KOMISIJOS SPRENDIMAS
2005 m. kovo 2 d.
dėl pagalbos schemos Italijos profesinio ugdymo įstaigų pertvarkymo
(pranešta dokumentu Nr. C(2005) 429)
(tik tekstas italų kalba yra autentiškas)
(Tekstas svarbus EEE)
(2006/225/EB)
EUROPOS BENDRIJŲ KOMISIJA,
atsižvelgdama į Europos bendrijos steigimo sutartį, ypač į jos 88 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą,
atsižvelgdama į sutartį dėl Europos ekonominės erdvės, ypač į jos 62 straipsnio 1 dalies a punktą,
atsižvelgdama į K(2003) 793 galutinis (1) sprendimą, kuriuo Komisija nutarė pradėti Sutarties 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą dėl pagalbos C22/2003 (ex NN168/2002),
pakvietusi suinteresuotąsias šalis pateikti savo pastabas pagal nurodytus straipsnius ir atsižvelgdama į šias pastabas,
kadangi:
I. PROCEDŪRA
(1)
2002 m. gegužės 27 d. raštu Nr. A/14236, registruotu 2002 m. gegužės 31 d., Komisija gavo Pjemonto regiono savivaldybės skundą dėl 2002 m. vasario 25 d. sprendimo Nr. 57-5400.
(2)
2002 m. rugsėjo 13 d. raštu Nr. D/55115 Italijos tarnybų buvo paprašyta papildomos informacijos. Pranešėjas, kurį Komisija informavo apie pranešimą 2002 m. rugsėjo 16 d. raštu Nr. D/55127, papildomą informaciją pateikė 2002 m. lapkričio 5 d. raštu Nr. A/38090.
(3)
Italijos valdžios institucijos atsakė 2002 m. spalio 24 d. raštu Nr. 12998, registruotu 2002 m. lapkričio 8 d. (A/38204).
(4)
2003 m. kovo 21 d. raštu Nr. SG(2003)D/229057 Komisija informavo Italiją, kad nusprendė pradėti sutarties 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalų tyrimo procesą, dėl pagalbos schemos, kuri taikoma ne tik Pjemonto regione, bet beveik visoje šalyje.
(5)
Komisijos sprendimas pradėti tyrimą buvo paskelbtas Oficialiąjame Europos Sąjungos leidinyje (2). Komisija pakvietė suinteresuotąsias šalis pristatyti savo pastabas.
(6)
2003 m. birželio 6 d. raštu Nr. A/33954 Komisija gavo suinteresuotųjų šalių pastabas. Šios pastabos buvo persiųstos Italijai 2003 m. rugsėjo 4 d. raštu Nr. D/55630. 2003 m. spalio 10 d. raštu Nr. A/37007 iš Italijos buvo gautas prašymas pratęsti atsakymo pateikimo terminą. 2003 m. lapkričio 11 d. raštu Nr. A/37736 Italija pateikė savo pastabas.
(7)
2003 m. balandžio 16 d. įvyko Italijos valdžios institucijų ir Komisijos tarnybų susitikimas. Po jo 2003 m. birželio 13 d. raštu Nr. A/34148, buvo išsiųstos Italijos pastabos dėl tyrimo pradžios.
(8)
2003 m. gruodžio 18 d. raštu Nr. D/58151 Komisija paprašė Italijos pateikti daugiau informacijos.
(9)
2004 m. vasario 19 d. raštu Nr. A/31204 Italijos valdžios institucijos paprašė pratęsti terminą. Komisija pratęsė terminą 2004 m. vasario 26 d. raštu Nr. D/51435. Italijos tarnybos pateikė paprašytą informaciją 2004 m. balandžio 7 d. raštu Nr. A/32487 ir 2004 m. balandžio 14 d. raštu Nr. A/32628.
II. IŠSAMUS PAGALBOS APRAŠYMAS
(10)
Pasak informatoriaus apie neteisėtą pagalbą, pagalba būtų buvusi suteikta Pjemonto profesinio ugdymo įstaigoms, remiantis Pjemonto regiono savivaldybės 2002 m. vasario 25 d. sprendimu Nr. 57-5400. Tai būtų sudaryta galimybė pažeisti sutarties 88 straipsnio 3 dalį.
