Звездите с най-малки маси в края на еволюцията си се превръщат в: 
свръхнови неутронни звезди бели джуджета черни дупки
A B C D
Звездите с маса по-голяма от formula_1 избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Звездите от главната последователност с маси formula_7 се превръщат отначало в червени гиганти, а след това в червени свръхгиганти; звезди с маси formula_8 – непосредствено в червени свръхгиганти. Звезди, с маси по-малки от Границата на Чандрасекар се превръщат в червени гиганти, които впоследствие загубват най-външните си слоеве, които образуват планетарна мъглявина, а ядрото на звездата се превръща в бяло джудже. В същото време разработва теорията за еволюцията на звездите. Планетарна мъглявина

Планетарната мъглявина е сравнително кратка фаза от еволюцията на 95% от звездите (включително и Слънцето), при която червените гиганти се превръщат в бели джуджета. Звезди, с маса по-голяма от границата на Чандрасекар избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Звездите след главната последователност, наближаващи края на живота си, често изхвърлят голямо количество маса (formula_1 слънчеви маси на година) под формата на масивни ветрове. Някои хипергиганти изглежда тежат повече от 100 слънчеви маси и вероятно някога са достигали 200 до 250 слънчеви маси, като по този начин поставят предизвикателство пред съвременните теории за раждането и за еволюцията на звездите. На височина мушкатото обикновено достига най-много до около 70-80 cm, но в родината си в Африка старите растения се превръщат в малки дръвчета. Най-големият му принос към астрономията е разработването на система за класификация на звездите, поделяща ги по спектрален тип, етап в еволюцията и светимост. Свойствените ѝ малки човешки слабости започват да се превръщат в пороци. Заедно с екранния си партньор Майкъл Браун се превръщат в една от най-харесваните екранни двойки. Под влияние на високите температури и налягане в дълбочинните пластове, прораства в едри зърнести маси, като варовиците се превръщат в мрамори. В края на турнето Каризма се превръщат в любимци на цяла България. За домашните маси с размери намалени на половина се произвеждат и по-малки топки. Звезди с маса до 8 – 10 слънчеви маси се превръщат в червени гиганти и бавно губят външните слоеве по време на трепения в тяхната атмосфера. В края на 90 те години на 20 век при наблюдения на тип Ia свръхнови беше установено че Вселената се разширява с ускоряващо се темпо. В края на лятото се появяват малки цветове, пълни с нектар. Малки изолирани подмозайки без начална симетрия имат склонността да се превръщат в симетрични. Доплеровото отместване на звездите близо до ядрата на галактиките сочи, че те се движат около огромни маси в много стръмен гравитационен градиент. В края на Републиката се появяват кръгли маси, обикновено изработени от цитрусова дървесина. Най-дълбоките бразди се превръщат в мозъчни цепки. Най-дълбоките бразди се превръщат в мозъчни цепки. Формирането им се е случило при Големия взрив, при нуклеосинтезa в звездите, при избухването на свръхнови, последвано от изхвърляне на голямо количество маса, както и при други космически процеси. Обривът започва като малки червени точици по лицето, скалпа, торса, ръцете и краката, които за 10 – 12 часа се превръщат в малки подутини, мазоли и пистули, които след това се превръщат в струпеи. Звездите с маса по-голяма от formula_1 избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Звездите от главната последователност с маси formula_7 се превръщат отначало в червени гиганти, а след това в червени свръхгиганти; звезди с маси formula_8 – непосредствено в червени свръхгиганти. Звезди, с маса по-голяма от границата на Чандрасекар избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Звезди, с маси по-малки от Границата на Чандрасекар се превръщат в червени гиганти, които впоследствие загубват най-външните си слоеве, които образуват планетарна мъглявина, а ядрото на звездата се превръща в бяло джудже. Освен пулсари, са идентифицирани и непулсиращи неутронни звезди, макар да имат малки периодични изменения в светимостта. Силви и Джони се превръщат в най-големите звезди на Франция. Магнетар

