От кого се управлява Източна Румелия според постановленията на Берлинския договор?
специален императорски руски комисар княз, избиран от народа и утвърждаван от султана висш османски военен, назначен от султана генерал-губернатор от християнски произход
A B C D
по Берлинския договор село Ръжево попада в Източна Румелия. След Освобождението 1878 г., според Берлинския договор, с. Енина попада на територията на Източна Румелия. След Берлинския договор е кантонален съдия в Казанлък, Източна Румелия. След Освобождението според Берлинския договор от 1878 година селото е било граница между Източна Румелия и Княжество България. Границите на Източна Румелия са определени с член 14 на Берлинския договор. Като личен представител на император Александър II гарантира пред гражданите на Пловдив, че в Източна Румелия няма да се въвеждат турски гарнизони в изпълнение постановленията на Берлинския договор. тези земи остават като пограничен район между автономната област „Източна Румелия“ и Османската империя според Берлинския договор. Описано е в Берлинския договор, според който границата между Княжество България и Източна Румелия минава южно от селата Белибе и Кехманлък. След Освобождението с. Урум кьой по силата на Берлинския договор остава в пределите на Източна Румелия. По Берлинския договор територията на Северна Тракия е превърната в автономна провинция на Османската империя, наречена Източна Румелия. Източна Румелия

Източна Румелия е автономна провинция на Османската империя, създадена в Южна България съгласно Берлинския договор от 1878 г. и просъществувала до Съединението с Княжество България през 1885 година. С изпълнението на Берлинския договор от 1878 година Бургас става един от 6-те административни центрове на османската провинция Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. Въпреки уверението на султана, Османската империя си запазва правото по член 15 от Берлинския договор да разполага войски в Източна Румелия. След Освобождението според Берлинския договор от 1878 година селото е било граница между Източна Румелия и Княжество България. по Берлинския договор село Ръжево попада в Източна Румелия. След Освобождението 1878 г., според Берлинския договор, с. Енина попада на територията на Източна Румелия. Описано е в Берлинския договор, според който границата между Княжество България и Източна Румелия минава южно от селата Белибе и Кехманлък. След Берлинския договор е кантонален съдия в Казанлък, Източна Румелия. тези земи остават като пограничен район между автономната област „Източна Румелия“ и Османската империя според Берлинския договор. Границите на Източна Румелия са определени с член 14 на Берлинския договор. Като личен представител на император Александър II гарантира пред гражданите на Пловдив, че в Източна Румелия няма да се въвеждат турски гарнизони в изпълнение постановленията на Берлинския договор. С изпълнението на Берлинския договор от 1878 година Бургас става един от 6-те административни центрове на османската провинция Източна Румелия. Върхът е бил една от точките, формиращи границата между Княжество България и Източна Румелия по силата на Берлинския договор от 1878 година. Източна Румелия

Източна Румелия е автономна провинция на Османската империя, създадена в Южна България съгласно Берлинския договор от 1878 г. и просъществувала до Съединението с Княжество България през 1885 година. Българите от новообразуваната автономна област Източна Румелия се включват масово в комитетите „Единство“ и полувоенни организации („гимнастически дружества“) срещу прилагането на Берлинския договор. Въоръжените сили на Източна Румелия се състоят от милиция и жандармерия с общо началство, назначено от султана. След Освобождението с. Урум кьой по силата на Берлинския договор остава в пределите на Източна Румелия. Тя поставя княз Александър Батенберг начело на Източна Румелия за пет години или повече, в зависимост от това дали ще бъде преназначен от султана. След няколко месеца на 13 юли 1878 година се подписва Берлинския договор, в който Студена е определена като част от Източна Румелия – обособена провинция, под пряката политическа и военна власт на султана, но имаща административна автономия и ръководена от генерал-губернатор християнин. След Освобождението селото по силата на Берлинския договор остава в границите на Източна Румелия, а след Съединението приема името "Борисово", на името на княз Борис I – Покръстителя. Макар де юре да остава част от Османската империя, Източна Румелия е административно слята с Княжеството (което увеличава площта си от 63 752 на 96 345 km) и, въпреки изискванията на Берлинския договор и Топханенския акт, остава под управлението на българския княз без потвърждение на султана на всеки пет години. Съгласно Берлинския договор, разходите по издръжката на Временното руско управление формират окупационния дълг на Княжество България и Източна Румелия. След Берлинския конгрес от 1878 г. е в границите на автономната област Източна Румелия. По Берлинския договор територията на Северна Тракия е превърната в автономна провинция на Османската империя, наречена Източна Румелия. Според Статута църквата е автономна и се управлява от епитроп, избиран от избирателна колегия. По силата на Берлинския договор урежда устройството на автономната област Източна Румелия и съдейства за българския характер на нейното управление. Създаден е Южнобългарския комитет „Единство“, който иска гаранции от султана за суверенитета на Източна Румелия. Въпреки уверението на султана, Османската империя си запазва правото по член 15 от Берлинския договор да разполага войски в Източна Румелия. по Берлинския договор село Ръжево попада в Източна Румелия. След Освобождението 1878 г., според Берлинския договор, с. Енина попада на територията на Източна Румелия. След Освобождението според Берлинския договор от 1878 година селото е било граница между Източна Румелия и Княжество България. След Берлинския договор е кантонален съдия в Казанлък, Източна Румелия. Границите на Източна Румелия са определени с член 14 на Берлинския договор. Като личен представител на император Александър II гарантира пред гражданите на Пловдив, че в Източна Румелия няма да се въвеждат турски гарнизони в изпълнение постановленията на Берлинския договор. тези земи остават като пограничен район между автономната област „Източна Румелия“ и Османската империя според Берлинския договор. Описано е в Берлинския договор, според който границата между Княжество България и Източна Румелия минава южно от селата Белибе и Кехманлък. В средата на април княз Александър е назначен за османски управител на Източна Румелия. След Освобождението с. Урум кьой по силата на Берлинския договор остава в пределите на Източна Румелия. С изпълнението на Берлинския договор от 1878 година Бургас става един от 6-те административни центрове на османската провинция Източна Румелия. Източна Румелия

