От какво зависи скоростта, с която галактиките се отдалечават от нас, съгласно закона на Хъбл? 
от размера на галактиките от вида на галактиките от масата на галактиките от разстоянието до галактиките
A B C D
През 1920-те години астрономите правят революционното откритие, че галактиките се отдалечават една от друга, като при това скоростта на разбягване става по-голяма с увеличаване на разстоянието. Наблюденията, направени от Едуин Хъбъл между 1920 и 1950 г., установяват, че галактиките сякаш се отдалечават една от друга. Закон на Хъбъл

Законът на Хъбъл е емпирично установена пропорционална връзка между скоростта на отдалечаване на галактиките и разстоянието им до нас. Галактиките се отличават с огромно разнообразие. Спектърът, снет от тези далечни галактики, показва червено отместване на спектралните линии, което предположително се причинява от Доплеровия ефект, като по този начин се загатва, че галактиките се отдалечават от Земята. Наблюденията разкриват зависимост от времето на разпределението на галактиките и квазарите, на звездообразуването и на вида и размера на едромащабните структури на Вселената. Колкото по-далече изглеждат галактиките, толкова по-голямо е тяхното червено отместване и следователно изглеждат, че се отдалечават по-бързо. Единственото решение било да се предположи, че има невидима форма на материята, която с гравитацията си удържа галактиките от купа. В състава на галактиките влизат и различни видове звездни купове и мъглявини, като повечето от звездите в галактиките са част от система от две или повече звезди. Скоростта, с която се променят дължината и обемът, зависи от температурата. Доста от информацията за тъмната материя идва от изучаването на движенията на галактиките. Често се говори за активни ядра на галактиките. Образуването и дейността на галактиките джуджета вероятно се влияят от взаимодействията им с по-големи галактики. Класификацията е направена според формата на галактиките. Скоростта, с която се придвижва цилиндъра в двете посоки, освен от обекта на въздействие, зависи и от скоростта на излизане на въздуха от цилиндъра. Това взаимодействие между звездите и междупланетната среда спомага за определянето на скоростта, с която галактиките изчерпват газовото си съдържание и следователно тяхната продължителност на активно образуване на звезди. Звездите на галактиките се образуват през различни периоди, така че галактиките имат време да се охладят и да натрупват материя за образуване на нови звезди. Галактиките са системи от звезди, междузвезден прах, тъмна материя и плазма. Ротационните диаграми на галактиките (Galactic rotation curves) които дават скоростта на обикаляне на звездите и газовете с отдалечаване от центъра на дадена галактика, не могат да се обяснят само с видимата материя. Към галактиките джуджета се отнасят и галактиките със светимост по-малка от 10 L

Първите галактики джуджета (с изключение на граничните M 32 и M 110) са намерени от Харлоу Шепли в края на 1930-те години, когато проучва небето около Южния полюс за статистическо изследване на галактиките в обсерваторията на Харвардския университет в Южна Африка. Крайната възраст на Вселената обвързва тясно еволюцията на галактиките с космологията. Използва се в астрономията за измерване на разстояния от порядъка на тези между звездите и галактиките. Скоростта, с която се движат всички фотони, не зависи от тяхната енергия, а от средата в която се движат. Скоростта им зависи от ширината и наклона на леглото, в което се движат, обема на потока, състава и размера на частиците. Масовите профили на галактиките най-вероятно са доста различни от профилите на светимостта им. През 1920-те години астрономите правят революционното откритие, че галактиките се отдалечават една от друга, като при това скоростта на разбягване става по-голяма с увеличаване на разстоянието. Наблюденията, направени от Едуин Хъбъл между 1920 и 1950 г., установяват, че галактиките сякаш се отдалечават една от друга. Закон на Хъбъл

