Масата на звездата X е равна на масата на Слънцето. Температурата на нейната повърхност обаче е по-висока, а светимостта – доста по-малка от тази на Слънцето. Най-вероятно това е: 
син гигант бяло джудже звезда от главната последователност червен гигант
A B C D
Масата на звездата е около 14% от тази на Слънцето. Общата ѝ светимост е 316 пъти по-голяма от тази на Слънцето, а температурата на повърхността ѝ е 4930 K. Радиуса на звездата е 26 пъти по-голям от този на Слънцето, а масата ѝ е от 3,5 до 4 пъти тази на Слънцето. Масата на газовия облак е сравнително малка – от десети до стотни части от масата на Слънцето. Звездата Сириус А е около два пъти по-масивна от Слънцето, а нейната абсолютна звездна величина е равна на -1,46, т.е. Масата на звездата на Барнард е около 0,14 слънчеви маси, а радиусът ѝ е 15 – 20% от този на Слънцето. Астрономите обаче изчисляват, че масата на газа в тези галактики е приблизително 1 милиард пъти по-голяма от тази на Слънцето. Продължителността на престоя на една звезда в главната последователност може да се определи като се използва нейната маса спрямо слънчевата маса по следния начин:

където formula_2 е масата на Слънцето, formula_3 е масата на звездата, а formula_4 е предполагаемият престой на звездата в главната последователност в години. Горната граница на масата на газовите гиганти е приблизително 70 пъти тази на Юпитер или 8% от масата на Слънцето. В действителност гравитационното привличане на топката от Слънцето в случая е равно на:

formula_1 formula_2

, където formula_3 е масата на Слънцето, formula_4 е масата на топката, а formula_5 е разстоянието между Слънцето и топката, чийто квадрат е несравнимо по-голям от formula_6. където

За звездите и другите точкови източници на светлина, formula_5, така че
където

Доказано е също така, че светимостта на една звезда formula_2 (ако приемем, че звездата е абсолютно черно тяло, което е добро приближение) е свързана и с температурата formula_9 и радиуса formula_10 на звездата чрез следната зависимост:
където

Разделяйки на светимостта на Слънцето formula_12 и съкращавайки константите, получаваме следната зависимост:

За звезди от главната последователност, светимостта е свързана и с масата:

Очевидно е, че светимостта, температурата, радиусът и масата са взаимно свързани. Равна е на масата на Слънцето, или около два нонилиона килограма:

Горната маса е около 332 946 пъти по-голяма от тази на Земята ("M") или 1048 пъти по-голяма от тази на Юпитер ("M"). Масата на Слънцето намалява откакто то е било образувано. Масата и е 13 пъти по-голяма от слънчевата, а плътността и е само 0.0003 от плътността на Слънцето. Преди изгрева на слънцето температурата на въздуха е най-ниска, а относителната му влажност – най-висока. силата е равна на масата, умножена по ускорението. Първият човек, направил оценка на масата на Слънцето е Исак Нютон. Около 0,9% от масата на Слънцето е кислород, на него се падат и 49,2% от масата на земната кора и 88,8% от масата на Световния океан. За обект с масата на Слънцето, радиусът на Шварцшилд е приблизително 3 km, много по-малък от сегашния радиус на Слънцето от 700 000 km. Ефективната ѝ температура е 3100 келвина, а светимостта ѝ е 0,0004 пъти тази на Слънцето. Масата на електроните е около 2000 пъти по-малка от тази на протона или неутрона и като цяло много по-малка в сравнение с масата на ядрото. Масата на протона е равна на масата на 1837 електрона, неутронът е малко по-тежък, колкото 1838 електрона. Алгол В – студен оранжев гигант, спектрален клас според различни източници G5 до К2, диаметър – 3,53 слънчеви радиуса, маса – 2,89 от масата на Слънцето, плътност – 0,03 от плътността на Слънцето. Видимата му яркост е около 10000 пъти по-висока от тази на Слънцето. Плътността на външните слоеве на Слънцето като червен гигант ще е по-малка от сегашната плътност на земната атмосфера, но със значително по-висока температура (около 2000 – 3000 K). За масата на Слънцето този радиус е приблизително 3 километра, а за Земята е около 9 милиметра. Масата на звездата е около 14% от тази на Слънцето. Общата ѝ светимост е 316 пъти по-голяма от тази на Слънцето, а температурата на повърхността ѝ е 4930 K. Радиуса на звездата е 26 пъти по-голям от този на Слънцето, а масата ѝ е от 3,5 до 4 пъти тази на Слънцето. Масата на газовия облак е сравнително малка – от десети до стотни части от масата на Слънцето. Звездата Сириус А е около два пъти по-масивна от Слънцето, а нейната абсолютна звездна величина е равна на -1,46, т.е. Масата на звездата на Барнард е около 0,14 слънчеви маси, а радиусът ѝ е 15 – 20% от този на Слънцето. Астрономите обаче изчисляват, че масата на газа в тези галактики е приблизително 1 милиард пъти по-голяма от тази на Слънцето. Продължителността на престоя на една звезда в главната последователност може да се определи като се използва нейната маса спрямо слънчевата маса по следния начин:

