В кои от случаите се проявява квантовата природа на светлината? 
излъчване и поглъщане на светлината пречупване на светлината дисперсия на светлината интерференция и дифракция на светлината
A B C D
Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основните трудове на Тиндал са в областите магнетизъм, акустика, поглъщане на топлинното излъчване от газове и пари, разсейване на светлината в мътни среди (вж. Квантовата оптика е частта от оптиката, където се проявяват квантовите ефекти на светлината: топлинно излъчване, ефект на Комптън, ефект на Раман и различни фотохимични процеси. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Хромофори се наричат химичните елементи, чиито йони се отличават с избирателно поглъщане на светлината.) Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Видът на спектъра на поглъщане се определя от състава на материалната среда, през която светлината се разпространява. Светлината е съставена от електромагнитно излъчване с различна дължина на вълната. От всичко това Максуел заключава, че светлината представлява електромагнитно излъчване. Радиовълните са електромагнитно излъчване и имат същата скорост като светлината. Например тъмните честотни ленти в абсорбционния спектър на светлината се дължат на поглъщане на тези честоти от атомите в облъчваната среда. Присъствието на дълъг хромофор от спрегнати двойни връзки (полиенна верига) осигурява характерните свойства на поглъщане на светлината. Уравненията на Максуел предсказват също така, че светлината е електромагнитно излъчване. Изследването на цвета на минералите става със специални спектрографи, като се изучават кривите на спектралното поглъщане на светлината. плътност, електропроводимост, цвят, поглъщане на светлината, електричен заряд, магнитни свойства, разтворимост, полярност, диполен момент и др. Експерименталното потвърждение на теорията на Френел се превръща в едно от основните доказателства за вълновата природа на светлината. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Уравнението на Айнщайн се дава с:

където

Според квантовата теория светлината се излъчва, поглъща и разпространява на порции – кванти. Работите на Фарадей вдъхновяват Джеймс Кларк Максуел да изучава електромагнитното излъчване и светлината. Най-характерните явления, при които светлината се проявява като вълна, са интерференцията и дифракцията. Пигмент

В медицината и биологията, пигментите са група вещества, отговорни за оцветяването на тъканите чрез селективно поглъщане на светлината. Той пръв предполага, че светлината има същата природа като електрическите и магнитните явления. Те се наричат „оптични“ поради това, че в йонните кристали се възбуждат много лесно от светлината (инфрачервено излъчване). Обратно, рентгеновите лъчи преминават през алуминиево фолио, което е непрозрачно за светлината, с минимално поглъщане. Пречупване на светлината е частен случай на пречупване. Една от важните характеристика е коефициентът на пречупване на светлината. Показател на пречупване

Показател на пречупване е физична величина, която представлява отношението на скоростта на светлината във вакуум и скоростта на светлината в дадената среда: formula_1. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Причината за образуването на дъгата е различното пречупване на светлината в дъждовните капки. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Така се осигурява красивото и уникално пречупване на светлината, което го прави толкава ценен. В дисперсни среди обаче скоростта на светлината и коефициентът на пречупване зависят от дължината на вълната. За разлика от повечето други скъпоценни камъни, чиито цветове се дължат на пречупване на светлината, иризиращият цвят на амолита се дължи на интерференцията на светлината, отразена от тънките слоеве, изграждащи арагонита. Съществуват оптически анизотропни вещества, в които показателят на пречупване зависи от посоката на разпространение и поляризацията на светлината. Алтернативно може да бъде записан така:

Отношението на скоростта на светлината в първата среда към скоростта на светлината във втората среда се нарича "относителен коефициент на пречупване" на втората среда спрямо първата. Причината за това е разликата в степента на пречупване на светлината в края и в средата на лещата. Експерименталното потвърждение на теорията на Френел се превръща в едно от основните доказателства за вълновата природа на светлината. Например за светлината от видимата част на спектъра показателят на пречупване на стъклото е обикновено около 1,5; показателят на пречупване на въздуха е около 1,0003. Степента на пречупване на светлината зависи от ъгъла, под който пада лъчът светлина към повърхността на призмата и оптическите показатели на пречупване на двете среди. През 1621 г. Снелиус преоткрива закона за пречупване на светлината, който сега носи неговото име. Този тип творби създават илюзията за движение, поради разнопосочното пречупване на светлината в неравната повърхност на произведението. Уравнението на Айнщайн се дава с:

където

Според квантовата теория светлината се излъчва, поглъща и разпространява на порции – кванти. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Фазовата скорост на светлината зависи от показателя на пречупване в съответната среда, а следователно и от дължината на вълната, от което следва, че скоростта на светлината в среда, различна от вакуум, е по-ниска от тази във вакуум. Най-характерните явления, при които светлината се проявява като вълна, са интерференцията и дифракцията. По подобен начин, светлинните модулатори модулират интензитета на светлината през електрически индуцирано двойно пречупване на поляризирана светлина, последвани от поляризатор. В недисперсни среди скоростта на светлината с различна честота не се променя и коефициентът на пречупване е константа по отношение дължината на вълната. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Пречупването е механизъм, чрез който светлината се разлага (дисперсия) в спектър, когато премине през призма. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Приемайки вълновия характер на светлината, Фраунхофер изобретява невероятно точни методи за измерване на хроматичната дисперсия. Експерименталното потвърждение на теорията на Френел се превръща в едно от основните доказателства за вълновата природа на светлината. Уравнението на Айнщайн се дава с:

където

Според квантовата теория светлината се излъчва, поглъща и разпространява на порции – кванти. Работи върху опитното обособяване на квантовата теория на светлината, физиката на твърдото тяло, диелектриците и полупроводниците. Най-характерните явления, при които светлината се проявява като вълна, са интерференцията и дифракцията. Хроматична аберация

