Хаплоидни са:
мускулните клетки кръвните клетки половите клетки нервните клетки
A B C D
Първите образуват миофибрилите в мускулните клетки. Наблюдава се в епителните и мускулните клетки. Сърдечно-мускулните клетки и влакна произлизат от мезенхимните клетки на миоепикардиалната плоча. Епителните и мускулните клетки образуват кожно-мускулна торба. Мускулните влакна са клетки с просто устройство: съдържат само клетъчно ядро и голяма цитоплазма. Напротив, ако нивата на кръвната захар, са с голямо увеличение, инсулина храни мускулните клетки и складира излишъка в мастните клетки. Диплоидните организми от своя страна могат да образуват чрез мейоза хаплоидни клетки (гамети). Нервните клетки са пръснати сред епително-мускулните, свързват се чрез израстъците си и образуват мрежа. Наблюдават се видови особености в разположението на мускулните клетки и капсулата. Мускулните клетки изграждат една от главните тъкани в човешкото тяло – мускулната. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки вследствие от двойно последователно делене – мейоза. Клетка може да бъде наречена хаплоидна ако ядрото ѝ е хаплоидно, а организъм – ако телесните му (соматични) клетки са хаплоидни. Изследвайки биологичната мембрана, изучава предаването на възбуждането на нервните клетки към мускулните влакна. Но едва по-късно Август Вайсман обръща внимание, че са необходими две деления на ядрото, за да се получат хаплоидни полови клетки. Например мускулните клетки са приспособени да се съкращават, рецепторните – да възприемат дразнения, жлезистите – да отделят вещества (секрети) и т.н. Овогенеза

Овогенеза или оогенеза е процес на образуване на хаплоидни полови клетки в яйчниците на женските организми. Някои от мускулните клетки притежават фотофори, които биолуминесцират и с това привличат потенциална плячка. Това e биологичен термин, с който се обозначава образуването на хаплоидни полови клетки в животинските организми и човека. Модификацията на мускулните клетки за изпълнение на функция, наподобяваща на батерия възниква н еволюционно отношение нееднократно. С нея планарията се движи, като се свива и отпуска мускулните клетки и като движи ресничките. Мускулните клетки са приспособени да се съкращават и по този начин храната се размесва с храносмилателните ензими и се изтласква от стомаха. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки, от които се получават 4 активни гамети, за разлика от овогенезата. Натриеви йони нахлуват в мускулните клетки, като отключват поредица стъпки, които в крайна сметка предизвикват мускулното съкращение. Например повечето животни са диплоидни и произвеждат хаплоидни гамети. Мускулните клетки имат добре развит специализиран гладък ретикулум, който поема и отдава с помощта на Ca-АТФ-аза. В стромата се разполагат и кръвните клетки. През тях кръвните клетки преминават в кръвта. Съставят около 20% от кръвните клетки на акулите. Кръвните клетки се разграждат в далака или от купферовите клетки на черния дроб. Стромните клетки на костния мозък както и кръвните клетки произвеждат вещества, наречени цитокини. Съзряването на кръвните елементи при птиците не става в циркулиращата кръв, за разлика от бозайниците, затова кръвните клетки са със завършено развитие. Диплоидните организми от своя страна могат да образуват чрез мейоза хаплоидни клетки (гамети). Вирусът поразява кръвните клетки, които имат CD4 рецептори, като CD4+Т-лимфоцити, макрофагите и дендритни клетки. Кръвните клетки в съсирека постепенно се разпадат като отделят протеолитични вещества. Витамин В12 участва в строежа на нервните клетки и поддържа кръвните и нервните клетки в добро състояние. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки вследствие от двойно последователно делене – мейоза. Клетка може да бъде наречена хаплоидна ако ядрото ѝ е хаплоидно, а организъм – ако телесните му (соматични) клетки са хаплоидни. От кръвните клетки липсват еритроцитите, но има голяма количество тромбоцити и левкоцити. Това са кръвните клетки, нужни на тялото за борба с различни инфекции, на които се излага ежедневно. Но едва по-късно Август Вайсман обръща внимание, че са необходими две деления на ядрото, за да се получат хаплоидни полови клетки. Овогенеза

Овогенеза или оогенеза е процес на образуване на хаплоидни полови клетки в яйчниците на женските организми. Кубовидната медуза е много опасна – инжектира отровата си, поразяваща нервната система и кръвните клетки. Кръвна плазма