(11)
Tačiau iš dokumentų, kuriuos Italijos tarnybos pateikė atsakydamos į Komisijos parašymą pateikti daugiau informacijos (A/38204), paaiškėjo, kad rezoliucija Nr. 57-5400/2002 sudarė tik ministerijos dekreto Nr. 173/2001 (toliau - MD 173/2001) taisykles Pjemonto regione, ypač vieno iš paprogramių vykdymą; t. y. „kompensacija už buvusius mokėjimus“.
(12)
Suteikta pagalba, remiantis anksčiau paminėtu paprogramiu, yra skirta grąžinti ugdymo įstaigų skoloms, susijusioms su turėtų finansinių ir darbo užmokesčio išlaidų grąžinimu, ir yra suderinta kaip negrąžintina finansinė pagalba. Pagalbą gali gauti įvairių formų, pelno siekiančios ir nesiekiančios, profesinio ugdymo įstaigos. Didelės bendrovės taip pat nėra išimtis.
(13)
MD 173/2001 taip pat numatyti ir kiti paprogramiai:
a)
„personalo savanoriško išėjimo iš darbo skatinimas“;
b)
„pastatų ir inventoriaus pritaikymas privalomiems apsaugos standartams ir geresnėms neįgaliųjų galimybėms patekti į pastatus“;
c)
„informacinių sistemų patobulinimas“;
d)
„instruktorių rengimas pagal akreditavimo sąlygas“.
(14)
Italijos valdžios institucijos 2002 m. lapkričio 8 d. raštu Nr. A/38204 patvirtino, kad Nacionalinis fondas suteikė 180 mlrd. ITL (apie 93 mln. EUR) pagalbą, kuri buvo įgyvendinta ir išdalinta įvairiems Italijos regionams, remiantis MD 173/2001. Tai atitinka 2000 m. gruodžio 23 d. įstatymo Nr. 388 įgyvendinimo normas, kuriose pateikiami „Metinio ir daugiamečio valstybės balanso sudarymo reikalavimai (2001m. finansų įstatymas)“ (toliau - Įstatymas Nr. 388/2000), kur 118 straipsnio 9 dalyje išdėstoma profesinio ugdymo įstaigų pertvarka, atsižvelgiant į jų akreditavimą.
(15)
Raštu, minėtu 14 punkte, Italijos valdžios institucijos patvirtino, kad, jų nuomone, pagalba nėra laikoma valstybės pagalba, nes ji skirta paremti nekomercinei bendros svarbos veiklai.
(16)
Italija nurodė, kad, daliniu 2000 m. gegužės mėn. valstybės ir regionų susitarimu, taikoma akreditavimo sistema buvo, bent jau faktiškai, susieta su ugdymo įstaigų pertvarkymu, remiantis nuostatomis, esančiomis 1997 m. birželio 24 d. įstatymo Nr. 196 17 straipsnyje, pavadintame „Užimtumo skatinimo normos“ (toliau įstatymas Nr. 196/97). Šis klausimas buvo patvirtintas įstatymo Nr. 388/2000 118 straipsnio 9 dalyje ir įgyvendintas dokumentu MD 173/2001.
(17)
Italijos nuomone, tokiu ugdymo įstaigų finansavimu buvo siekiama pašalinti tam tikrus organizacinius pagalbos gavėjų nesklandumus, galinčius tapti akreditavimo nesklandumais. Iš tiesų tik akredituotoms ugdymo įstaigoms nuo 2003 m. liepos mėn. buvo leista švietimo veiklą finansuoti viešaisiais ištekliais.
(18)
Kita vertus, nuo 1997 m. ugdymo įstaigos galėjo teikti privataus ugdymo paslaugas, t. y. komercinio ugdymo paslaugas rinkos sąlygomis, kuriomis teisiškai įgyvendinami nacionaliniai dokumentai (ypač „Treu paketas“; 1999 m. gegužės 17 d. įstatymas Nr. 144, nustatantis, kad „Investicijų dydžiai įgalioja valstybę atlikti užimtumo skatinimo ir INAIL tvarkos pertvarką, taip pat ir įstaigų apsaugos pertvarką“, ir 2000 m. kovo mėn. valstybės ir regionų susitarimas).
