Взаимодействие между алели на два гена, при което алел на единия ген потиска  фенотипната проява на алел на другия ген, се нарича:
пълно доминиране комплементарно взаимодействие епистатично взаимодействие непълно доминиране
A B C D
Меланизмът при ягуара се дължи на фенотипната проява на доминантни алели, докато при леопарда е в резултат на рецесивен алел. Съответно, ако един алел увеличава приспособимостта повече от останалите алели на същия ген, то с всяко следващо поколение този алел ще става по-често срещан в популацията. Всяка „хоромозома“ се състои от „гени“ и всяка възможна стойност на конкретен „ген“ се нарича „алел“. Честотата на срещаемост на един алел се променя и заема различен относителен дял от даден ген. Съществуват различни видове алелни взаимодействия, като кодоминиране, пълно или непълно доминиране, нелетално и летално (смъртоносно) взаимодействие, взаимодействие между алелите на един и същи ген, при което двата алела в хетерозиготните организми се проявяват фенотипно самостоятелно. Алел

Алѐл е всяка една от формите на различните състояния на един ген, определящи различни фенотипни белези. Ако мутацията стане в един ген, новият алел може да окаже влияние върху белега, който се контролира от този ген, което от своя страна води до промяна във фенотипа на организма. Кандидат гени са dopamine transporter, dopamine receptor D4, dopamine beta-hydroxylase, monoamine oxidase A, catecholamine-methyl transferase, serotonin transporter promoter (SLC6A4), 5-hydroxytryptamine 2A receptor (5-HT2A), 5-hydroxytryptamine 1B receptor (5-HT1B), 10-repeat алел на DAT1 ген, 7-repeat алел на DRD4 ген, и dopamine beta hydroxylase ген (DBH TaqI). Един алел от този ген е отговорен за безкосместата порода Сфинкс (hr) и за козината на Девон Рекс (re). Определена ДНК последователност в даден локус се нарича алел. Това явление, при което доминантният алел определя появата на три или повече взаимно свързани белега в поколението, се нарича плейотропия. Под действието на движещия естествен отбор, благоприятният алел увеличава честотата си, независимо от доминантността му спрямо други алели (дори ако благоприятният алел е рецесивен, той в крайна сметка ще бъде фиксиран. Относителния дял на гените в дадени генетични ресурси, които притежават определен алел, се нарича алелна честота. На което ген. Черното оцветяване на цялата космена покривка при котката на Жофроа се дължи на доминантен алел. Установено е, че хората с две копия на FTO ген (мастна маса и ген, свързан със затлъстяването, тежат с 3 – 4 кг повече и имат 1,67 пъти по-висок риск от затлъстяване в сравнение с тези, които не притежават рисковия алел. Под „генетични ресурси“ се разбира пълния набор от алели в една популация, като един алел се среща определен брой пъти в генетичните ресурси. Алелна честота

Алелната честота е мярка за относителната срещаемост на един алел в дадено място по гена (локус) в една популация. Наличието на лунички е свързано с редките алели на гена MC1R, макар да няма разлика дали даден индивид ще има лунички, ако има едно или две копия на този ген. Някои признаци се контролират от единствен ген, но повечето зависят от взаимодействието на няколко гена. Времето, необходимо за фиксиране на един алел при генетичен дрейф зависи от размера на популацията. Местоположението на даден ген в една хромозома се нарича локус. В повечето случаи адаптивният меланизъм е наследствен като е детерминиран от доминантен ген, който е изцяло или почти изцяло изразява фенотипната проява на натрупване на пигмента меланин в кожата и нейните образувания. Този процес спира, когато един алел бъде фиксиран, или поради изчезването му от популацията, или поради това, че замества изцяло противоположните му алели. Алелните състояния на всеки ген може да са повече от две, но във всеки конкретен индивид, поради диплоидността, присъстват само два алела на всеки ген като единият може да доминира над другия. Меланизмът при ягуара се дължи на фенотипната проява на доминантни алели, докато при леопарда е в резултат на рецесивен алел. Съответно, ако един алел увеличава приспособимостта повече от останалите алели на същия ген, то с всяко следващо поколение този алел ще става по-често срещан в популацията. Всяка „хоромозома“ се състои от „гени“ и всяка възможна стойност на конкретен „ген“ се нарича „алел“. Честотата на срещаемост на един алел се променя и заема различен относителен дял от даден ген. Алел

