Кое от следващите твърдения е основно положение в клетъчната теория?
Растителните и животинските клетки са еукариотни. Клетката е най-малката структурна и функционална единица на живата материя. Прокариотните клетки нямат оформено ядро. Митозата е универсалното клетъчно делене.
A B C D
Срещат се, както растителните така и в животинските клетки. По своя строеж мембраните на бактериалните, животинските и растителните клетки са сходни. При животинските клетки и при всички останали еукариотни клетки, които нямат клетъчна стена, в екваториалната зона на майчината клетка се формира пръстен от актинови филаменти. При растителните клетки клетъчната стена ограничава разширението, което води до налягане върху клетъчната стена отвътре, познато под името тургор. Най-използваните хранителни вещества при дишането в растителните и животинските клетки са захари, аминокиселини и мастни киселини, а крайният електронен акцептор е кислородът (O). Хроматин е намерен само в еукариотни клетки (клетки с обусловено ядро). Размерът на микро-организмите, на по-голямата част от растителните и животинските клетки, малки кристали и други е много по-малък от тази стойност. НАДФ

Никотинамид-аденин-динуклеотид-фосфатът, (съкратено НАДФ) е коензим използван в редица анаболитни и катаболитни процеси както в растителните така и в животинските клетки. Голяма част от растителните и животинските видове в зоната все още са непознати на науката. Голяма част от растителните и животинските видове в зоната все още са непознати на науката. Има два типа клетки: еукариотни и прокариотни. Гликогенът е хомополизахарид в животинските клетки. Клетъчната теория е един от фундаментите на клетъчната биология. Смята се, че началото на клетъчната теория е поставено през 1830 г., когато с подобряването на микроскопа Джовани Батиста Амичи успява да направи аналогия между клетките на различни животински образувания и растителните клетки. Растителните масла и животинските мазнини са традиционните материали, които могат да бъдат осапунвани. Той участва в метаболизма на всички еукариотни клетки. В растителните и гъбните клетки съществуват вакуоли, а само в растителните – пластиди. Всички животни са изградени от еукариотни клетки (клетки, в които генетичният материал е организиран във вътреклетъчни мембранно-ограничени структури, наречени ядра). Тя е разпространена навсякъде в растителните клетки. Тези органели са най-характерни за растителните клетки. Пластид

Пластидите са структури, характерни само за растителните клетки. Убиквитин

Убиквитинът е малък белтък, характерен за всички еукариотни клетки. Повечето от растителните и животинските видове, които се срещат в резерватите на Архипелага са вписани в Червената книга на България. Центриола

Центриолата е цилиндричен клетъчен органел срещан в повечето животински еукариотни клетки. Целулозата изпълнява опорна функция в растителните клетки. Клетката е най-малката основна структурна и функционална единица на живата материя. Клетъчна теория

Клетъчната теория се основава на идеята, че клетката е основната структурна и функционална единица на всеки организъм. Химичните елементи, изграждащи организмите са:

Клетката е най-малката структурна и функционална единица на организмите. Клетка

Клетката е структурна и функционална единица на всички живи организми и понякога е наричана "„най-малката единица на живот“". Клетката е завършен комплекс от молекули – най-малката способна на самостоятелно съществуване структурна и функционална единица на живота, притежаваща петте свойства на живота: самоорганизация, саморегулация, самообновяване, еволюция и размножаване. Основната структурна и функционална единица на бъбрека е нефронът. Генът е най-малката функционална единица за наследственост. Нефрон

Нефронът (, "бъбрек") е основна структурна и функционална единица на бъбреците. Консорция

Консорция е най-малката структурна единица на хоризонталната структура на биоценозата. Два века по-късно се поставят основите на клетъчната теория, според която клетката е основната единица в структурата на всички живи организми. Съгласно разработените щатове най-малката структурна единица на дружините е отделението, което се състои от 8 души. Утвърждава се клетъчната теория на Матиас Шлайден и Теодор Шван: всички организми се състоят от една или от много клетки; клетката е основната единица на живота. Биологията, изучавайки закономерностите на биологичните явления, разкривайки същността на живота и систематизирайки живите същества, се стреми да постигне следните основни цели:

За да постигне това, биологията трябва да реши следните основни задачи:

Клетъчната теория постулира, че клетката е основната структурна и функционална единица на живота и че, всички живи организми са изградени от една или повече клетки както и техните продукти (например черупки). За първи път испанският анатом Сантяго Рамон и Кахал изказва хипотезата, че неврона е структурна и функционална единица на нервната система. Клетъчната теория е един от фундаментите на клетъчната биология. Най-малката единица е семейството. Тук също има деление от структурна и функционална гледна точка:
Структурна:

Функционална:

Според Томас Харис, Родителят се различа по словесни и физически белези: Изречението е и основната структурна единица на текста. Това е най-голямата граматична единица на езика и най-малката градивна единица на текста. Морфемата е най-малката значеща единица в езика. Говорът е основна структурна единица на езика. Остеон