Кръвната плазма е течният компонент на кръвта, в който плават кръвните клетки. Това e биологичен термин, с който се обозначава образуването на хаплоидни полови клетки в животинските организми и човека. Това довежда до масово лизиране на кръвните клетки и съответно води до смъртта на гостоприемника, какъвто в случая са стридите. Кръвните клетки (хемоцити) могат да бъдат до 10 вида, всеки от които изпълнява различна функция. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки, от които се получават 4 активни гамети, за разлика от овогенезата. От ендотелните клетки на кръвните островчета се поставя началото на развитието на съдовата система в органа. Например повечето животни са диплоидни и произвеждат хаплоидни гамети. Новородените, които са хаплоидни, могат да бъдат и от двата пола. Половите клетки се образуват в целомния епител. В целомът се образуват и половите клетки. По време на мейоза в предшествениците на половите клетки броят на хромозомите намалява наполовина като на случаен принцип се „избира“ по една хромозома от всяка хомоложна двойка, а резултатът е хаплоидни гамети. Диплоидните организми от своя страна могат да образуват чрез мейоза хаплоидни клетки (гамети). В половите клетки хромозомният набор е единичен хаплоиден, (n). Поддържа, че при многоклетъчните организми само промените в гаметите(половите клетки) се наследяват, промените в соматичните клетки (телесните клетки) са без значение за наследствеността. Отговорът му е: промените в соматичните клетки не влияят върху зародишната плазма на половите клетки. При многоклетъчните интеркалациите имат канцерогенен ефект върху вегитативните клетки, потенциално леталнен при половите клетки и тератогенен при ембрионалните клетки. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки вследствие от двойно последователно делене – мейоза. В следващата зона половите клетки, наречени ооцити, не се делят. Клетка може да бъде наречена хаплоидна ако ядрото ѝ е хаплоидно, а организъм – ако телесните му (соматични) клетки са хаплоидни. Другият вид са половите клетки (гаметите), яйцеклетки и сперматозоиди, които дават начало на нов организъм. Вайсман поддържа мнението, че соматичните клетки не могат да влияят върху зародишната плазма на половите клетки. Образуване на половите клетки

Яйцата и сперматозоидите се образуват от полови клетки, наречени съответно оогонии и сперматогонии. В повечето диференцирани клетки теломеразата е блокирана, но в стволовите и в половите клетки тя е активна. Но едва по-късно Август Вайсман обръща внимание, че са необходими две деления на ядрото, за да се получат хаплоидни полови клетки. Отделни участъци от задстомашната жлеза (Лангерхансови острови) и половите жлези (сертолиеви клетки, лайдигови клетки, гранулозни клетки) функционират като жлези с вътрешна секреция. Овогенеза

Овогенеза или оогенеза е процес на образуване на хаплоидни полови клетки в яйчниците на женските организми. Оказва се например, че ДНК в соматичните клетки носи по същество същата информация като ДНК в половите клетки. Извеждането на половите клетки става през временни или постоянни яйцепроводи или семепроводи. Половите клетки се развиват в тъканите на свиващите се мускули на интроверта. Това e биологичен термин, с който се обозначава образуването на хаплоидни полови клетки в животинските организми и човека. Той предполагал, че те се определят от фактори, които се намират в половите клетки. При висшите гъби се наблюдават основно 3 типа спороношение:

Половите клетки се наричат гамети. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки, от които се получават 4 активни гамети, за разлика от овогенезата. Нервните клетки са свързани по няколко във верижки. Нервните клетки са разпръснати между клетките на ектодермата. Витамин В12 участва в строежа на нервните клетки и поддържа кръвните и нервните клетки в добро състояние. От нервните клетки излизат два израстъка – периферен и централен. Диплоидните организми от своя страна могат да образуват чрез мейоза хаплоидни клетки (гамети). Свързани са чрез нервни пътища с нервните клетки в гръбначния мозък, които инервират мускулите. В други участъци са групирани аксоните на нервните клетки, които образуват бялото мозъчно вещество. От първоначалните ектодермални клетки се получават невробласти и глиобласти – предшественици на нервните и глиевите клетки. Нервните клетки са пръснати сред епително-мускулните, свързват се чрез израстъците си и образуват мрежа. Гранулираният ретикулум е добре развит при протеин-секретиращи клетки (секретиращите клетки на екзокринните жлези, продуциращите антитела плазматични клетки), в нервните клетки и други. Нарушава се образуването на ацетилхолинестеразата и нервните клетки изпадат във възбуда. От една диплоидна клетка се получават 4 хаплоидни клетки вследствие от двойно последователно делене – мейоза. Клетка може да бъде наречена хаплоидна ако ядрото ѝ е хаплоидно, а организъм – ако телесните му (соматични) клетки са хаплоидни. При видове, при които липсват нервни пръстени, нервните клетки са концентрирани в малки структури, наречени "rhopalia". Чарлз Шерингтън е откривателят на синапсите като неизменна част от нервните клетки. Но едва по-късно Август Вайсман обръща внимание, че са необходими две деления на ядрото, за да се получат хаплоидни полови клетки. Като част от нервната система олигодендроцитите са тясно свързани с нервните клетки и, подобно на всички други глиални клетки, олигодендроцитите имат поддържаща роля за невроните. Овогенеза

Овогенеза или оогенеза е процес на образуване на хаплоидни полови клетки в яйчниците на женските организми. Предните три двойки са слети в едно и заедно с нервните клетки, намиращи се извън ганглиите, образуват мозъка. Добре развит гладък ендоплазмен ретикулум има и в нервните и някои жлезисти клетки. Изследвайки биологичната мембрана, изучава предаването на възбуждането на нервните клетки към мускулните влакна. Прогресивната мултифокална левкоенцефалопатия е демиелинизираща болест, при която постепенното разрушаване на миелиновата обвивка на аксоните на нервните клетки уврежда предаването на нервните импулси. Това e биологичен термин, с който се обозначава образуването на хаплоидни полови клетки в животинските организми и човека. стабилизиране на следите в нервните клетки и превръщането на тези следи в дълговременна памет. Пълна парализа настъпва при загиване на не по-малко от 75% от нервните клетки.