Кои космически обекти се наричат „пулсари“? 
свръхновите черните дупки белите джуджета неутронните звезди
A B C D
В англоезичната литература, обекти с известна абсолютна светимост се наричат "standart candles", и освен свръхновите от тип Ia такива звезди са и цефеидите. Заедно с Фриц Цвики, той идентифицира свръхновите като нова категория астрономически обекти. Пулсарите, които се наблюдават в рентгеновия диапазон, се считат за рентгенови пулсари, ако се захранван от акреция, докато тези, които са във видимия диапазон, се наричат оптични пулсари. Съвременната астрономия открива множество неизвестни в миналото обекти като квазари, пулсари, блазари и радиогалактики. По-плътни струпвания от космически прах се наричат космически облак. Реалните обекти, притежаващи така определените свойства се наричат физически обекти. Такъв клас обекти се наричат Атени. Свръхновите обогатяват междузвездното пространство с метали (астрономите наричат метали всички елементи по-тежки от хелий). Те включват звезди и галактики, както и чисто нови класове обекти, като радиогалактики, квазари и пулсари. Те обикновено се виждат, че „пулсират“ с радиовълни и друго електромагнитно лъчение, а неутронните звезди, които пулсират, се наричат пулсари. Космически обекти се използват за конкретни търговски и военни цели. Обекти се наричат всички неща, които подлежат на въздействието. Такива обекти се наричат „massive compact halo objects“ („масивни компактни хало-обекти“) или MACHO („мачо“). Решението за това кои обекти да бъдат цифровизирани се взима от организацията, която държи материала. Използва се предимно за експлозии, земетресения или сблъсъци на космически обекти. Космически отпадъци

Космическите отпадъци (също космически отломки), познати още като "космически боклук", са елементи от нефункциониращи обекти. Обекти които могат да бъдат променяни пък се наричат изменими. В тази фаза, биполярните струи се наричат обекти на Хербиг-Аро. Това включва по-конкретно определянето, чрез кои производствени способи и спрямо кои производствени принципи и стандарти да бъдат изработени превозното средство, агрегатите и компонентите му и на кои заводски обекти да се извърши това производство. Предназначен е за откриване и разпознаване на космически обекти. Изоставени градски обекти от сравнително скорошен произход обикновено се наричат ​​призрачни градове. Обектите, създадени от контейнера се наричат още управлявани обекти или бийнове (beans). Апарат за спешно спасяване на космически обекти има подобно оформление. Космически апарати, които остават в орбитата около планетното тяло се наричат изкуствени спътници. Съществуват планети в орбита около пулсари. Към момента единствените познати обекти, които могат да опаковат достатъчно материя в такова малко пространство са черните дупки или други обекти, еволюиращи в черни дупки. Черните дупки ще се изпарят. От друга страна акреционни дискове, струи и орбитиращи обекти се наблюдават не само около черните дупки, но и около други обекти, например неутронни звезди. Най известна е сингулярността при черните дупки. Пулсарите, които се наблюдават в рентгеновия диапазон, се считат за рентгенови пулсари, ако се захранван от акреция, докато тези, които са във видимия диапазон, се наричат оптични пулсари. Черните дупки се изпаряват поради ефект, познат като Лъчение на Хокинг. Динамиката на телата около тези обекти е до голяма степен, макар и не напълно, идентична с динамиката на телата около черните дупки. Съвременната астрономия открива множество неизвестни в миналото обекти като квазари, пулсари, блазари и радиогалактики. По-плътни струпвания от космически прах се наричат космически облак. Нещо повече, от ефекта следва, че черните дупки бавно се изпаряват с времето. Черните дупки също са образувани от акретиращо йонизирано вещество, т.е. Хоризонтът на събитията на черните дупки често е погрешно разбиран. Реалните обекти, притежаващи така определените свойства се наричат физически обекти. За черните дупки това се проявява под формата на лъчение на Хокинг, а по-големият въпрос относно как черните дупки притежават температура е част от темата на термодинамиката на черната дупка. Такъв клас обекти се наричат Атени. Съществуването на черните дупки се предвижда от общата теория на относителността на Алберт Айнщайн. Те включват звезди и галактики, както и чисто нови класове обекти, като радиогалактики, квазари и пулсари. Те обикновено се виждат, че „пулсират“ с радиовълни и друго електромагнитно лъчение, а неутронните звезди, които пулсират, се наричат пулсари. Стивън Хокинг показва в своите изследвания, че черните дупки имат топлинно излъчване. Теоремата на Пенроуз-Хокинг за сингулярностите разкрива основни характеристики на черните дупки. Очаква се, чрез тях да можем да получим повече информация за черните дупки и други интересни обекти в далечната вселена, които не могат да бъдат наблюдавани чрез оптични и радио телескопи. През 2004 е открито предполагаемо струпване на черни дупки, което разширява разбирането ни за разпределението на черните дупки във Вселената. Законът, също така, се среща в термодинамиката на черните