(19)
Tačiau, Italijos nuomone, aptariamas dydis nebūtų davęs konkurencinės naudos, nes skirtas „istorinių“ įstaigų patirčiai ir „know-how“ išsaugoti (viena iš reikalaujamų sąlygų pagalbai gauti yra nuo 3 iki 5 metų susitarimo su finansuojančiomis viešosiomis įstaigomis, turėjimas). Todėl buvo būtina leisti šioms įstaigoms įvykdyti nustatytas akreditavimo sąlygas, kad galėtų tęsti ugdymo veiklą liberalioje rinkoje. Galima pridurti, kad šios įstaigos, veikiančios vietiniu lygiu (savivaldos teritorijoje), nebūtų sugebėjusios įgyvendinti pokyčių.
(20)
Kadangi vertinamoji priemonė turi būti taikoma visoje nacionalinėje teritorijoje, remiantis Italijos pateikta informacija, Friuli Venecijos, Giulijos, Sicilijos ir Kampanijos regionai pagalbos schemos neįgyvendino. Sardinijos ir Trento autonominė provincija priemonę pritaikė, remiantis 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamentu (EB) Nr. 69/2001dėl EB Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo mažesnės svarbos pagalbai („de minimis“) (3). Toskanos ir Umbrijos regionai pritaikė minėtą sprendimą pradėjus šio atvejo tyrimo eigą. Tik Bolzano autonominei provincijai nebuvo suteiktas joks finansavimas pagal DM 173/2001, nes neatitiko numatyto dydžio. Kiti regionai tik iš dalies įgyvendino šiuos paprogramius.
III. PROCESO PRADĖJIMO PRIEŽASTYS
(21)
Komisija pastebėjo, kad tik ugdymo įstaigos gavo pagalbą iš Nacionalinių fondų. Dar daugiau, šie fondai buvo parinkti pagal specialius kriterijus, nustatytus regionų, taigi, buvo manoma, kad numatytas dydis bus kaip atrankos kriterijus ir įsipareigos viešąsias įstaigas.
(22)
Antra, Komisija išreiškė dideles abejones dėl to, kad profesinis ugdymas gali būti suprantamas kaip ne komercinė, o visuotinės svarbos veikla, kitaip nei pradžioje tvirtino Italijos tarnybos. Į tai Komisija išdėstė savo poziciją: šis įnašas galėtų pagerinti finansinę pagalbos gavėjų padėtį, jei bus mažinamos išlaidos, kurias pagalbos gavėjai būtų turėję padengti patys.
(23)
Galiausiai, nors ugdymas tikriausiai sudaro tik ribotą pasikeitimo tarp bendrijų dalį, nebuvo galima neatsižvelgti į tai, kad kai kurios švietimo įstaigos veikė Bendrijos lygiu. Šios įstaigos galėtų būti suinteresuotos įeiti į Italijos rinką.
(24)
Komisija mano, kad aptariamas dydis galėtų būti valstybės pagalba pagal sutarties 87 straipsnio 1 dalį.
(25)
Nuo tos akimirkos, kai minima pagalba yra suprantama kaip valstybės pagalba, ši suma turėtų būti įvertinta remiantis sutarties reikalavimais ir kitomis bendrijų normomis.
(26)
Komisija išreiškė nuomonę, kad tik pagal programą „veiksmingų struktūrų ir inventoriaus diegimas ir priežiūra“ galima būtų gauti pagalbą neįgalių darbuotojų užimtumui. Panašiai pagalbą pagal programą „švietėjų ugdymas“ galėtų gauti įstaigos, tenkinančios 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamente (EB) Nr. 68/2001 nustatytus kriterijus, dėl EB Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo ugdymo pagalbai (4).
(27)
Visos kitos nepagrindinės programos turi būti kvalifikuojamos, Komisijos nuomone, kaip finansavimo pagalba ir negali būti pateisinamos jokia sutarties norma.
IV. SUINTERESUOTŲJŲ ASMENŲ NUOMONĖS
(28)
Suinteresuotų asmenų nuomonės buvo pateiktos Komisijai tik iš vienos nacionaliniu lygiu veikiančios Italijos švietimo įstaigos, kuri taip pat yra aptariamo dydžio gavėja.
(29)
Minėta įstaiga mano, kad Italijos normos dėl įėjimo į švietimo rinką yra tokios pat tiek nacionalinėms, tiek kitoms Bendrijos įstaigoms. Taip pat pastebi, kad veikiančios švietimo įstaigos, kad galėtų būti finansuojamos iš viešųjų išteklių, privalo būti pasiekusios tam tikrą švietimo veiklos lygį, turėti glaudžius ryšius su socialine ir darbdavių aplinka ir atitikti kriterijus, nustatytus regionų. Tai priežastis, dėl kurios jokia užsienio švietimo įstaiga nebūtų sugebėjusi iki dabar atitikti nustatytas sąlygas.