Източна Румелия е автономна провинция на Османската империя, създадена в Южна България съгласно Берлинския договор от 1878 г. и просъществувала до Съединението с Княжество България през 1885 година. Градът остава османски до септември 1885 година, когато след военен преврат Източна Румелия се съединява с Княжество България. Върхът е бил една от точките, формиращи границата между Княжество България и Източна Румелия по силата на Берлинския договор от 1878 година. Българите от новообразуваната автономна област Източна Румелия се включват масово в комитетите „Единство“ и полувоенни организации („гимнастически дружества“) срещу прилагането на Берлинския договор. По Берлинския договор територията на Северна Тракия е превърната в автономна провинция на Османската империя, наречена Източна Румелия. Въоръжените сили на Източна Румелия се състоят от милиция и жандармерия с общо началство, назначено от султана. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. по Берлинския договор село Ръжево попада в Източна Румелия. След Освобождението 1878 г., според Берлинския договор, с. Енина попада на територията на Източна Румелия. След Освобождението според Берлинския договор от 1878 година селото е било граница между Източна Румелия и Княжество България. След Берлинския договор е кантонален съдия в Казанлък, Източна Румелия. Споразумението урежда управлението на Източна Румелия съгласно член 17 на Берлинския договор, така че князът се назначава за управител (генерал-губернатор) на областта за срок от пет години от османския султан със съгласието на силите. Границите на Източна Румелия са определени с член 14 на Берлинския договор. Като личен представител на император Александър II гарантира пред гражданите на Пловдив, че в Източна Румелия няма да се въвеждат турски гарнизони в изпълнение постановленията на Берлинския договор. Генерал-губернатор е на Източна Румелия и Адрианополския санджак (1878 – 1879). тези земи остават като пограничен район между автономната област „Източна Румелия“ и Османската империя според Берлинския договор. Описано е в Берлинския договор, според който границата между Княжество България и Източна Румелия минава южно от селата Белибе и Кехманлък. Начело на Източна Румелия стои генерал-губернатор, назначен от османския султан със съгласието на Великите сили. Впоследствие официалното наименование на предградието е „Столипиново“ на името на управителя на Източна Румелия преди влизането в сила на Берлинския договор генерал Аркадий Столипин. След няколко месеца на 13 юли 1878 година се подписва Берлинския договор, в който Студена е определена като част от Източна Румелия – обособена провинция, под пряката политическа и военна власт на султана, но имаща административна автономия и ръководена от генерал-губернатор християнин. След края на войната е назначен за генерал-губернатор на Източна Румелия и Одринския санджак. След Освобождението с. Урум кьой по силата на Берлинския договор остава в пределите на Източна Румелия. С изпълнението на Берлинския договор от 1878 година Бургас става един от 6-те административни центрове на османската провинция Източна Румелия. Източна Румелия

Източна Румелия е автономна провинция на Османската империя, създадена в Южна България съгласно Берлинския договор от 1878 г. и просъществувала до Съединението с Княжество България през 1885 година. Върхът е бил една от точките, формиращи границата между Княжество България и Източна Румелия по силата на Берлинския договор от 1878 година. Българите от новообразуваната автономна област Източна Румелия се включват масово в комитетите „Единство“ и полувоенни организации („гимнастически дружества“) срещу прилагането на Берлинския договор. Въпреки уверението на султана, Османската империя си запазва правото по член 15 от Берлинския договор да разполага войски в Източна Румелия. По Берлинския договор територията на Северна Тракия е превърната в автономна провинция на Османската империя, наречена Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия. След края на Руско-турската война 1877 – 1878 г., по Берлинския договор селото остава на територията на Източна Румелия.