Алѐл е всяка една от формите на различните състояния на един ген, определящи различни фенотипни белези. Ако мутацията стане в един ген, новият алел може да окаже влияние върху белега, който се контролира от този ген, което от своя страна води до промяна във фенотипа на организма. Кандидат гени са dopamine transporter, dopamine receptor D4, dopamine beta-hydroxylase, monoamine oxidase A, catecholamine-methyl transferase, serotonin transporter promoter (SLC6A4), 5-hydroxytryptamine 2A receptor (5-HT2A), 5-hydroxytryptamine 1B receptor (5-HT1B), 10-repeat алел на DAT1 ген, 7-repeat алел на DRD4 ген, и dopamine beta hydroxylase ген (DBH TaqI). Един алел от този ген е отговорен за безкосместата порода Сфинкс (hr) и за козината на Девон Рекс (re). Съществуват различни видове алелни взаимодействия, като кодоминиране, пълно или непълно доминиране, нелетално и летално (смъртоносно) взаимодействие, взаимодействие между алелите на един и същи ген, при което двата алела в хетерозиготните организми се проявяват фенотипно самостоятелно. Което взаимодействие се нарича вяпти. Определена ДНК последователност в даден локус се нарича алел. Това явление, при което доминантният алел определя появата на три или повече взаимно свързани белега в поколението, се нарича плейотропия. Под действието на движещия естествен отбор, благоприятният алел увеличава честотата си, независимо от доминантността му спрямо други алели (дори ако благоприятният алел е рецесивен, той в крайна сметка ще бъде фиксиран. В тази теория (наричана също теория за пион-нуклеонното взаимодействие) привличането или отблъскването между двата нуклеона става чрез изпускане на пион от единия нуклеон и поглъщането му от другия нуклеон (по аналогия с електромагнитното взаимодействие, което се описва като обмен на виртуален фотон. Той определя силата на взаимодействие между два точкови заряда. Относителния дял на гените в дадени генетични ресурси, които притежават определен алел, се нарича алелна честота. Това взаимодействие се нарича отражение. На което ген. Гравитационното взаимодействие се нарича още сила на тежестта. Черното оцветяване на цялата космена покривка при котката на Жофроа се дължи на доминантен алел. Установено е, че хората с две копия на FTO ген (мастна маса и ген, свързан със затлъстяването, тежат с 3 – 4 кг повече и имат 1,67 пъти по-висок риск от затлъстяване в сравнение с тези, които не притежават рисковия алел. Под „генетични ресурси“ се разбира пълния набор от алели в една популация, като един алел се среща определен брой пъти в генетичните ресурси. Алелна честота

Алелната честота е мярка за относителната срещаемост на един алел в дадено място по гена (локус) в една популация. Този ефект се нарича обменно взаимодействие. Електромагнитното взаимодействие се отличава от слабото и силното взаимодействие със своето далечно действие – силата на взаимодействие между два заряда спада пропорционално на квадрата на разстоянието (виж Закон на Кулон), но слабото и силното взаимодействие практически изчезват при разстояния съответно 10 m и 10 m.

Гравитационното взаимодействие също отслабва пропорционално на квадрата на разстоянието, но електромагнитното взаимодействие на заредените частици е много по-силно от гравитационното. Меланизмът при ягуара се дължи на фенотипната проява на доминантни алели, докато при леопарда е в резултат на рецесивен алел. Съответно, ако един алел увеличава приспособимостта повече от останалите алели на същия ген, то с всяко следващо поколение този алел ще става по-често срещан в популацията. Всяка „хоромозома“ се състои от „гени“ и всяка възможна стойност на конкретен „ген“ се нарича „алел“. Честотата на срещаемост на един алел се променя и заема различен относителен дял от даден ген. Алел

Алѐл е всяка една от формите на различните състояния на един ген, определящи различни фенотипни белези. Ако мутацията стане в един ген, новият алел може да окаже влияние върху белега, който се контролира от този ген, което от своя страна води до промяна във фенотипа на организма. Кандидат гени са dopamine transporter, dopamine receptor D4, dopamine beta-hydroxylase, monoamine oxidase A, catecholamine-methyl transferase, serotonin transporter promoter (SLC6A4), 5-hydroxytryptamine 2A receptor (5-HT2A), 5-hydroxytryptamine 1B receptor (5-HT1B), 10-repeat алел на DAT1 ген, 7-repeat алел на DRD4 ген, и dopamine beta hydroxylase ген (DBH TaqI). Един алел от този ген е отговорен за безкосместата порода Сфинкс (hr) и за козината на Девон Рекс (re). Съществуват различни видове алелни взаимодействия, като кодоминиране, пълно или непълно доминиране, нелетално и летално (смъртоносно) взаимодействие, взаимодействие между алелите на един и същи ген, при което двата алела в хетерозиготните организми се проявяват фенотипно самостоятелно. Което взаимодействие се нарича вяпти. Определена ДНК последователност в даден локус се нарича алел. Това явление, при което доминантният алел определя появата на три или повече взаимно свързани белега в поколението, се нарича плейотропия. Под действието на движещия естествен отбор, благоприятният алел увеличава честотата си, независимо от доминантността му спрямо други алели (дори ако благоприятният алел е рецесивен, той в крайна сметка ще бъде фиксиран. В тази теория (наричана също теория за пион-нуклеонното взаимодействие) привличането или отблъскването между двата нуклеона става чрез изпускане на пион от единия нуклеон и поглъщането му от другия нуклеон (по аналогия с електромагнитното взаимодействие, което се описва като обмен на виртуален фотон. Той определя силата на взаимодействие между два точкови заряда. Относителния дял на гените в дадени генетични ресурси, които притежават определен алел, се нарича алелна честота. Това взаимодействие се нарича отражение. На което ген. Гравитационното взаимодействие се нарича още сила на тежестта. Черното оцветяване на цялата космена покривка при котката на Жофроа се дължи на доминантен алел. Установено е, че хората с две копия на FTO ген (мастна маса и ген, свързан със затлъстяването, тежат с 3 – 4 кг повече и имат 1,67 пъти по-висок риск от затлъстяване в сравнение с тези, които не притежават рисковия алел. Под „генетични ресурси“ се разбира пълния набор от алели в една популация, като един алел се среща определен брой пъти в генетичните ресурси. Алелна честота