V. ITALIJOS PASTABOS
(30)
Italijos nuomone, aptariamas dydis nelemia keitimosi tarp Bendrijos narių nuo tada, kai akreditavimo sistema, paremta objektyviais kriterijais, nustatytais regionų normų, nėra kitų regionų arba šalių narių ugdymo įstaigų teisių kliuviniu ar apribojimu.
(31)
Italijos tarnybos nuomone, naujai atėjusiems nebūtų kenkiama teikiant pagalbą Italijos švietimo įstaigoms, kurios mano turinčios sunkumų aptarnauti savo teritoriją esą dėl nuostolių, patirtų praeityje ir aptariamu dydžiu ketinamų kompensuoti. Taigi, Italijos nuomone, pagalba, kaip priemonė anksčiau patirtiems nuostoliams viešosios ugdymo sistemos srityje dengti, neatitinka pagalbos pagal Sutarties 87straipsnio 1 dalį.
(32)
Be to, Italijos nuomone, užsienio bendrovės neturėtų susidomėti ėjimu į Italijos viešojo švietimo rinką, nes nesugebėtų uždirbti pelno - tai įrodo būtinas aptariamas dydis.
(33)
Galiausiai, pajamų neduodantis profesinis ugdymas, finansuojamas viešųjų išteklių, tiesiogiai neapmokamas pagalbos gavėjų, teikiamas viešosios švietimo sistemos srityje, neturėtų būti suprantamas kaip komercinė veikla, remiantis Italijos tarnybų nuomone, ir svarbiausia, kad tai neturėtų būti dėl „Humbel“ (5) ir „Wirth“ (6) teisminės praktikos.
(34)
Pjemonto regionas sutinka, jog dydis yra pasirenkamas, ir reikalauja viešųjų išteklių panaudojimo, tačiau neigia tai, kad bus naudinga arba turės įtakos keitimuisi tarp Bendrijos narių. Atsižvelgdamas į pirmą aspektą, Pjemontas mano, kad suteikta pagalba yra tik kompensacija už suteiktas ugdymo įstaigų paslaugas tokiu dydžiu, kuris buvo minimas kalbant apie ugdymo paslaugos teikimą viešųjų institucijų srityje. Atsižvelgdamas į antrą aspektą, Pjemonto mano, kad nėra komercinio keitimosi švietimo paslaugomis tarp šalių narių. Keitimosi didžiausios kliūtys - tai kalba ir ryšio nebuvimas su teritorija. Pjemonto nuomone, gali egzistuoti Bendrijų privati ugdymo rinka (arba ugdymo paslaugų komercinė konkurencija).
(35)
Bet kokiu atveju, joks išankstinis sumų nustatymas nebūtų buvęs priežastis ateiti naujiems rinkos veikėjams nuo tada, kai šie jau nebūtų atlaikę kaštų, kuriuos praeityje buvo priversti atlaikyti pagalbos gavėjai. Jei ši nauda būtų parodyta, būtų kalbama, Pjemonto regiono nuomone, tik apie vietinės rinkos iškreipimą, kas pagal Sutarties 87 straipsnio 1 dalį negalėtų būti taikoma.
VI. PAGALBOS ĮVERTINIMAS
(36)
Komisijos analizėje pripažįstama, kad pagalba sudaryta iš bendrų aptariamų sumų, o ne iš individualios pagalbos teikimo nustatytiems objektams. Iki tyrimo pradžios Italijos tarnybos buvo išsamiai supažindintos su Komisijos abejonėmis dėl pagalbos teikimo tvarkos. Jei jos būtų pamaniusios, kad tokie specialūs atvejai turėjo būti įvertinti individualiai, būtų turėjusios informuoti Komisiją apie jų specifines savybes ir pateikti visą būtiną informaciją, dėl kurios reikia atlikti individualų tyrimą.