Законът на Хъбъл е емпирично установена пропорционална връзка между скоростта на отдалечаване на галактиките и разстоянието им до нас. Галактиките се отличават с огромно разнообразие. Спектърът, снет от тези далечни галактики, показва червено отместване на спектралните линии, което предположително се причинява от Доплеровия ефект, като по този начин се загатва, че галактиките се отдалечават от Земята. Скоростта на разпространение на сеизмична вълна зависи от техния вид и от вида на материята, през която преминават. Колкото по-далече изглеждат галактиките, толкова по-голямо е тяхното червено отместване и следователно изглеждат, че се отдалечават по-бързо. Единственото решение било да се предположи, че има невидима форма на материята, която с гравитацията си удържа галактиките от купа. В състава на галактиките влизат и различни видове звездни купове и мъглявини, като повечето от звездите в галактиките са част от система от две или повече звезди. Скоростта, с която се променят дължината и обемът, зависи от температурата. Доста от информацията за тъмната материя идва от изучаването на движенията на галактиките. Често се говори за активни ядра на галактиките. Образуването и дейността на галактиките джуджета вероятно се влияят от взаимодействията им с по-големи галактики. Класификацията е направена според формата на галактиките. Скоростта, с която се придвижва цилиндъра в двете посоки, освен от обекта на въздействие, зависи и от скоростта на излизане на въздуха от цилиндъра. Наблюденията разкриват зависимост от времето на разпределението на галактиките и квазарите, на звездообразуването и на вида и размера на едромащабните структури на Вселената. Това взаимодействие между звездите и междупланетната среда спомага за определянето на скоростта, с която галактиките изчерпват газовото си съдържание и следователно тяхната продължителност на активно образуване на звезди. Звездите на галактиките се образуват през различни периоди, така че галактиките имат време да се охладят и да натрупват материя за образуване на нови звезди. Галактиките са системи от звезди, междузвезден прах, тъмна материя и плазма. Ротационните диаграми на галактиките (Galactic rotation curves) които дават скоростта на обикаляне на звездите и газовете с отдалечаване от центъра на дадена галактика, не могат да се обяснят само с видимата материя. Към галактиките джуджета се отнасят и галактиките със светимост по-малка от 10 L

Първите галактики джуджета (с изключение на граничните M 32 и M 110) са намерени от Харлоу Шепли в края на 1930-те години, когато проучва небето около Южния полюс за статистическо изследване на галактиките в обсерваторията на Харвардския университет в Южна Африка. Крайната възраст на Вселената обвързва тясно еволюцията на галактиките с космологията. Използва се в астрономията за измерване на разстояния от порядъка на тези между звездите и галактиките. Скоростта, с която се движат всички фотони, не зависи от тяхната енергия, а от средата в която се движат. Масовите профили на галактиките най-вероятно са доста различни от профилите на светимостта им. През 1920-те години астрономите правят революционното откритие, че галактиките се отдалечават една от друга, като при това скоростта на разбягване става по-голяма с увеличаване на разстоянието. Наблюденията, направени от Едуин Хъбъл между 1920 и 1950 г., установяват, че галактиките сякаш се отдалечават една от друга. Закон на Хъбъл

Законът на Хъбъл е емпирично установена пропорционална връзка между скоростта на отдалечаване на галактиките и разстоянието им до нас. Галактиките се отличават с огромно разнообразие. Спектърът, снет от тези далечни галактики, показва червено отместване на спектралните линии, което предположително се причинява от Доплеровия ефект, като по този начин се загатва, че галактиките се отдалечават от Земята. Колкото по-далече изглеждат галактиките, толкова по-голямо е тяхното червено отместване и следователно изглеждат, че се отдалечават по-бързо. Единственото решение било да се предположи, че има невидима форма на материята, която с гравитацията си удържа галактиките от купа. В състава на галактиките влизат и различни видове звездни купове и мъглявини, като повечето от звездите в галактиките са част от система от две или повече звезди. Скоростта, с която се променят дължината и обемът, зависи от температурата. Интервалът на повторение зависи повече от масата на бялото джудже, отколкото на скоростта на акреция. Доста от информацията за тъмната материя идва от изучаването на движенията на галактиките. Често се говори за активни ядра на галактиките. Образуването и дейността на галактиките джуджета вероятно се влияят от взаимодействията им с по-големи галактики. Класификацията е направена според формата на галактиките. Скоростта, с която се придвижва цилиндъра в двете посоки, освен от обекта на въздействие, зависи и от скоростта на излизане на въздуха от цилиндъра. Това взаимодействие между звездите и междупланетната среда спомага за определянето на скоростта, с която галактиките изчерпват газовото си съдържание и следователно тяхната продължителност на активно образуване на звезди. Звездите на галактиките се образуват през различни периоди, така че галактиките имат време да се охладят и да натрупват материя за образуване на нови звезди. Галактиките са системи от звезди, междузвезден прах, тъмна материя и плазма. Зависи от импулса (масата и скоростта), особеностите на конкретния тип куршум (геометрия, материала, конструкцията и др. Ротационните диаграми на галактиките (Galactic rotation curves) които дават скоростта на обикаляне на звездите и газовете с отдалечаване от центъра на дадена галактика, не могат да се обяснят само с видимата материя. Към галактиките джуджета се отнасят и галактиките със светимост по-малка от 10 L