Хроматична аберация представлява нежелана дисперсия на светлината в различни оптични инструменти като обектив, бинокъл, микроскоп, телескоп, както и в някои очила. Той пръв предполага, че светлината има същата природа като електрическите и магнитните явления. Разчита се на светлината за създаване на пространствен ефект – в бароковата архитектура светлината се интерпретира като божие присъствие. Интензитет на светлината

Интензитетът на светлината е физична величина, една от основните фотометрични величини. Когато скоростта на струята се доближи до тази на светлината, тя започва да проявява значителни ефекти от специалната теория на относителността. Светлината на Индия). Това се постига чрез сензори – активни оптични системи, използващи за целта лазери и камери, и явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Начинът, по който LCD контролира преминаването на светлината, обхваща поляризирането на светлината. Квантовата оптика е частта от оптиката, където се проявяват квантовите ефекти на светлината: топлинно излъчване, ефект на Комптън, ефект на Раман и различни фотохимични процеси. Ако светлината попадне на възвишение, тя претърпява интерференция със светлината, отразена от площадката около възвишението и не се отразява. Според стоиците Вселената е изпълнена с един-единствен интелект и той се проявява и в светлината на небето, и в индивидуалните съзнания. Основава се на явлението интерференция на светлината. Квантовата теория на полето, която обединява квантовата механика със специалната теория на относителността, е квантова теория на светлината (описва свойствата на фотоните) и нейните взаимодействия с веществото (атоми и молекули). Лидарът представлява технология за получаване на информация за отдалечени обекти, чрез активни оптични системи, използващи явленията на отражение на светлината и нейната дисперсия в прозрачна и полупрозрачна среда. Уравненията на Айнщайн за полето се свеждат към Законите на Нютон в случаите на слабо гравитационно поле и при скорости, много по-ниски от скоростта на светлината. При благородния опал няколко цвята се наблюдават едновременно, вследствие на интерференция и дифракция на светлината преминаваща през микроструктурата на камъка (дифракция на Браг). Иризацията се дължи на интерференция и дифракция на светлината при многократни отражения в тънки полупрозрачни слоеве на съответната повърхност. Основава се на явлението интерференция на светлината. Дифракция на светлината

Дифракция на светлината е оптично явление, наблюдавано при разпространението на светлина в среда с резки нехомогенности. Но явленията интерференция и дифракция на светлината, които са наблюдавани по-късно, не могат да бъдат обяснени с корпускулярната представа. Аберации наричаме дефекти (изкривявания) на образа, вследствие дифракция и интерференция на светлината при преминаването ѝ през обекта или на дефекти на самата леща. Ако светлината попадне на възвишение, тя претърпява интерференция със светлината, отразена от площадката около възвишението и не се отразява. Впоследствие обаче сериозни аргументи в подкрепа на вълновата теория дават задълбочените експериментални изследвания на явленията интерференция и дифракция на светлината, проведени през първата половина на 19 век. Интерференция на светлината

Интерференция на светлината е вид интерференция – вълново явление на взаимно усилване или отслабване (до пълното им погасяване) на две светлинни вълни с еднаква честота (или дължина на вълната). Много подобният ефект при тънки слоеве масло (бензин) във вода не е резултат от дифракция, а от интерференция на светлината при отражение от близко разположени различни слоеве. Вълновата оптика е по-цялостен модел на светлината, който включва вълнови ефекти, като например дифракция и интерференция, които не могат да бъдат обяснени с геометричната оптика. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Основният проблем, с чието решаване се занимава, е описание на взаимодействието на светлината с веществото с отчитане на квантовата природа на обектите, а също така и описание на разпространението на светлината в специфични условия. Дифракцията на светлината на практика е преодоляването на препятствие от страна на светлината, като в краищата на препятствието възниква интерференция на вторични вълни. През 1818 г. Френел доказва, че принципът на Хюйгенс, заедно с неговия собствен принцип за интерференция, може да обясни както праволинейното разпространение на светлината, така и ефектите на дифракция. Въпреки това той обяснява процеса на дифракция на светлината (наблюдаван от Франческо Грималди) с това, че частица на светлината може да създаде локална вълна в етера. Когато обаче се налага да се отчитат вълновите свойства на светлината и крайния размер на дължина на вълната на светлината, геометричната оптика става неточна, защото ефектите от дифракция стават забележими. Тя е едно от проявленията на вълновата природа на светлината. Седефеният пласт има свойството да иризира поради интерференция на светлината падаща върху него. Важен аспект на вълновата природа на светлината е честотата. Полирайки сам огледалата му, той използва пръстените от интерференция на светлината (Нютонови пръстени) за окачествяване. Класически пример е светлината, която в много физични явления се проявява като поток от частици (фотони), докато в други последните имат свойства на електромагнитна вълна, например при дифракция и интерференция, дори от единичен фотон, когато големината на процепа е сравнима с дължината на вълната..

Идеята за корпускулярно-вълновия дуализъм се заражда през 17 век, с двете теории за светлината – тази на Исак Нютон (корпускулярна) и тази на Кристиан Хюйгенс (вълнова). Вълнова оптика, понякога наричана физична оптика е раздел на оптиката, който изучава вълновите явления на светлината като дифракция, интерференция, поляризация, с други думи тези явления, при които геометричната оптика е неприложима. Основните процеси с които се занимава са дифракция и интерференция. Блестящият син цвят на горната част на крилата се дължи на дифракция на светлината от милиони миниатюрни люспици по повърността им.