VI.1. Pagalbos teikimas remiantis Sutarties 87 straipsnio 1 dalimi
(37)
Sutarties 87 straipsnio 1 dalis nustato, kad valstybės teikiama pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka tada, kai lemia keitimąsi tarp šalių narių arba tarp valstybinių išteklių, kurie, remdami tam tikras bendroves arba gamybą, klaidina arba iškreipia konkurenciją.
(38)
Aptariama pagalba 180 milijardų Italijos lirų (apie 93 milijonai eurų) yra teikiama viešųjų išteklių fondo, sukurto nacionalinės normos, ir skirstoma beveik visiems Italijos regionams, kaip tai rašoma dokumente DM 173/2001.
(39)
Tik ugdymo įstaigos yra pagalbos proceso vykdytojos. Be to, pagalbos gavėjai yra parenkami pagal regionus, pagal paskirtas finansines dotacijas, pagal kitus kriterijus ir pagal kiekvieną Italijos regioną, taigi - dydžio pasirinkimas yra dvigubas.
(40)
Pasirinkimą ir viešųjų išteklių buvimą patvirtino Italijos tarnybos, reikšdamos savo nuomonę.
VI.1.1. Ekonominės veiklos pristatymas
(41)
Pirmiausia reikia pabrėžti, kad bendrovės koncepcija konkurencijos teisių erdvėje apima, kaip tai patvirtinta Teismo (7) praktikoje, bet kokį vienetą, užsiimantį ekonomine veikla, nepriklausomai nuo juridinio statuso (pavyzdžiui, nesiekianti pelno), nuo dydžio arba veiklos, kuri yra finansuojama, ir kad bet kokia veikla, kurios esmė siūlyti paslaugas arba turtą tam tikroje rinkoje, yra ekonominė veikla.
(42)
Ši pozicija buvo išdėstyta Komisijos 1996 m. (8) ir 2000 m. (9) pranešimuose dėl bendrų paslaugų Europoje, taip kaip Komisijos pranešime Europos Tarybai dėl Laeken (10).
(43)
Skirtumą tarp ekonominių ir neekonominių paslaugų neseniai paaiškino Komisija (žr. Žaliosios knygos dėl bendro pobūdžio paslaugų 44 punktą (11), kuris, beje, cituojamas ir Baltojoje knygoje ta pačia tema (12)). Šaltiniuose teigiama, kad bet kokia veikla, apimanti turto ir paslaugų siūlymą, rinkos duomenimis yra ekonominė paslauga. Vadinasi, ekonominė ir neekonominė veikla gali egzistuoti viena šalia kitos tame pačiame sektoriuje ir retkarčiais netgi gali būti aprūpinama tos pačios organizacijos. Vidaus rinkos konkurencijos ir valstybės pagalbos taisyklės taikomos pirmosioms.
(44)
Vidaus rinkos ir konkurencijos taisyklės nėra taikomos neekonominei veiklai ir, vadinasi, nedaro jokios įtakos visuotinės svarbos paslaugoms, kiek pastarosios tikrai vykdo neekonominę veiklą. Remdamasis nacionalinėmis instrukcijomis, Europos Bendrijos Teisingumo Teismas Humbel byloje priminė, kad valstybė, kuri steigia ir išlaiko tokią sistemą, nesistengia vykdyti pelningos veiklos, bet mėgina atlikti tautos deleguotas funkcijas socialinėje, kultūros ir švietimo srityse (13).
(45)
Humbel sprendimas nustato, kad kursai, vykę nacionalinio švietimo technikos institute, negali būti suprantami kaip paslauga pagal Sutarties 50 straipsnį. Būtent pastarojo straipsnio pirmojoje dalyje numatyta, kad paprastai tik atitinkamos paskaitos (tam tikra tema) turi būti suprantamos kaip paslauga pagal tą pačią sutartį.
(46)
Wirth (14) sprendimas patvirtina Humbel bylos išvadas, pagal kurias pagrindinė kompensavimo/atlyginimo savybė yra tai, kad tai sudaro paslaugos atitikmenį ir paprastai yra suderinama su paslaugos teikėju ir jos gavėju. Tame pačiame sprendime Teismas atsižvelgia į tai, kad tokios savybės nėra vedant kursus nacionalinio švietimo sistemos srityje.
(47)
Remiantis Wirth bylos Teisingumo Teismo sprendimu daugelis organizacijų, vykdančių išskirtinai tik socialines funkcijas, nesiorientuojančių į pelną ir neketinančių vykdyti nei gamybinių, nei komercinių veiksmų, paprastai neįtraukiamos į Bendrijos įstaigų, kurioms taikomos konkurencijos ir vidaus rinkos taisyklės, sąrašą (15).