Остеонът е основната структурна единица на костта. Гликокаликсът се секретира от клетката и е слабо свързан с клетъчната мембрана. Основната функционална единица на страничната линия е невромаст. Това е най-малката единица от време, като физически смисъл. Еукариотните клетки (същинскоядрени) са клетки, при които наследственото вещество е отделено от цитоплазмата чрез обвивка (клетки, които имат ядро), а основната разлика между прокариотните клетки и еукариотните клетки е, че еукариотните имат ядро, а прокариотните нямат. Мезозома

Мезозома е образувание на клетъчната мембрана на прокариотните клетки. Срещат се в прокариотните клетки. Прокариотните клетки не притежават обособено ядро, което да е отделено от цитоплазмата със самостоятелна мембрана, и това ги отличава от еукариотите. Първите две групи са прокариоти (едноклетъчни организми - клетки, които нямат ядро). Клетъчната теория е един от фундаментите на клетъчната биология. Клетъчна мембрана притежават както еукариотните, така и прокариотните клетки. Еукариотните клетки по принцип са много по-големи (хиляди пъти) от прокариотните. Хроматин е намерен само в еукариотни клетки (клетки с обусловено ядро). Наследствената информация на прокариотните клетки е под формата на една кръгова молекула ДНК. В цитоплазмата на прокариотните клетки се намират и по – малки пръстеновидни молекули ДНК – плазмиди. ), формулирали основните положения на клетъчната теория. Изградена е от вретеновидни клетки с едно ядро, разположено в центъра. Утвърждава се клетъчната теория на Матиас Шлайден и Теодор Шван: всички организми се състоят от една или от много клетки; клетката е основната единица на живота. Те преминават през клетъчната мембрана и клетъчната стена на отделните клетки и ги свързват. Впоследствие клетъчната теория е допълвана и уточнявана и от други изследователи. Впоследствие клетъчната теория е допълвана и уточнявана и от други изследователи. Не всички клетки имат обособено ядро. Еукариотните клетки са по-големи и по-сложни от прокариотните клетки (бактерии и археи) и пораждането на тази сложност се открива само в последните години. Тъй като освен ядро, еритроцитите нямат и митохондрии, тези клетки разчитат единствено на гликолиза за продукция на енергия и предпазване от оксидативен стрес. То било оформено около електромагнитната теория за светлината /Хидман Анален, XLVIII в./. Клетъчно ядро

В Клетъчната биология Ядрото ("от латински nucleus или nuculeus, ядка/ядро") е описано като мембранно ограничен клетъчен органел, присъстващ във всяка еукариотната клетка. По-късно немските учени Матиас Шлайден и Теодор Шван създали клетъчната теория за устройството на растенията и животните, според която всички организми са изградени от клетки. Еукариотните клетки са 10 пъти по-големи от прокариотните и могат да са до 1000 пъти по-обемни. В началото на XX век се противопоставят клетъчната и хуморалната теория. Съвременните научни твърдения са, че процесът при многоклетъчните еукариоти описван като делене чрез амитоза не представлява клетъчно делене. Полиплоидията може да е резултат от ненормално клетъчно делене. Клетъчната теория е един от фундаментите на клетъчната биология. Така полученият дисбаланс между съграждането и разграждането на клетъчната стена е отговорен за бързото бактерицидно действие на този клас антибиотици, дори и при липсата на клетъчно делене. Цитоплазменото делене започва по време или след късните стадии на ядреното делене при митозата и мейозата. Центриолите са непостоянен органел, забелязван само при клетъчно делене. Всички клетки произлизат от други клетки посредством процес на клетъчно делене. През 1858 г. Вихров доразвива клетъчната теория, посочвайки пътя, по който възникват клетките – единствено чрез делене на майчина клетка. Митоза и мейоза са вътрешна, интегрална част на клетъчно делене. Например биологичните клетки във подходяща среда, се размножават чрез клетъчно делене. Амитозата също така не трябва да се бърка с непрякото делене – затворената митозата. По време на интерфазата, предхождаща същинското клетъчно делене, се извършва процесът репликация. Впоследствие клетъчната теория е допълвана и уточнявана и от други изследователи. Впоследствие клетъчната теория е допълвана и уточнявана и от други изследователи. ), формулирали основните положения на клетъчната теория. От там е дошла и грешката, която се среща в по-стари научни трудове и учебници се описващи такова амиотично клетъчно делене. Бластулата се получава, когато зиготата претърпява процес на неколкократно бързо клетъчно делене, известен като дробене. Неговата теория е тясно свързана с природния процес на ядрено делене. Рудолф Вирхов

Рудолф Вирхов () е германски учен и политик от втората половина на 19 век, лекар, патологоанатом, хистолог, физиолог, основоположник на клетъчната теория в биологията и медицината, и теория на клетъчната патология в медицината. За разлика от тях подобно изглеждащи организми като нишковидните зелени водорасли растат чрез последователно клетъчно делене, образувайки верига от клетки. Клетъчно ядро

В Клетъчната биология Ядрото ("от латински nucleus или nuculeus, ядка/ядро") е описано като мембранно ограничен клетъчен органел, присъстващ във всяка еукариотната клетка. Тази теория е основно съмнителна. В началото на XX век се противопоставят клетъчната и хуморалната теория. Най-значимият му принос в областта на биологията е разширяването на клетъчната теория, включвайки животните. Клетъчна теория

Клетъчната теория се основава на идеята, че клетката е основната структурна и функционална единица на всеки организъм.