Първите галактики джуджета (с изключение на граничните M 32 и M 110) са намерени от Харлоу Шепли в края на 1930-те години, когато проучва небето около Южния полюс за статистическо изследване на галактиките в обсерваторията на Харвардския университет в Южна Африка. Крайната възраст на Вселената обвързва тясно еволюцията на галактиките с космологията. Използва се в астрономията за измерване на разстояния от порядъка на тези между звездите и галактиките. Скоростта, с която се движат всички фотони, не зависи от тяхната енергия, а от средата в която се движат. Това се дължи на импулса на безмасовата частица, който зависи само от честотата и посоката, докато импулсът на бавен и масивен обект зависи от масата, скоростта и посоката. През 1920-те години астрономите правят революционното откритие, че галактиките се отдалечават една от друга, като при това скоростта на разбягване става по-голяма с увеличаване на разстоянието. Закон на Хъбъл

Законът на Хъбъл е емпирично установена пропорционална връзка между скоростта на отдалечаване на галактиките и разстоянието им до нас. Наблюденията, направени от Едуин Хъбъл между 1920 и 1950 г., установяват, че галактиките сякаш се отдалечават една от друга. Комбинирайки своите измервания на галактиките с измерванията на червеното отместване на галактиките на Слайфър, Хъбъл и Милтън Хюмейсън откриват груба пропорционалност между червеното отместване на обектите и разстоянието до тях. Галактиките се отличават с огромно разнообразие. Галактиките са далечни обекти, като разстоянието до най-близките от тях е прието да се измерва в мегапарсеки, а до по-отдалечените в единици, свързани с червеното отместване. По червеното отместване е определено и разстоянието до галактиките (чрез Ефекта на Доплер): NGC 7320 се намира на ~39 млн. Спектърът, снет от тези далечни галактики, показва червено отместване на спектралните линии, което предположително се причинява от Доплеровия ефект, като по този начин се загатва, че галактиките се отдалечават от Земята. Колкото по-далече изглеждат галактиките, толкова по-голямо е тяхното червено отместване и следователно изглеждат, че се отдалечават по-бързо. Разстоянието от всеки спътник до потребителя се пресмята като времето, за което сигналът изминава разстоянието от спътника до приемника, се умножи по скоростта на светлината (скоростта, с която се разпространяват електромагнитните вълни). Скоростта, с която се променят дължината и обемът, зависи от температурата. Единственото решение било да се предположи, че има невидима форма на материята, която с гравитацията си удържа галактиките от купа. В състава на галактиките влизат и различни видове звездни купове и мъглявини, като повечето от звездите в галактиките са част от система от две или повече звезди. 90% от галактиките образуват системи, наречени купове от галактики, които съдържат от няколко до няколко хиляди галактики. Първата пряка следа, че Вселената може да има крайна възраст, идва от наблюденията върху „скоростта на отдалечаване“, най-вече от Весто Слайфър, и върху разстоянията до галактиките от Едуин Хъбъл. Образуването и дейността на галактиките джуджета вероятно се влияят от взаимодействията им с по-големи галактики. Често се говори за активни ядра на галактиките. Установил още през 1913, че повечето спирални мъглявини определени по-късно като галактики се отдалечават от Земята, той комбинира този факт с измервания на разстоянието определени чрез наблюдение на цефеиди в отдалечени галактики, за да установи, че галактиките се раздалечават във всички посоки със скорост спрямо Земята правопропорционална на разстоянието помежду им. Доста от информацията за тъмната материя идва от изучаването на движенията на галактиките. Галактиките са системи от звезди, междузвезден прах, тъмна материя и плазма. През 1927 г. Жорж Льометър независимо от него достига до подобно заключение и също представя първото видимо доказателство за линейна връзка между разстоянието до галактиките и тяхната скорост на отдалечаване. Скоростта, с която се движат всички фотони, не зависи от тяхната енергия, а от средата в която се движат. Класификацията е направена според формата на галактиките. Скоростта, с която се придвижва цилиндъра в двете посоки, освен от обекта на въздействие, зависи и от скоростта на излизане на въздуха от цилиндъра. Зависимостта между червеното отместване на галактиките и разстоянието до тях (Закон Хъбъл) е открита през 1929 г. През 1935 г. открива астероид № 1373, наречен от него „Цинцинати“ (1373 Cincinnati).