Магнетарите са вид неутронни звезди. Неутронни звезди могат да поддържат екзопланети. Звезди с маса до 8 – 10 слънчеви маси се превръщат в червени гиганти и бавно губят външните слоеве по време на трепения в тяхната атмосфера. Х-Р диаграмата се използва за да се определят различните типове звезди и за съгласуване на теоретичните предсказания за еволюцията на звездите, добити чрез компютърно моделиране с наблюденията на реални звезди. Звездните ветрове на звездите от главната последователност нямат силно влияние върху еволюцията на по-леки звезди като Слънцето. Неутронни звезди, познати като магнетари, имат най-мощните магнитни полета, от порядъка на 10 – 10 T и са се превърнали в широко приетата хипотеза за видове неутронни звезди, които са източници на меки повтарящи се гама лъчи и аномални рентгенови пулсари. Тези около неутронни звезди и черни дупки излъчват в рентгеновия диапазон. В същото време разработва теорията за еволюцията на звездите. Включва се проучването на екзотични, екстрасоларни обекти, например планетите около неутронни звезди. "P" и formula_8 на неутронни звезди могат да се нанесат върху диаграма. Включва се проучването на екзотични, екстрасоларни обекти, например планетите около неутронни звезди. Планетарна мъглявина

Планетарната мъглявина е сравнително кратка фаза от еволюцията на 95% от звездите (включително и Слънцето), при която червените гиганти се превръщат в бели джуджета. Докато звездите еволюират и се превръщат в червени гиганти, звезди от асимптотичния клон на гигантите и планетарни мъглявини, те поглъщат съседните звезди, изпарявайки ги частично или напълно, според това колко са масивни. Наред с Еминем и 50 сент, още много други се превръщат в звезди. По-старите неутронни звезди е възможно да се завъртат за повече от секунда. Така те добавят втора звезда върху клубната си емблема, с което се превръщат в първия италиански отбор с две звезди. 5) се идентифицират бели джуджета от двата типа: хелиеви бели джуджета, възникващи в еволюцията на по-малко масивни звезди и въглеродни бели джуджета – резултат от еволюцията на звезди с по-голяма маса. Еволюцията на потенциалната нова започва с две звезди от Главна последователност в двойна система. Някои неутронни звезди излъчват лъчове от електромагнитна радиация, поради което се определяни като пулсари. Планетарна мъглявина

Планетарната мъглявина е сравнително кратка фаза от еволюцията на 95% от звездите (включително и Слънцето), при която червените гиганти се превръщат в бели джуджета. 5) се идентифицират бели джуджета от двата типа: хелиеви бели джуджета, възникващи в еволюцията на по-малко масивни звезди и въглеродни бели джуджета – резултат от еволюцията на звезди с по-голяма маса. Звездите от главната последователност с маси formula_7 се превръщат отначало в червени гиганти, а след това в червени свръхгиганти; звезди с маси formula_8 – непосредствено в червени свръхгиганти. Това включва температурата на най-студените бели джуджета, които постепенно се охлаждат с времето, както и най-бледата точка на отклонение на звездите от главна последователност в купове (звездите с малка маса прекарват повече време в главната последователност, така че звездите с малка маса, които са се отклонили от главната последователност, поставят долна граница). „бели джуджета“. Звезди, с маси по-малки от Границата на Чандрасекар се превръщат в червени гиганти, които впоследствие загубват най-външните си слоеве, които образуват планетарна мъглявина, а ядрото на звездата се превръща в бяло джудже. В купа се срещат и няколко бели джуджета, въпреки че звездите нямат време да еволюират до крайна фаза за толкова малко време. Освен това, въпреки че терминът „джудже“ се използва в контраст с гигантските звезди, жълтите джуджета са по-ярки от 90% от звездите в Млечния път (които са главно по-бледи оранжеви, червени и бели джуджета). Сириус Б е едно най-масивните познати бели джуджета. В същото време разработва теорията за еволюцията на звездите. Броят на белите джуджета е около 3 – 10% от звездите в галактиката. Червените джуджета никога не започват синтез на хелий в ядрото си и поради тази причина не се превръщат в червени гиганти. Белите джуджета излъчват светлина известно време, след което се превръщат в плътни тъмни тела. В този процес изотермичните им изродени ядра раждат бели джуджета. Белите джуджета са компактни звезди с маси, сравними с тази на Слънцето, но с радиуси стотици пъти и светимост съответно десетки хиляди пъти по-малки от слънчевите. Интересно е, че за наблюдаваните бели джуджета съществува подобен долна граница: доколкото скоростта на еволюция на звездите е пропорционална на масата им, ние можем да наблюдаваме бели джуджета с ниска маса, които са остатъци от звезди, еволюирали още от началния период на звездообразуване във Вселената до наши дни. Бели джуджета и много бледи червени джуджета също са предлагани за кандидат-MACHO-та. Звездите след главната последователност, наближаващи края на живота си, често изхвърлят голямо количество маса (formula_1 слънчеви маси на година) под формата на масивни ветрове. Приливните галактики джуджета се образуват, когато се сблъскват галактики и техните гравитационни маси взаимодействат. Някои хипергиганти изглежда тежат повече от 100 слънчеви маси и вероятно някога са достигали 200 до 250 слънчеви маси, като по този начин поставят предизвикателство пред съвременните теории за раждането и за еволюцията на звездите. Анализът сочи, че тези обекти са бели джуджета. В други видове обаче като например днешните ръкоперки се превръщат в бели дробове. На височина мушкатото обикновено достига най-много до около 70-80 cm, но в родината си в Африка старите растения се превръщат в малки дръвчета. Звездите с маса по-голяма от formula_1 избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Спектрите на белите джуджета силно се отличават от спектрите на звездите от главната последователност и от гигантите. Звездите с маса по-голяма от formula_1 избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Днес има голямо количество непреки астрономически наблюдения на черни дупки в два обхвата на масите:


Освен това има известни свидетелства за черни дупки с междинни маси, с няколко хиляди слънчеви маси. Смята се, че огромните напрежения, необходими за това, са съществували в най-ранните стадии от образуването на Вселената, създавайки първични черни дупки с маси, по-малки дори от тази на Слънцето. Звездите от главната последователност с маси formula_7 се превръщат отначало в червени гиганти, а след това в червени свръхгиганти; звезди с маси formula_8 – непосредствено в червени свръхгиганти. Звездният колапс би генерирал черни дупки, съдържащи поне три слънчеви маси. Звезди, с маса по-голяма от границата на Чандрасекар избухват като свръхнови и се превръщат в неутронни звезди или черни дупки. Също е възможно образуването на свръхмасивни черни дупки, съдържащи милиони и милиарди слънчеви маси, когато голям брой звезди са групирани в сравнително малка област в пространството или чрез падане на голямо количество маса в черна дупка, или чрез многократно сливане на по-малки черни дупки. Това наблюдение може да подкрепи идеята, че супермасивните черни дупки нарастват чрез поглъщане на околните по-малки черни дупки и звезди. Някои галактики нямат свръхмасивни черни дупки в центровете си. Звезди, с маси по-малки от Границата на Чандрасекар се превръщат в червени гиганти, които впоследствие загубват най-външните си слоеве, които образуват планетарна мъглявина, а ядрото на звездата се превръща в бяло джудже. "черни дупки". Съществуват, все пак, няколко хипотези относно механизмите на образуване и първоначалните маси на прогениторите на свръхмасивните черни дупки. Тези черни дупки растат за сметка на масата на звездите в приемната галактика по начин, който все още не е напълно разбран. По-масивни звезди могат да колабират до черни дупки в края на своя жизнен цикъл. Това е една от най-масивните черни дупки, наблюдавани в близките галактики. В същото време разработва теорията за еволюцията на звездите. Планетарна мъглявина

Планетарната мъглявина е сравнително кратка фаза от еволюцията на 95% от звездите (включително и Слънцето), при която червените гиганти се превръщат в бели джуджета. Масивните черни дупки в центровете на галактиките притежават най-мощните струи, но тяхната структура и поведение са подобни на тези на по-малките неутронните звезди и черни дупки. Най-очевидната хипотеза е, че зародишите са черни дупки с маса от десетки или стотици слънчеви маси, които са останали след взривовете на масивни звезди и растат чрез акреция на материя. Чрез поглъщане на други звезди и сливане с други черни дупки, може да се формират свръхмасивни черни дупки с милиони пъти по-голяма маса от тази на Слънцето. Очаква се черни дупки със звездна маса да се формират при колапса на много масивни звезди в края на техния жизнен цикъл. Акреционните дискове са често срещани около по-малки звезди, остатъци от звезди в двойни системи или около черни дупки. Други вампири се превръщат денем в животни – най-често кучета, вълци, котки, кукумявки и черни петли. Между тези видове черни дупки изглежда, че има само оскъдица от черни дупки със средна маса. Има някои предпазливи сведения за образуването на малки черни дупки на Земята в ускорители на частици, но това все още не е потвърдено.