Кое явление потвърждава хипотезата на Планк за квантовата природа на светлината? 
интерференция пречупване на светлината дисперсия фотоефект
A B C D
Интерференция на светлината

Интерференция на светлината е вид интерференция – вълново явление на взаимно усилване или отслабване (до пълното им погасяване) на две светлинни вълни с еднаква честота (или дължина на вълната). Основава се на явлението интерференция на светлината. Следователно:

Оптическата интерференция е вълново явление на взаимно усилване или отслабване (до пълното им погасяване) на две светлинни вълни с еднаква честота (дължина на вълната) и е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Хипотезата на Планк за квантуването на електромагнитното лъчение е в основата на тази теория. Преобразуването на полето от пространството на предметите в пространството на изображението става с използването на подходящи оптични елементи, като в основата на преобразуването лежи физическото явление интерференция на светлината. Наречена в чест на Макс Планк, един от основоположниците на квантовата механика. Полирайки сам огледалата му, той използва пръстените от интерференция на светлината (Нютонови пръстени) за окачествяване. В основата на квантовата физика лежи принципа на квантуването и константа на Планк. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Седефеният пласт има свойството да иризира поради интерференция на светлината падаща върху него. Ако светлината попадне на възвишение, тя претърпява интерференция със светлината, отразена от площадката около възвишението и не се отразява. Потвърждението на хипотезата на дьо Бройл е повратна точка в развитието на квантовата механика. Дължината на Планк се смята за естествена, защото се дефинира чрез три основни физични константи: скоростта на светлината, константата на Планк и гравитационната константа. Дифракцията на светлината на практика е преодоляването на препятствие от страна на светлината, като в краищата на препятствието възниква интерференция на вторични вълни. Макс Планк

Макс Карл Ернст Лудвиг Планк () е известен германски физик теоретик, считан за баща на квантовата механика и един от най-видните физици на 20 век. Изучавайки същността на светлината, той потвърждава двойствената ѝ природа (частица-вълна) и днес вълните, свързани с материалните частици, носят неговото име – вълни на дьо Бройл. Константа на Планк

Константа на Планк е фундаментална физична константа и основна константа в квантовата механика, свързваща енергията на електромагнитна вълна с нейната честота. Това потвърждава хипотезата за повече или по-малко пряк произход от индоевропейските корени. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Междусимволна интерференция

Междусимволната интерференция (МСИ) е явление в телекомуникациите, което предизвиква изкривяване на приетия сигнал поради взаимодействието на предавания символ от сигнала със закъснели копия на предходни символи. Разположението ѝ потвърждава хипотезата, че гробниците са строени на важни пътни артерии. Научните трудове на Планк са посветени на термодинамиката, теорията за топлинното излъчване, квантовата теория, специалната теория на относителността и оптиката. Проблемът е решен от Макс Планк през 1900 г. с помощта на квантовата теория на излъчване. Това физическо явление възниква при интерференция на две хармонични колебания, близки по честота и отговарящи на условията за монохроматичност и кохерентност. Пречупване на светлината е частен случай на пречупване. Показател на пречупване

Показател на пречупване е физична величина, която представлява отношението на скоростта на светлината във вакуум и скоростта на светлината в дадената среда: formula_1. Една от важните характеристика е коефициентът на пречупване на светлината. Причината за образуването на дъгата е различното пречупване на светлината в дъждовните капки. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Дифракция на светлината

Дифракция на светлината е оптично явление, наблюдавано при разпространението на светлина в среда с резки нехомогенности. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. През 1621 г. Снелиус преоткрива закона за пречупване на светлината, който сега носи неговото име. Този тип творби създават илюзията за движение, поради разнопосочното пречупване на светлината в неравната повърхност на произведението. Например за светлината от видимата част на спектъра показателят на пречупване на стъклото е обикновено около 1,5; показателят на пречупване на въздуха е около 1,0003. Така се осигурява красивото и уникално пречупване на светлината, което го прави толкава ценен. Причината за това е разликата в степента на пречупване на светлината в края и в средата на лещата. Дължината на Планк се смята за естествена, защото се дефинира чрез три основни физични константи: скоростта на светлината, константата на Планк и гравитационната константа. За разлика от повечето други скъпоценни камъни, чиито цветове се дължат на пречупване на светлината, иризиращият цвят на амолита се дължи на интерференцията на светлината, отразена от тънките слоеве, изграждащи арагонита. В дисперсни среди обаче скоростта на светлината и коефициентът на пречупване зависят от дължината на вълната. Изучавайки същността на светлината, той потвърждава двойствената ѝ природа (частица-вълна) и днес вълните, свързани с материалните частици, носят неговото име – вълни на дьо Бройл. Степента на пречупване на светлината зависи от ъгъла, под който пада лъчът светлина към повърхността на призмата и оптическите показатели на пречупване на двете среди. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Според Хризип, самият Архимед при изследване законите за пречупване на светлината е носел със себе си кристал за корекция на зрението. Съществуват оптически анизотропни вещества, в които показателят на пречупване зависи от посоката на разпространение и поляризацията на светлината. Алтернативно може да бъде записан така:

Отношението на скоростта на светлината в първата среда към скоростта на светлината във втората среда се нарича "относителен коефициент на пречупване" на втората среда спрямо първата. Светлината представлява поток от фотони, всеки от които притежава енергия formula_7 (където h е константа на Планк), и следователно светлината пренася енергия, равна на сумата от енергиите на всички фотони. Експерименталното потвърждение на теорията на Френел се превръща в едно от основните доказателства за вълновата природа на светлината. Това явление е известно като дисперсия. Приемайки вълновия характер на светлината, Фраунхофер изобретява невероятно точни методи за измерване на хроматичната дисперсия. Хипотезата на Планк за квантуването на електромагнитното лъчение е в основата на тази теория. Наречена в чест на Макс Планк, един от основоположниците на квантовата механика. В основата на квантовата физика лежи принципа на квантуването и константа на Планк. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Потвърждението на хипотезата на дьо Бройл е повратна точка в развитието на квантовата механика. Дължината на Планк се смята за естествена, защото се дефинира чрез три основни физични константи: скоростта на светлината, константата на Планк и гравитационната константа. Макс Планк

Макс Карл Ернст Лудвиг Планк () е известен германски физик теоретик, считан за баща на квантовата механика и един от най-видните физици на 20 век. Дисперсия

Дисперсия може да се отнася за: Изучавайки същността на светлината, той потвърждава двойствената ѝ природа (частица-вълна) и днес вълните, свързани с материалните частици, носят неговото име – вълни на дьо Бройл. Константа на Планк

Константа на Планк е фундаментална физична константа и основна константа в квантовата механика, свързваща енергията на електромагнитна вълна с нейната честота. Това потвърждава хипотезата за повече или по-малко пряк произход от индоевропейските корени. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Разположението ѝ потвърждава хипотезата, че гробниците са строени на важни пътни артерии. Научните трудове на Планк са посветени на термодинамиката, теорията за топлинното излъчване, квантовата теория, специалната теория на относителността и оптиката. Проблемът е решен от Макс Планк през 1900 г. с помощта на квантовата теория на излъчване. Пречупването е механизъм, чрез който светлината се разлага (дисперсия) в спектър, когато премине през призма. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Това явление е известно като лъчение на Хокинг, и е първото явление, за чието описание се комбинират законите на гравитацията (общата относителност), квантовата механика и термодинамиката. Дифракция на светлината

Дифракция на светлината е оптично явление, наблюдавано при разпространението на светлина в среда с резки нехомогенности. Една от трудностите при формулирането на теорията на квантовата гравитация е, че ефектите на квантовата гравитация се появяват при мащаб съизмерим с дължината на Планк (около 10 метра), който е недостъпен за ускорителите на частици. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Лидарът представлява технология за получаване на информация за отдалечени обекти, чрез активни оптични системи, използващи явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Хипотезата на Планк за квантуването на електромагнитното лъчение е в основата на тази теория. Наречена в чест на Макс Планк, един от основоположниците на квантовата механика. В основата на квантовата физика лежи принципа на квантуването и константа на Планк. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Потвърждението на хипотезата на дьо Бройл е повратна точка в развитието на квантовата механика. Дължината на Планк се смята за естествена, защото се дефинира чрез три основни физични константи: скоростта на светлината, константата на Планк и гравитационната константа. Макс Планк

Макс Карл Ернст Лудвиг Планк () е известен германски физик теоретик, считан за баща на квантовата механика и един от най-видните физици на 20 век. Изучавайки същността на светлината, той потвърждава двойствената ѝ природа (частица-вълна) и днес вълните, свързани с материалните частици, носят неговото име – вълни на дьо Бройл. Константа на Планк

Константа на Планк е фундаментална физична константа и основна константа в квантовата механика, свързваща енергията на електромагнитна вълна с нейната честота. Това потвърждава хипотезата за повече или по-малко пряк произход от индоевропейските корени. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Разположението ѝ потвърждава хипотезата, че гробниците са строени на важни пътни артерии. Научните трудове на Планк са посветени на термодинамиката, теорията за топлинното излъчване, квантовата теория, специалната теория на относителността и оптиката. Проблемът е решен от Макс Планк през 1900 г. с помощта на квантовата теория на излъчване. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Това явление е известно като лъчение на Хокинг, и е първото явление, за чието описание се комбинират законите на гравитацията (общата относителност), квантовата механика и термодинамиката. Дифракция на светлината

Дифракция на светлината е оптично явление, наблюдавано при разпространението на светлина в среда с резки нехомогенности. При външния фотоефект избитите електрони напускат повърхността на облъченото вещество, докато при вътрешния фотоефект те остават в обема му и повишават неговата проводимост. Една от трудностите при формулирането на теорията на квантовата гравитация е, че ефектите на квантовата гравитация се появяват при мащаб съизмерим с дължината на Планк (около 10 метра), който е недостъпен за ускорителите на частици. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Точно както ефектът на Комптън показва корпускулярната природа на светлината, експериментът на Клинтън Дейвисън – Лестър Джърмър потвърждава неделимото съвместно съществуване с вълна, с други думи – присъщата на корпускулярната материя и характеристика на вълна. Време на Планк

Времето на Планк е единица за време в системата на единици на Планк. Експерименталното потвърждение на теорията на Френел се превръща в едно от основните доказателства за вълновата природа на светлината. Експериментът, който Баркла провежда през 1904 г., потвърждава, че рентгеновите лъчи са частично поляризирани електромагнитни вълни – значителен експериментален резултат, защото означава, че рентгеновите лъчи имат същата природа като светлината.