където formula_2 е масата на Слънцето, formula_3 е масата на звездата, а formula_4 е предполагаемият престой на звездата в главната последователност в години. Горната граница на масата на газовите гиганти е приблизително 70 пъти тази на Юпитер или 8% от масата на Слънцето. В действителност гравитационното привличане на топката от Слънцето в случая е равно на:

formula_1 formula_2

, където formula_3 е масата на Слънцето, formula_4 е масата на топката, а formula_5 е разстоянието между Слънцето и топката, чийто квадрат е несравнимо по-голям от formula_6. където

За звездите и другите точкови източници на светлина, formula_5, така че
където

Доказано е също така, че светимостта на една звезда formula_2 (ако приемем, че звездата е абсолютно черно тяло, което е добро приближение) е свързана и с температурата formula_9 и радиуса formula_10 на звездата чрез следната зависимост:
където

Разделяйки на светимостта на Слънцето formula_12 и съкращавайки константите, получаваме следната зависимост:

За звезди от главната последователност, светимостта е свързана и с масата:

Очевидно е, че светимостта, температурата, радиусът и масата са взаимно свързани. Ако масата е твърде малка обаче, обектът се превръща в кафяво джудже. Поради все още неясни причини, масата на Процион Б е необичайно малка за бяло джудже от този тип. Равна е на масата на Слънцето, или около два нонилиона килограма:

Горната маса е около 332 946 пъти по-голяма от тази на Земята ("M") или 1048 пъти по-голяма от тази на Юпитер ("M"). Средната плътност на бяло джудже е formula_7, където formula_8 – е масата му, а formula_9 – радиуса. Масата на Слънцето намалява откакто то е било образувано. Масата и е 13 пъти по-голяма от слънчевата, а плътността и е само 0.0003 от плътността на Слънцето. Преди изгрева на слънцето температурата на въздуха е най-ниска, а относителната му влажност – най-висока. силата е равна на масата, умножена по ускорението. Първият човек, направил оценка на масата на Слънцето е Исак Нютон. Около 0,9% от масата на Слънцето е кислород, на него се падат и 49,2% от масата на земната кора и 88,8% от масата на Световния океан. За обект с масата на Слънцето, радиусът на Шварцшилд е приблизително 3 km, много по-малък от сегашния радиус на Слънцето от 700 000 km. Ефективната ѝ температура е 3100 келвина, а светимостта ѝ е 0,0004 пъти тази на Слънцето. Масата на електроните е около 2000 пъти по-малка от тази на протона или неутрона и като цяло много по-малка в сравнение с масата на ядрото. Масата ѝ е само една трета от тази на планетата джудже Плутон. Масата на протона е равна на масата на 1837 електрона, неутронът е малко по-тежък, колкото 1838 електрона. Продължителността на престоя на една звезда в главната последователност може да се определи като се използва нейната маса спрямо слънчевата маса по следния начин:

където formula_2 е масата на Слънцето, formula_3 е масата на звездата, а formula_4 е предполагаемият престой на звездата в главната последователност в години. Масата на звездата е около 14% от тази на Слънцето. Общата ѝ светимост е 316 пъти по-голяма от тази на Слънцето, а температурата на повърхността ѝ е 4930 K. Радиуса на звездата е 26 пъти по-голям от този на Слънцето, а масата ѝ е от 3,5 до 4 пъти тази на Слънцето. Всяка звезда от Главната последователност с начална маса поне 8 пъти по-голяма от масата на слънцето (8 "M") има потенциал да създаде неутронна звезда. където

За звездите и другите точкови източници на светлина, formula_5, така че
където

Доказано е също така, че светимостта на една звезда formula_2 (ако приемем, че звездата е абсолютно черно тяло, което е добро приближение) е свързана и с температурата formula_9 и радиуса formula_10 на звездата чрез следната зависимост:
където

Разделяйки на светимостта на Слънцето formula_12 и съкращавайки константите, получаваме следната зависимост:

За звезди от главната последователност, светимостта е свързана и с масата:

Очевидно е, че светимостта, температурата, радиусът и масата са взаимно свързани. Масата на газовия облак е сравнително малка – от десети до стотни части от масата на Слънцето. Звездата Сириус А е около два пъти по-масивна от Слънцето, а нейната абсолютна звездна величина е равна на -1,46, т.е. Масата на звездата на Барнард е около 0,14 слънчеви маси, а радиусът ѝ е 15 – 20% от този на Слънцето. Астрономите обаче изчисляват, че масата на газа в тези галактики е приблизително 1 милиард пъти по-голяма от тази на Слънцето. Основният компонент на Слънчевата система е Слънцето – звезда от главната последователност, спектрален клас G2. Горната граница на масата на газовите гиганти е приблизително 70 пъти тази на Юпитер или 8% от масата на Слънцето. В действителност гравитационното привличане на топката от Слънцето в случая е равно на:

formula_1 formula_2

, където formula_3 е масата на Слънцето, formula_4 е масата на топката, а formula_5 е разстоянието между Слънцето и топката, чийто квадрат е несравнимо по-голям от formula_6. Тя е звезда от главна последователност и спектрален клас K1 V, което я прави по-оранжева на цвят спрямо Алфа Кентавър A. Масата ѝ съставлява около 90% от тази на Слънцето и има 14% по-малък диаметър. Слънцето е звезда, далеч по-малка от сините гиганти. Равна е на масата на Слънцето, или около два нонилиона килограма:

Горната маса е около 332 946 пъти по-голяма от тази на Земята ("M") или 1048 пъти по-голяма от тази на Юпитер ("M"). Масата и е 13 пъти по-голяма от слънчевата, а плътността и е само 0.0003 от плътността на Слънцето. Подобно на Слънцето, Алтаир е звезда от главната последователност в процес на превръщане на водорода от своето ядро в хелий. Слънцето е звезда от главната последователност от спектрален клас G2, съдържаща около 99,8632% от общата маса на Слънчевата система. Тя е класическа бяла звезда от главната последователност и подобно на Слънцето превръща водородното си гориво в хелий. Масата на Слънцето намалява откакто то е било образувано. Слънцето е леко променлива звезда и светимостта му варира. Около 0,9% от масата на Слънцето е кислород, на него се падат и 49,2% от масата на земната кора и 88,8% от масата на Световния океан. За обект с масата на Слънцето, радиусът на Шварцшилд е приблизително 3 km, много по-малък от сегашния радиус на Слънцето от 700 000 km. Преди изгрева на слънцето температурата на въздуха е най-ниска, а относителната му влажност – най-висока. силата е равна на масата, умножена по ускорението. Масата на звездата е около 14% от тази на Слънцето. Общата ѝ светимост е 316 пъти по-голяма от тази на Слънцето, а температурата на повърхността ѝ е 4930 K. Радиуса на звездата е 26 пъти по-голям от този на Слънцето, а масата ѝ е от 3,5 до 4 пъти тази на Слънцето. Масата на газовия облак е сравнително малка – от десети до стотни части от масата на Слънцето. Звездата Сириус А е около два пъти по-масивна от Слънцето, а нейната абсолютна звездна величина е равна на -1,46, т.е. Масата на звездата на Барнард е около 0,14 слънчеви маси, а радиусът ѝ е 15 – 20% от този на Слънцето. Астрономите обаче изчисляват, че масата на газа в тези галактики е приблизително 1 милиард пъти по-голяма от тази на Слънцето. Продължителността на престоя на една звезда в главната последователност може да се определи като се използва нейната маса спрямо слънчевата маса по следния начин:

