Астрономи изследват неизвестна звезда. Те установяват, че температурата на повърхността на звездата е много висока, но въпреки това звездата има малка светимост. Най-вероятно това е: 
протозвезда звезда от главната последователност бяло джудже червен гигант
A B C D
Това е SN1572, свръхнова звезда, станала известна като „Звездата на Тихо“. Планетата вероятно е разположена достатъчно близо до звездата, за да получава количество ултравиолетова светлина, сравнимо с това, което Земята получава от Слънцето, но е твърде близо до звездата, за да има течна вода на повърхността си. Въпреки че е посочена като алфа звездата на съзвездието от Йохан Байер, визуална ѝ яркост е в близко съперничество с това на бета звездата в съзвездието, Caph. Звездата Инпу е също така Звезда на Изида – Сириус – пътеводна звезда. Анализирайки спектъра на мъглявината, свързана със звездата Меропа от Плеядите, Весто Слайфър прави заключение през 1912 г., че източникът на светлината ѝ най-вероятно е самата звезда и че мъглявината всъщност отразява светлината на звездата (плюс тази на Алкиона). Звездата в края на дръжката на черпака е Полярната звезда – Северната звезда. Първоначално той смята, че това е поредната нова, но през 1609 вижда звездата отново да става по-ярка и става ясно, че е открил непознат вид звезда. Поради това звездата е получила името Антарес. Последстващото съкращаване на името ѝ до Кохаб води до междуезикова тавтология – звездата Кохаб = звездата Звезда. Звездата има радиус с 36% по-голям от този на Слънцето и с 90% по-голяма светимост. Звездата на ордена има форма на стилизирана петолъчна звезда с диаметър 80 мм. Цялостната светимост на звездата намалява, външната ѝ обвивка отново се свива и звездата се премества от клона на червените гиганти към хоризонталния клон. Северна звезда

Северната звезда е звездата, която се използва за определянето на посоката север. Всички наблюдатели очакват, че звездата на това издание ще е австралийката Оливия Нютън-Джон. Най-близката звезда до звездата на Барнард е червеното джудже Рос 154 на 5,41 светлинни години. Звездата от Вергина е заместена от стилизирано осемлъчево слънце (звезда). Температурата в новообразувана неутронна звезда е варира от 10 до 10 K. Обаче, огромното количество неутрино, което излъчва, изнася толкова много енергия, че температурата на изолирана неутронна звезда спада за години до около 10 K. При тази температурата, повече от светлината, генерирана от звездата, попада в рентеновия диапазон. Други видове MACHO се наблюдават, когато MACHO-то премине пред звезда и гравитацията му изкриви траекторията на светлината от звездата – правейки звездата да изглежда по-малка и по-ярка. Общата (болометрична) светимостта на звездата дадена звезда тогава е , където е звездният радиус. Това опровергава мнението, че звездата от Вергина е изключителен „царски“ или „национален македонски символ“. Въпреки това отборът е пред финансова криза и през зимния трансферен прозорец продава звездата си на кипърския Анортозис. Това може да има значително въздействие върху по-късните етапи на развитие на звездата. Температурата на повърхността на Сириус B е 25 000 K. Като се вземе предвид необикновено ниската светимост, става ясно, че тази звезда е с много малък радиус и крайно висока плътност – 10 kg/cm (плътността на Сириус е ~250 kg/m, а тази на Слънцето ~100 kg/m). Впоследствие е открито, че звездата Т Телец е много млада и променлива. Въпреки това, песента „Забравих те“ има най-висока гледаемост от всички проекти до момента на изпълнителя. Гигант (звезда)

Звезда гигант е звезда със значително по-голям радиус и светимост в сравнение със звезда от главната последователност със същата повърхностна температура. Това е SN1572, свръхнова звезда, станала известна като „Звездата на Тихо“. Звездата Инпу е също така Звезда на Изида – Сириус – пътеводна звезда. Звездата в края на дръжката на черпака е Полярната звезда – Северната звезда. Продължителността на престоя на една звезда в главната последователност може да се определи като се използва нейната маса спрямо слънчевата маса по следния начин:

където formula_2 е масата на Слънцето, formula_3 е масата на звездата, а formula_4 е предполагаемият престой на звездата в главната последователност в години. Северна звезда

Северната звезда е звездата, която се използва за определянето на посоката север. Звездата от Вергина е заместена от стилизирано осемлъчево слънце (звезда). Всяка звезда преминава през три стадия – протозвезда, стабилна фаза (звезда от Главната последователност), мъртва звезда. След този етап звездата достига повърхностна температура, сходно с тази на звезда от главна последователност и става по-видима. Звезда от Вергина

