Квантовата теория за светлината е въведена, за да обясни явленията: 
интерференция и дифракция дисперсия и дифракция излъчване и поглъщане отражение и пречупване
A B C D
Но явленията интерференция и дифракция на светлината, които са наблюдавани по-късно, не могат да бъдат обяснени с корпускулярната представа. Впоследствие обаче сериозни аргументи в подкрепа на вълновата теория дават задълбочените експериментални изследвания на явленията интерференция и дифракция на светлината, проведени през първата половина на 19 век. През 1818 г. Френел доказва, че принципът на Хюйгенс, заедно с неговия собствен принцип за интерференция, може да обясни както праволинейното разпространение на светлината, така и ефектите на дифракция. При благородния опал няколко цвята се наблюдават едновременно, вследствие на интерференция и дифракция на светлината преминаваща през микроструктурата на камъка (дифракция на Браг). Иризацията се дължи на интерференция и дифракция на светлината при многократни отражения в тънки полупрозрачни слоеве на съответната повърхност. Квантовата механика е теория, поставяща си задачата да обясни движението на микрообекти – елементарни частици (електрони, протони и др.) Вълновата оптика е по-цялостен модел на светлината, който включва вълнови ефекти, като например дифракция и интерференция, които не могат да бъдат обяснени с геометричната оптика. Основните процеси с които се занимава са дифракция и интерференция. едновременно се проявява като поток от частици (фотони), които могат например да избиват електрони (фотоелектричен ефект), а в друг случай се държат като вълна – наблюдават се явленията дифракция и интерференция. Аберации наричаме дефекти (изкривявания) на образа, вследствие дифракция и интерференция на светлината при преминаването ѝ през обекта или на дефекти на самата леща. Квантовата теория на полето, която обединява квантовата механика със специалната теория на относителността, е квантова теория на светлината (описва свойствата на фотоните) и нейните взаимодействия с веществото (атоми и молекули). Странноста е въведена, за да се обясни скоростта на разпад на новооткритите частици. Дифракция на светлината

Дифракция на светлината е оптично явление, наблюдавано при разпространението на светлина в среда с резки нехомогенности. В основата на своята теория Френел полага теорията за светлината, разработена от Кристиан Хюйгенс, като я допълва с идеята за интерференция на вторичните вълни. Класическата теория за полето би трябвало, поне на теория, да позволява промяна в някои от основните ѝ свойства в посока на квантовата механика, успехът дава Квантовата теория за полето. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Много подобният ефект при тънки слоеве масло (бензин) във вода не е резултат от дифракция, а от интерференция на светлината при отражение от близко разположени различни слоеве. Тази теорема има голямо значение за класическата и квантовата механика, както и за квантовата теория на полето. Основни свойства на радиовълните са отражение, пречупване, затихване, поглъщане, разсейване, дифракция, интерференция и др. Основава се на явлението интерференция на светлината. Също и Исак Нютон използва негови открития, за да създаде теория за светлината. В допълнение, най-важната част на квантовата теория е квантовата теория на полето. Квантовата теория дава и основите на квантовата електродинамика. Откритието е ключово за реабилитацията на квантовата теория на полето. Квантовата механика оказва силно влияние на [[Струнна теория|Струнната теория]], която е кандидат за [[теория на всичко]]. Но явленията интерференция и дифракция на светлината, които са наблюдавани по-късно, не могат да бъдат обяснени с корпускулярната представа. Впоследствие обаче сериозни аргументи в подкрепа на вълновата теория дават задълбочените експериментални изследвания на явленията интерференция и дифракция на светлината, проведени през първата половина на 19 век. Лидарът представлява технология за получаване на информация за отдалечени обекти, чрез активни оптични системи, използващи явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Квантовата механика е теория, поставяща си задачата да обясни движението на микрообекти – елементарни частици (електрони, протони и др.) Това се постига чрез сензори – активни оптични системи, използващи за целта лазери и камери, и явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Квантовата теория на полето, която обединява квантовата механика със специалната теория на относителността, е квантова теория на светлината (описва свойствата на фотоните) и нейните взаимодействия с веществото (атоми и молекули). През 1818 г. Френел доказва, че принципът на Хюйгенс, заедно с неговия собствен принцип за интерференция, може да обясни както праволинейното разпространение на светлината, така и ефектите на дифракция. Странноста е въведена, за да се обясни скоростта на разпад на новооткритите частици. Дисперсия

