске ћелије, није лако дефинисати - није у питању органела (није обавијен мембраном), него цитоплазматски компартман. Биљни орган

Биљни орган је вишећелијска структура изграђена од различитих ткива која обавља одређену функцију. Најстарија преживела структура је висока Хрељова кула од 23 метра која је изграђена у периоду 1334—1335. Цефалоспорини ометају синтезу пептидогликенског слој у зиду бактеријске ћелије. Настају дељењем једне бактеријске ћелије и садрже милионе јединки. Бактеријске ћелије показују три основна морфолошка типа: бацили, коке и спиралне. Боља дефиниција би била да је нуклеоид део ћелије тренутно заузет ДНК-протеинским комплексом који гради хромозом. Овај плазмид се може бити уметнут у било бактеријске или животињске ћелије. Остали молекули који учествују у подели бактеријске ћелије групишу се око прстена. Структура трупа је изграђена углавном од конвенционалних легура алуминијума, са изузетком ових плоча оклопа од титанијума. Ово има бактерицидан учинак, како код следеће деобе бактеријске ћелије пуцају и угибају. Грам негативне бактерије имају много тање зидове, сачињене од фосфолипидног двослоја као и мембрана ћелије (двоменбранске су) и много мање пептидогликана (20%), повезаних за фосфолипиде липопротеинима. Изграђена је од структура компактног везивног ткива у коме се налазе крвни судови и меланофоре. Помоћна структура је изграђена од повећавајућег процеса о коме ће се расправљати у даљем тексту. Суштина ове технике је да се хумани ген за инсулин угради у плазмид бактеријске ћелије. Одговоран је и неопходан за поделу бактеријске ћелије јер игра кључну улогу у њеној цитокинези. Назив нуклеоид ("сличан једру") добио је зато што садржи ДНК и на електронским микрографијама ћелије заузима централни положај, попут једра. Сматра се да је већина наведених каната изграђена у исламско доба. Међупроизвод је структура података која је изграђена од улазних података у програм, и из ког дела или свих излазних података програма је конструисана за узврат. Изграђена је од плетара на месту око 10 метара северно од данашње, која је изграђена 1853. године. Проламеларно тело је паракристална структура изграђена од липида и есенцијално само једног протеина, NADPH-зависне протохлорофилид оксидоредуктазе. Само неки вируси поред наведених делова садрже и додатни омотач изграђен од липида и гликопротеина (липиди су пореклом од мембране ћелије домаћина). За потпуно дефинисање антиклиналне структуре, потребно је познавати хронолошке односе геолошких јединица од којих је наборна структура изграђена. Кристал је састављен од равно центрираних структура натријумових и хлоридних јона међусобно помакнутих за половину дужине брида елементарне ћелије. Ћелијски зид ових бактерија грађен је из дебелог слоја муреина. Ћелијски зид се састоји се из дебелог слоја муреина, са којим је повезана теихонска киселина и полисахариди. Ћелијски зид

Ћелијски зид је чврсти, јединствен омотач који опкољава и штити плазмамембрану сваке биљне ћелије, док га животињске ћелије не поседују. Ћелије поседују диференциран ћелијски зид који је понекад силифициран. За разлику од биљних ћелија, животињске ћелије немају нити ћелијски зид, нити хлоропласте. Ћелијски зид је одговоран за постојаност бактеријске ћелије у различитим условима средине, а нарочито је значајан у спречавању прекомерног бубрења бактерије у хипотоничној средини. Ћелијски зид је одговоран за постојаност бактеријске ћелије у различитим условима средине, а нарочито је значајан у спречавању прекомерног бубрења бактерије у хипотоничној средини. Ћелијски зид је одговоран за постојаност бактеријске ћелије у различитим условима средине, а нарочито је значајан у спречавању прекомерног бубрења бактерије у хипотоничној средини. Гљиве имају ћелијски зид од полисахарида хитина. Ћелије церкомонада су величине до 10 -{μm}-, не поседују ћелијски зид на површини. Главни део ћелије заузима слојевит, одрвенели секундарни ћелијски зид, често испресецан каналићима јамица. Такав темељит процес потребан је да би се механички разбио ћелијски зид биљне ћелије. Такав темељни процес потребан је да би се механички разбио ћелијски зид биљне ћелије. Резултујући ћелијски зид је нестабилан и подложан осмотском стресу што доводи до лизе ћелије. Особина овога ступња је да ћелије немају бичеве, а на површини ћелије се углавном налази добро развијен ћелијски зид. Цитоплазма се код црвених алги налази уз ћелијски зид, док средину ћелије заузима вакуола. Међутим, ћелијски зид диференцираних биљних ћелија има још један слој означен као секундарни ћелијски зид, који је изграђен од целулозе. Ћелијски зид је грађен од целулозе, алгина и фукоидина. Ћелијски зид је грађен од целулозе, пектина и агара. Најсложенији ћелијски омотач код алги је ћелијски зид. Сем ових, важна функција вакуоле је у одржавању тургоровог притиска ћелије на ћелијски зид, и у омогућавању раста ћелије магацинирањем воде. Такав зид се назива секундарни ћелијски зид. Са сваке стране средње ламеле новонастале ћелије почињу да стварају примарни ћелијски зид и да расту. Око ћелија се налази ћелијски зид грађен од четири слоја. Ћелијски зид грађен је из дебелог слоја муреина у ком се налазиполисахаридни полимер, супстанца А. На основу типа овог антигена сврстане су у грпу Б по Ленсфилду (погледати стрептококе).