(48)
Analizuojamu atveju iš Italijos pateiktos informacijos paaiškėjo, kad suinteresuotų ugdymo institucijų vykdyta veikla buvo dviguba. Viena vertus, jos teikė įstaigų ugdymo paslaugas, turinčias socialinius tikslus ir skirtas atskiriems individams, ir buvo viešo ugdymo sistemos dalis, finansuojama valstybės ir jos regionų, remiantis aiškia ir paprasta nustatytų leistinų išlaidų grąža. Kita vertus, jos turėjo galimybę (ir daugeliu atvejų faktiškai ja naudojosi) vykdyti komercinę ugdymo veiklą, skirtą tiek bendrovėms ir jų darbininkams, tiek atskiriems individams, už kurią buvo atsilyginama rinkos kaina. Italijos tarnybos įpareigojo pagalbos gavėjus atskirti su tuo susijusias išlaidas.
(49)
Taigi, galima manyti, kad pirmo pavyzdžio paslauga nedaro įtakos jokiai ekonominei veiklai. Iš to išeina, kad aptariama veikla nėra valdoma konkurencijos ir vidaus rinkos taisyklių ir, vadinasi, nepatenka į Sutarties 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
(50)
Komisija pastebi, kad, kaip patvirtina nesena Teismo praktika, ekonominės veiklos samprata dar tik formuojasi ir dažnai susijusi su kiekvienos šalies narės politiniais sprendimais. Šalys narės gali nuspręsti perleisti bendrovėms tam tikras tradicines funkcijas, suprantamas kaip dominuojančias šalyje. Šalys narės gali taip pat sudaryti produktui ar paslaugai rinkoje tokias sąlygas, be kurių jie apskritai neegzistuotų. Šio įsikišimo padarinys yra tas, kad aptariamos veiklos sritys tampa ekonominėmis ir patenka į aplinką, kurioje taikomos konkurencijos taisyklės.
(51)
Teismas pastebėjo kad pacientų vežimas yra veikla, siūloma darbuotojų, veikiančių avarinio transporto ir pacientų transportavimo paslaugų rinkoje. Pateiktu Teismui atveju tokios paslaugos buvo draudžiamos nesiekiančių pelno įstaigų. Tačiau teismas priminė, kad minėta savybė nėra ta, kuri gali išskirti bendrovę iš sąrašo, sudaryto pagal Sutarties 87 straipsnį, tuo atveju, jei tos pačios įstaigos taip pat vykdo ekonominę veiklą (16).
(52)
Teismas taip pat pastebėjo, kad produktai, esantys gydymo įstaigoje, yra ekonominės veiklos dalis. Faktas, kad paslauga nėra apmokama tiesiogiai paciento, bet finansuojama iš viešųjų fondų, nelemia jos klasifikavimo ekonominės veiklos skalėje (17).
(53)
Šį požiūrį patvirtino kiti du Teismo (18) sprendimai. Kai kurios šalys narės palaikė mintį, kad medicinos paslaugos nėra ekonominė veikla, remdamosi faktu, kad pacientai, kuriems reikia ligoninės paslaugų, nebūtinai moka už jiems suteiktas paslaugas. Teismas manė, kad medicinos paslaugos yra ekonominės veiklos paslaugos, nepriklausomai nuo fakto, kad panašios paslaugos nors būtinai turi būti apmokėtos pacientų, iš tiesų yra apmokamos viešųjų įstaigų ir ligonių kasų.
(54)
Be to, solidarumo buvimas nebūtinai atmeta pasipelnymo galimybę. Kai kurie veikėjai gali sutikti atsižvelgti į tokius aspektus kaip solidarumas, turėdami galvoje kitokią naudą, galimą gauti dalyvaujant aptariamame sektoriuje. Taip pat bendrovės, nesiekiančios pelno, gali varžytis su pelno siekiančiomis, vadinasi, gali atitikti bendroves sampratą pagal Sutarties 87 straipsnį.
(55)
Komisija negali išskirti, kad tokia veikla, vykdyta ugdymo įstaigų, net ir profesinio ugdymo veikla, vykdyta viešojo švietimo sistemoje, būtų klasifikuojama kaip ekonominė veikla.