дупки в така нареченото излъчване на Хокинг. Космически обекти се използват за конкретни търговски и военни цели. Теорията все още се обсъжда и, ако бъде приета, вероятно би разрешила информационния парадокс на черните дупки. Пулсарите, които се наблюдават в рентгеновия диапазон, се считат за рентгенови пулсари, ако се захранван от акреция, докато тези, които са във видимия диапазон, се наричат оптични пулсари. Особеностите в спектрите на белите джуджета се обяснява с няколко фактора. Съвременната астрономия открива множество неизвестни в миналото обекти като квазари, пулсари, блазари и радиогалактики. По-плътни струпвания от космически прах се наричат космически облак. Анализът сочи, че тези обекти са бели джуджета. Реалните обекти, притежаващи така определените свойства се наричат физически обекти. Белите джуджета образували нова област в диаграмата на Херцшпрунг-Ръсел. Такъв клас обекти се наричат Атени. Белите джуджета излъчват светлина известно време, след което се превръщат в плътни тъмни тела. Те включват звезди и галактики, както и чисто нови класове обекти, като радиогалактики, квазари и пулсари. Съвременниците наричат Фолкландското сражение „битка между джуджета и великани“. Те обикновено се виждат, че „пулсират“ с радиовълни и друго електромагнитно лъчение, а неутронните звезди, които пулсират, се наричат пулсари. От своя страна белите джуджета могат да избухнат като тип Ia свръхнови. Броят на белите джуджета е около 3 – 10% от звездите в галактиката. Следователно, за белите джуджета съществува горна граница на масата (граница на Чандрасекар). След 2006 обаче, някои от тези обекти бяха прекласифицирани като планети-джуджета, обекти различни от планетите. Космически обекти се използват за конкретни търговски и военни цели. Спектрите на белите джуджета силно се отличават от спектрите на звездите от главната последователност и от гигантите. Обекти се наричат всички неща, които подлежат на въздействието. Изчисленията показват, че плътността на изотермичните ядра съответства на плътността на белите джуджета, т.е. плътността на веществото в белите джуджета е необичайно висока и е formula_6 kg/m. Тази горна граница за масата на белите джуджета е получила наименованието „Граница на Чандрасекар“. Тя е характерна за белите джуджета, неутронните звезди, а също така и черните дупки. Такива обекти се наричат „massive compact halo objects“ („масивни компактни хало-обекти“) или MACHO („мачо“). Решението за това кои обекти да бъдат цифровизирани се взима от организацията, която държи материала. Те обикновено се виждат, че „пулсират“ с радиовълни и друго електромагнитно лъчение, а неутронните звезди, които пулсират, се наричат пулсари. Неутронните звезди с много силно магнитно поле се наричат магнетари. Те включват звезди и галактики, както и чисто нови класове обекти, като радиогалактики, квазари и пулсари. Неутронните звезди се засичат по тяхното електромагнитно излъчване. Така неутронните звезди са изградени изцяло от неутрони, като плътността на веществото в центъра на неутронните звезди е огромна – 10 kg/cm. Скоростта на въртене на неутронните звезди може и да се увеличава. Настоящото разбиране на структурата на неутронните звезди се определя от вече съществуващите математически модели, но е възможно да се загатнат някои подробности чрез изследванията на трептенията на неутронните звезди. Диаметърът на неутронните звезди е около 10 – 15 km. Някои неутронни звезди излъчват лъчове от електромагнитна радиация, поради което се определяни като пулсари. "P" и formula_8 позволяват да се оценят минималните магнитни полета на неутронните звезди. Неутронна звезда

Неутронните звезди са вид звезди, най-често срещаните в края на звездната еволюция. Пулсарите, които се наблюдават в рентгеновия диапазон, се считат за рентгенови пулсари, ако се захранван от акреция, докато тези, които са във видимия диапазон, се наричат оптични пулсари. Класическата механика описва движението на макроскопични и астронимически обекти, като например космически кораби, планети, звезди и галактики. Неутронните звезди се въртят с много голяма скорост, способна да достигне 1000 оборота в секунда. В други отношения, обаче, неутронните звезди са много различни от атомните ядра. Освен радио излъчване, неутронните звезди излъчват в други части на електромагнитния спектър. При необикновени обстоятелства, например в неутронните звезди, могат да съществуват необичайни видове вещества. Съвременната астрономия открива множество неизвестни в миналото обекти като квазари, пулсари, блазари и радиогалактики. По-плътни струпвания от космически прах се наричат космически облак. Реалните обекти, притежаващи така определените свойства се наричат физически обекти. Такъв клас обекти се наричат Атени. Обаче, при неутронните звезди повишеното въздействие на общата относителност не може да бъде пренебрегвано. Тя е характерна за белите джуджета, неутронните звезди, а също така и черните дупки. Такива звезди се наричат околополюсни зезди (незалязващи). Освен пулсари, са идентифицирани и непулсиращи неутронни звезди, макар да имат малки периодични изменения в светимостта.