Звездата от Вергина или Звездата от Кутлеш (среща се и като Слънцето от Вергина/Кутлеш, ; ) е символ, който представлява стилизирана звезда с шестнадесет лъча. Последстващото съкращаване на името ѝ до Кохаб води до междуезикова тавтология – звездата Кохаб = звездата Звезда. Звездата около северния небесен полюс е северна полярна звезда, а около южния – южна полярна звезда. Звездата на ордена има форма на стилизирана петолъчна звезда с диаметър 80 мм. Планетата вероятно е разположена достатъчно близо до звездата, за да получава количество ултравиолетова светлина, сравнимо с това, което Земята получава от Слънцето, но е твърде близо до звездата, за да има течна вода на повърхността си. Анализирайки спектъра на мъглявината, свързана със звездата Меропа от Плеядите, Весто Слайфър прави заключение през 1912 г., че източникът на светлината ѝ най-вероятно е самата звезда и че мъглявината всъщност отразява светлината на звездата (плюс тази на Алкиона). Първоначално той смята, че това е поредната нова, но през 1609 вижда звездата отново да става по-ярка и става ясно, че е открил непознат вид звезда. Полярна звезда (Малка мечка)

Полярната звезда е най-ярката звезда от съзвездието Малка мечка. Най-близката звезда до звездата на Барнард е червеното джудже Рос 154 на 5,41 светлинни години. Главният компонент има спектрален клас F5IV–V, което ще рече, че звездата е в късен етап на типа F от главната последователност. Температурата в новообразувана неутронна звезда е варира от 10 до 10 K. Обаче, огромното количество неутрино, което излъчва, изнася толкова много енергия, че температурата на изолирана неутронна звезда спада за години до около 10 K. При тази температурата, повече от светлината, генерирана от звездата, попада в рентеновия диапазон. Общата (болометрична) светимостта на звездата дадена звезда тогава е , където е звездният радиус. Когато околните газ и прах се разпръснат и процесът на акреция спре, звездата се счита за звезда преди главна последователност. Звезда на Волф-Райе

Звезда на Волф-Райе е клас звезди, които се характеризират с много висока температура (25 000 — 50 000 K) и светимост. Звездата се намира в сравнително начален етап от развитието си в главната последователност. Въпреки това, дори и перфектни наблюдения биха довели до неясна главна последователност, защото масата не е единственият параметър на звездата. Най-близката звезда до звездата на Барнард е червеното джудже Рос 154 на 5,41 светлинни години. Това е SN1572, свръхнова звезда, станала известна като „Звездата на Тихо“. Планетата вероятно е разположена достатъчно близо до звездата, за да получава количество ултравиолетова светлина, сравнимо с това, което Земята получава от Слънцето, но е твърде близо до звездата, за да има течна вода на повърхността си. Ако нарастващото вътрешно налягане спре гравитационния колапс, звездата се превръща в бяло джудже. Когато звездата изразходи водорода в ядрото си напълно, тя се превръща в хелиево бяло джудже. Звезда на Барнард

Звездата на Барнард е червено джудже на около 6 светлинни години от Земята в съзвездието Змиеносец. Свръхновата всъщност не е нова звезда, а е по-скоро аналогична на края на съществуването на звездата (или бялото джудже). През 1917 г. Адриан Ван Маанен открил следващото бяло джудже – Звездата на Ван Маанен в съзвездието Риби. Въпреки че е посочена като алфа звездата на съзвездието от Йохан Байер, визуална ѝ яркост е в близко съперничество с това на бета звездата в съзвездието, Caph. Звездата Инпу е също така Звезда на Изида – Сириус – пътеводна звезда. Бяло джудже се образува, след като звездата вече е еволюирала през главната последователност и преминала и през етапа на червен гигант. Анализирайки спектъра на мъглявината, свързана със звездата Меропа от Плеядите, Весто Слайфър прави заключение през 1912 г., че източникът на светлината ѝ най-вероятно е самата звезда и че мъглявината всъщност отразява светлината на звездата (плюс тази на Алкиона). Звездата в края на дръжката на черпака е Полярната звезда – Северната звезда. Първоначално той смята, че това е поредната нова, но през 1609 вижда звездата отново да става по-ярка и става ясно, че е открил непознат вид звезда. Ако звездата има маса по-малка от около 10 слънчеви маси, тя не е достатъчно масивна за да позволи превръщане на въглерода в други елементи, и той се натрупва в ядрото ѝ. Термоядрените процеси постепенно затихват, плътността на ядрото се повишава значително и звездата се превръща в бяло джудже. Поради това звездата е получила името Антарес. Последстващото съкращаване на името ѝ до Кохаб води до междуезикова тавтология – звездата Кохаб = звездата Звезда. Звездата има радиус с 36% по-голям от този на Слънцето и с 90% по-голяма светимост. Звездата на ордена има форма на стилизирана петолъчна звезда с диаметър 80 мм. Цялостната светимост на звездата намалява, външната ѝ обвивка отново се свива и звездата се премества от клона на червените гиганти към хоризонталния клон. Северна звезда