Алелната честота е мярка за относителната срещаемост на един алел в дадено място по гена (локус) в една популация. Този ефект се нарича обменно взаимодействие. Електромагнитното взаимодействие се отличава от слабото и силното взаимодействие със своето далечно действие – силата на взаимодействие между два заряда спада пропорционално на квадрата на разстоянието (виж Закон на Кулон), но слабото и силното взаимодействие практически изчезват при разстояния съответно 10 m и 10 m.

Гравитационното взаимодействие също отслабва пропорционално на квадрата на разстоянието, но електромагнитното взаимодействие на заредените частици е много по-силно от гравитационното. Меланизмът при ягуара се дължи на фенотипната проява на доминантни алели, докато при леопарда е в резултат на рецесивен алел. Съответно, ако един алел увеличава приспособимостта повече от останалите алели на същия ген, то с всяко следващо поколение този алел ще става по-често срещан в популацията. Всяка „хоромозома“ се състои от „гени“ и всяка възможна стойност на конкретен „ген“ се нарича „алел“. Съществуват различни видове алелни взаимодействия, като кодоминиране, пълно или непълно доминиране, нелетално и летално (смъртоносно) взаимодействие, взаимодействие между алелите на един и същи ген, при което двата алела в хетерозиготните организми се проявяват фенотипно самостоятелно. Честотата на срещаемост на един алел се променя и заема различен относителен дял от даден ген. Алел

Алѐл е всяка една от формите на различните състояния на един ген, определящи различни фенотипни белези. Ако мутацията стане в един ген, новият алел може да окаже влияние върху белега, който се контролира от този ген, което от своя страна води до промяна във фенотипа на организма. Кандидат гени са dopamine transporter, dopamine receptor D4, dopamine beta-hydroxylase, monoamine oxidase A, catecholamine-methyl transferase, serotonin transporter promoter (SLC6A4), 5-hydroxytryptamine 2A receptor (5-HT2A), 5-hydroxytryptamine 1B receptor (5-HT1B), 10-repeat алел на DAT1 ген, 7-repeat алел на DRD4 ген, и dopamine beta hydroxylase ген (DBH TaqI). Един алел от този ген е отговорен за безкосместата порода Сфинкс (hr) и за козината на Девон Рекс (re). Определена ДНК последователност в даден локус се нарича алел. Това явление, при което доминантният алел определя появата на три или повече взаимно свързани белега в поколението, се нарича плейотропия. Под действието на движещия естествен отбор, благоприятният алел увеличава честотата си, независимо от доминантността му спрямо други алели (дори ако благоприятният алел е рецесивен, той в крайна сметка ще бъде фиксиран. Относителния дял на гените в дадени генетични ресурси, които притежават определен алел, се нарича алелна честота. На което ген. Черното оцветяване на цялата космена покривка при котката на Жофроа се дължи на доминантен алел. Установено е, че хората с две копия на FTO ген (мастна маса и ген, свързан със затлъстяването, тежат с 3 – 4 кг повече и имат 1,67 пъти по-висок риск от затлъстяване в сравнение с тези, които не притежават рисковия алел. Под „генетични ресурси“ се разбира пълния набор от алели в една популация, като един алел се среща определен брой пъти в генетичните ресурси. Алелна честота

Алелната честота е мярка за относителната срещаемост на един алел в дадено място по гена (локус) в една популация. Наличието на лунички е свързано с редките алели на гена MC1R, макар да няма разлика дали даден индивид ще има лунички, ако има едно или две копия на този ген. Някои признаци се контролират от единствен ген, но повечето зависят от взаимодействието на няколко гена. Времето, необходимо за фиксиране на един алел при генетичен дрейф зависи от размера на популацията. Местоположението на даден ген в една хромозома се нарича локус. В повечето случаи адаптивният меланизъм е наследствен като е детерминиран от доминантен ген, който е изцяло или почти изцяло изразява фенотипната проява на натрупване на пигмента меланин в кожата и нейните образувания. Този процес спира, когато един алел бъде фиксиран, или поради изчезването му от популацията, или поради това, че замества изцяло противоположните му алели. Алелните състояния на всеки ген може да са повече от две, но във всеки конкретен индивид, поради диплоидността, присъстват само два алела на всеки ген като единият може да доминира над другия.