където formula_2 е масата на Слънцето, formula_3 е масата на звездата, а formula_4 е предполагаемият престой на звездата в главната последователност в години. Горната граница на масата на газовите гиганти е приблизително 70 пъти тази на Юпитер или 8% от масата на Слънцето. В действителност гравитационното привличане на топката от Слънцето в случая е равно на:

formula_1 formula_2

, където formula_3 е масата на Слънцето, formula_4 е масата на топката, а formula_5 е разстоянието между Слънцето и топката, чийто квадрат е несравнимо по-голям от formula_6. Плътността на външните слоеве на Слънцето като червен гигант ще е по-малка от сегашната плътност на земната атмосфера, но със значително по-висока температура (около 2000 – 3000 K). където

За звездите и другите точкови източници на светлина, formula_5, така че
където

Доказано е също така, че светимостта на една звезда formula_2 (ако приемем, че звездата е абсолютно черно тяло, което е добро приближение) е свързана и с температурата formula_9 и радиуса formula_10 на звездата чрез следната зависимост:
където

Разделяйки на светимостта на Слънцето formula_12 и съкращавайки константите, получаваме следната зависимост:

За звезди от главната последователност, светимостта е свързана и с масата:

Очевидно е, че светимостта, температурата, радиусът и масата са взаимно свързани. Равна е на масата на Слънцето, или около два нонилиона килограма:

Горната маса е около 332 946 пъти по-голяма от тази на Земята ("M") или 1048 пъти по-голяма от тази на Юпитер ("M"). Масата на Слънцето намалява откакто то е било образувано. Масата и е 13 пъти по-голяма от слънчевата, а плътността и е само 0.0003 от плътността на Слънцето. Преди изгрева на слънцето температурата на въздуха е най-ниска, а относителната му влажност – най-висока. силата е равна на масата, умножена по ускорението. Тази силна конвекция също увеличава транспорта на енергия към повърхността, светимостта се увеличава драстично, а звездата се превръща в червен гигант. Първият човек, направил оценка на масата на Слънцето е Исак Нютон. Около 0,9% от масата на Слънцето е кислород, на него се падат и 49,2% от масата на земната кора и 88,8% от масата на Световния океан. За обект с масата на Слънцето, радиусът на Шварцшилд е приблизително 3 km, много по-малък от сегашния радиус на Слънцето от 700 000 km. Вероятно има горна граница на светимостта на най-студените хипергиганти (тези с жълт или червен цвят) – никой от тях не е по-ярък от абсолютна звездна величина -9.5, което съответства на приблизително 500 000 пъти светимостта на Слънцето. Ефективната ѝ температура е 3100 келвина, а светимостта ѝ е 0,0004 пъти тази на Слънцето. Масата на електроните е около 2000 пъти по-малка от тази на протона или неутрона и като цяло много по-малка в сравнение с масата на ядрото. Масата на протона е равна на масата на 1837 електрона, неутронът е малко по-тежък, колкото 1838 електрона. Алгол В – студен оранжев гигант, спектрален клас според различни източници G5 до К2, диаметър – 3,53 слънчеви радиуса, маса – 2,89 от масата на Слънцето, плътност – 0,03 от плътността на Слънцето.