Северната звезда е звездата, която се използва за определянето на посоката север. Всички наблюдатели очакват, че звездата на това издание ще е австралийката Оливия Нютън-Джон. Звездата на Барнард е типично червено джудже от популация II, включваща бедни на метали звезди. Звездата от Вергина е заместена от стилизирано осемлъчево слънце (звезда). Температурата в новообразувана неутронна звезда е варира от 10 до 10 K. Обаче, огромното количество неутрино, което излъчва, изнася толкова много енергия, че температурата на изолирана неутронна звезда спада за години до около 10 K. При тази температурата, повече от светлината, генерирана от звездата, попада в рентеновия диапазон. Когато това се случи, звездата се уголемява многократно и се превръща в червен гигант (като например Алдебаран). Това е SN1572, свръхнова звезда, станала известна като „Звездата на Тихо“. Тази силна конвекция също увеличава транспорта на енергия към повърхността, светимостта се увеличава драстично, а звездата се превръща в червен гигант. Планетата вероятно е разположена достатъчно близо до звездата, за да получава количество ултравиолетова светлина, сравнимо с това, което Земята получава от Слънцето, но е твърде близо до звездата, за да има течна вода на повърхността си. Син гигант

Син гигант е гореща звезда с клас на светимост III (гигант) или II (ярък гигант). Въпреки че е посочена като алфа звездата на съзвездието от Йохан Байер, визуална ѝ яркост е в близко съперничество с това на бета звездата в съзвездието, Caph. Звездата Инпу е също така Звезда на Изида – Сириус – пътеводна звезда. Анализирайки спектъра на мъглявината, свързана със звездата Меропа от Плеядите, Весто Слайфър прави заключение през 1912 г., че източникът на светлината ѝ най-вероятно е самата звезда и че мъглявината всъщност отразява светлината на звездата (плюс тази на Алкиона). Гигант (звезда)

Звезда гигант е звезда със значително по-голям радиус и светимост в сравнение със звезда от главната последователност със същата повърхностна температура. Бяло джудже се образува, след като звездата вече е еволюирала през главната последователност и преминала и през етапа на червен гигант. Звездата в края на дръжката на черпака е Полярната звезда – Северната звезда. Първоначално той смята, че това е поредната нова, но през 1609 вижда звездата отново да става по-ярка и става ясно, че е открил непознат вид звезда. Поради това звездата е получила името Антарес. Последстващото съкращаване на името ѝ до Кохаб води до междуезикова тавтология – звездата Кохаб = звездата Звезда. Звездата има радиус с 36% по-голям от този на Слънцето и с 90% по-голяма светимост. Звездата на ордена има форма на стилизирана петолъчна звезда с диаметър 80 мм. Цялостната светимост на звездата намалява, външната ѝ обвивка отново се свива и звездата се премества от клона на червените гиганти към хоризонталния клон. Северна звезда

Северната звезда е звездата, която се използва за определянето на посоката север. Всички наблюдатели очакват, че звездата на това издание ще е австралийката Оливия Нютън-Джон. Най-близката звезда до звездата на Барнард е червеното джудже Рос 154 на 5,41 светлинни години. Червен гигант

Червените гиганти са звезди от ниските спектрални класове с висока светимост, образуващи се в късен етап от звездната еволюция. Звездата от Вергина е заместена от стилизирано осемлъчево слънце (звезда). Температурата в новообразувана неутронна звезда е варира от 10 до 10 K. Обаче, огромното количество неутрино, което излъчва, изнася толкова много енергия, че температурата на изолирана неутронна звезда спада за години до около 10 K. При тази температурата, повече от светлината, генерирана от звездата, попада в рентеновия диапазон. Други видове MACHO се наблюдават, когато MACHO-то премине пред звезда и гравитацията му изкриви траекторията на светлината от звездата – правейки звездата да изглежда по-малка и по-ярка. Общата (болометрична) светимостта на звездата дадена звезда тогава е , където е звездният радиус.