Дисперсия може да се отнася за: Дифракция на светлината

Дифракция на светлината е оптично явление, наблюдавано при разпространението на светлина в среда с резки нехомогенности. Класическата теория за полето би трябвало, поне на теория, да позволява промяна в някои от основните ѝ свойства в посока на квантовата механика, успехът дава Квантовата теория за полето. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Тази теорема има голямо значение за класическата и квантовата механика, както и за квантовата теория на полето. Дисперсия (теория на вероятностите)

Дисперсия на случайна величина е мярка за разпределението на дадена случайна величина, тоест нейното отклонение от математическото очакване. Също и Исак Нютон използва негови открития, за да създаде теория за светлината. В допълнение, най-важната част на квантовата теория е квантовата теория на полето. Квантовата теория дава и основите на квантовата електродинамика. Откритието е ключово за реабилитацията на квантовата теория на полето. Квантовата механика оказва силно влияние на [[Струнна теория|Струнната теория]], която е кандидат за [[теория на всичко]]. Формулирани са три основни теории за срочната структура на лихвените проценти:
1)Теория за очакванията – успява да обясни факт 1 и 2, но не и 3
2)Теория за сегментираните пазари – успява да обясни 3-ия факт, но не и първите 2
3)Теория за ликвидната премия (теория за предпочитания хабитат) – комбинация от първите две – успява да обясни и трите факт

Теория за очакванията
Има едно ключово допускане – облигациите с различни матуритети са перфектни субститути. Приемайки вълновия характер на светлината, Фраунхофер изобретява невероятно точни методи за измерване на хроматичната дисперсия. Докато квантовата теория на гравитацията може да е необходима за съгласуване на общата теория на относителността с принципите на квантовата механика, възникват трудности, когато се приложат обичайните правила на квантовата теория на полето към силата на гравитацията чрез гравитони. Уравнението на Айнщайн се дава с:

където

Според квантовата теория светлината се излъчва, поглъща и разпространява на порции – кванти. За момента квантовата теория на полето може да се приеме за ефективна полева теория, което означава, че съществува максимална енергия за която тя е приложима. В своята "Nova theoria lucis et colorum" (1746) той показва, че дифракцията може лесно да се обясни с вълновата теория на светлината. Класическата теория не може да обясни взаимодействието на частиците с електромагнитното излъчване. Научните трудове на Планк са посветени на термодинамиката, теорията за топлинното излъчване, квантовата теория, специалната теория на относителността и оптиката. Квантовата механика е теория, поставяща си задачата да обясни движението на микрообекти – елементарни частици (електрони, протони и др.) Квантовата теория на полето, която обединява квантовата механика със специалната теория на относителността, е квантова теория на светлината (описва свойствата на фотоните) и нейните взаимодействия с веществото (атоми и молекули). Странноста е въведена, за да се обясни скоростта на разпад на новооткритите частици. Тоест вероятностите за принудено излъчване и принудено поглъщане са равни. За препокриване на линиите на излъчване и поглъщане той използвал висока температура като очаквал резонансното поглъщане да изчезне при ниска температура. Класическата теория за полето би трябвало, поне на теория, да позволява промяна в някои от основните ѝ свойства в посока на квантовата механика, успехът дава Квантовата теория за полето. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Тази теорема има голямо значение за класическата и квантовата механика, както и за квантовата теория на полето. Проблемът е решен от Макс Планк през 1900 г. с помощта на квантовата теория на излъчване. Също и Исак Нютон използва негови открития, за да създаде теория за светлината. В допълнение, най-важната част на квантовата теория е квантовата теория на полето. Квантовата теория дава и основите на квантовата електродинамика. Откритието е ключово за реабилитацията на квантовата теория на полето. Квантовата механика оказва силно влияние на [[Струнна теория|Струнната теория]], която е кандидат за [[теория на всичко]]. Формулирани са три основни теории за срочната структура на лихвените проценти:
1)Теория за очакванията – успява да обясни факт 1 и 2, но не и 3
2)Теория за сегментираните пазари – успява да обясни 3-ия факт, но не и първите 2
3)Теория за ликвидната премия (теория за предпочитания хабитат) – комбинация от първите две – успява да обясни и трите факт

Теория за очакванията
Има едно ключово допускане – облигациите с различни матуритети са перфектни субститути. Докато квантовата теория на гравитацията може да е необходима за съгласуване на общата теория на относителността с принципите на квантовата механика, възникват трудности, когато се приложат обичайните правила на квантовата теория на полето към силата на гравитацията чрез гравитони. Примери за абсорбционна спектроскопия:

Електромагнитното излъчване може да взаимодейства с материята и по по-различни начини от простото поглъщане (абсорбция) или излъчване (емисия). Уравнението на Айнщайн се дава с:

където

Според квантовата теория светлината се излъчва, поглъща и разпространява на порции – кванти. За момента квантовата теория на полето може да се приеме за ефективна полева теория, което означава, че съществува максимална енергия за която тя е приложима. Обратно, рентгеновите лъчи преминават през алуминиево фолио, което е непрозрачно за светлината, с минимално поглъщане. В своята "Nova theoria lucis et colorum" (1746) той показва, че дифракцията може лесно да се обясни с вълновата теория на светлината. А квантовата теория и общата теория на относителността се вземат предвид и по-нататък в квантовата гравитация. Очаква се струнната теория да разработи една разумна теория на квантовата гравитация. Най-често срещаната от тях, геометричната оптика, разглежда светлината като праволинейно разпространяващи се лъчи; към нея спадат явленията отражение, пречупване и диаграми на хода на лъчите в огледала, лещи и оптични инструменти. Квантовата механика е теория, поставяща си задачата да обясни движението на микрообекти – елементарни частици (електрони, протони и др.) През 1875 година защитава докторска дисертация при Питер Райке на тема „Относно теорията на отражение и пречупване на светлината“, където той доразработва електромагнитната теория на Джеймс Клерк Максуел. Квантовата теория на полето, която обединява квантовата механика със специалната теория на относителността, е квантова теория на светлината (описва свойствата на фотоните) и нейните взаимодействия с веществото (атоми и молекули). Пречупване на светлината е частен случай на пречупване. Странноста е въведена, за да се обясни скоростта на разпад на новооткритите частици. Лидарът представлява технология за получаване на информация за отдалечени обекти, чрез активни оптични системи, използващи явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Причината за това отражение може да се обясни чрез прекъснатостта на преносната среда. Това се постига чрез сензори – активни оптични системи, използващи за целта лазери и камери, и явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Класическата теория за полето би трябвало, поне на теория, да позволява промяна в някои от основните ѝ свойства в посока на квантовата механика, успехът дава Квантовата теория за полето. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Тази теорема има голямо значение за класическата и квантовата механика, както и за квантовата теория на полето. В такива системи преобразуването на светлинните лъчи става за сметка на пречупване и отражение на светлината, нейната дифракция, поглъщане или усилване на интензитета ѝ (в случая на лазер). Нейното пречупване (и отражение) на повърхността може да бъде разбрано, използвайки ефективния показател на пречупване (стойност между "n" и "n"). Също и Исак Нютон използва негови открития, за да създаде теория за светлината. Причината за образуването на дъгата е различното пречупване на светлината в дъждовните капки. В допълнение, най-важната част на квантовата теория е квантовата теория на полето. Квантовата теория дава и основите на квантовата електродинамика. Откритието е ключово за реабилитацията на квантовата теория на полето. Квантовата механика оказва силно влияние на [[Струнна теория|Струнната теория]], която е кандидат за [[теория на всичко]]. Формулирани са три основни теории за срочната структура на лихвените проценти:
1)Теория за очакванията – успява да обясни факт 1 и 2, но не и 3
2)Теория за сегментираните пазари – успява да обясни 3-ия факт, но не и първите 2
3)Теория за ликвидната премия (теория за предпочитания хабитат) – комбинация от първите две – успява да обясни и трите факт

Теория за очакванията
Има едно ключово допускане – облигациите с различни матуритети са перфектни субститути. Докато квантовата теория на гравитацията може да е необходима за съгласуване на общата теория на относителността с принципите на квантовата механика, възникват трудности, когато се приложат обичайните правила на квантовата теория на полето към силата на гравитацията чрез гравитони. Уравнението на Айнщайн се дава с:

където

Според квантовата теория светлината се излъчва, поглъща и разпространява на порции – кванти. За момента квантовата теория на полето може да се приеме за ефективна полева теория, което означава, че съществува максимална енергия за която тя е приложима. Той успява да даде обяснение за линейното и сферичното разпространение на вълните, както и да изведе законите за отражение и рефракция чрез този принцип, но не успява да обясни отклоненията от праволинейното разпространение, които възникват, когато светлината среща ръбове, пролуки и решетки.