(56)
Šiam paskutiniam atvejui turėtų būti taikoma Sutarties 86 straipsnio 2 dalis, kuri reglamentuoja ekonominės veiklos bendrovių veiklą. Minėtas straipsnis taip pat nustato, kad tokios bendrovės yra reguliuojamos sutarties taisyklių, ypač konkurencijos, tiek, kiek jų taikymas nekenkia jų taikymui. Tai taip pat patikslina kad keitimosi plėtra neturi būti priešinama Bendrijos interesams.
(57)
Turint galvoje tai, kad ugdymo įstaigoms buvo patikėta visuotinės paslaugos misija pagal nacionalines ir regionines normas, verta paminėti susitarimus, sudarytus tarp Italijos regionų ir ugdymo įstaigų, ir tai, kad nebuvo kompensavimo perviršijimo rizikos, nes pagalba negalėjo viršyti numatytų atskiruose buhalteriniuose dokumentuose sumų. Todėl galima susitarti dėl sutarties 86 straipsnio 2 dalies išimties.
(58)
Priešingai, Komisija baigdama sako, kad ekonominė veikla būtų pakankamai išbandyta ryšium su antro tipo veikla, apie kurią kalbama 48 punkte. Tai paliudija tų pačių Italijos tarnybų pateikti duomenys.
VI.1.2. Konkurencijos iškraipymas ir poveikis mainams
(59)
Grįžtant prie Sutarties 87 straipsnio taikymo, pagalba iškreipia arba kelia grėsmę iškreipti konkurenciją tiek, kiek lemia mainus tarp šalių narių. Tai liečia ir Valstybės pagalbą - šios dvi sąlygos dažnai yra tarpusavyje susijusios.
(60)
Atskirai nagrinėjant tarptautinius mainus, pirmos instancijos Teismas (19) priminė, kad kai finansinė pagalba sustiprina vienos įmonės padėtį kitų konkuruojančių įmonių atžvilgiu Bendrijų rinkoje, tai pastarajai daroma įtaka. Tai pastebima, kai pagalbą gaunanti įmonė aktyviai dalyvauja prekyboje tarp šalių narių arba keliose šalyse narėse yra pasirašytų derybinių sutarčių dalyvė.
(61)
Taip pat pagalbos pobūdis gali būti net toks, kad turėtų įtakos mainams tarp šalių narių ir iškraipytų konkurenciją, net jei pagalbą gaunanti įmonė, konkuruojanti su kitų šalių narių įmonėmis, tiesiogiai nedalyvauja tarptautinėje veikloje. Būtent, kai viena šalis narė suteikia pagalbą vienai įmonei, vidaus pasiūla gali ir nekisti arba išaugti, dėl ko kitų Šalių narių įmonėms teikti savo paslaugas tokios šalies narės rinkoje galimybė sumažėja.
(62)
Tuo tarpu nei tiesioginis dalyvavimas eksporto veikloje iš pagalbą gaunančios pusės (20), nei esamų mainų buvimas toje pačioje rinkoje tarp šalių narių nėra būtini, siekiant įrodyti daromą įtaką mainams. Dar daugiau, nei ribojama pagalba, nei sąlyginai maža įmonės svarba neleidžia a priori daryti išvadą, kad nėra daroma įtaka mainams.
(63)
Šiuo atžvilgiu Komisija pastebi, kad, nagrinėjamu atveju, kai kurie naudos gavėjai yra aktyvūs bent jau regioniniu lygiu (kai kurias atvejai net ir nacionaliniu lygiu) ir atspindi reikšmingą apyvartą, kuri suteikia jiems galimybę peržengti kliūtis, pasitaikančias plečiant paslaugų pasiūlą Bendrijos rinkoje. Dar daugiau, Komisija pastebi, kad tokie pagalbos gavėjai jau veikia tarptautiniu lygiu.
(64)
Vienas pagalbos gavėjas jau veikia keliose šalyse narėse - Belgijoje (4 atstovybės), Prancūzija (7 atstovybės), Vokietija (4 atstovybės) ir Jungtinė Karalystė (1 atstovybė); taip pat ne šalyse narėse - Šveicarijoje; net ne Europos šalyse - Argentinoje. Ši įmonė taip pat yra ir tarptautinio tinklo „Exemplo“ partnerė. Ji turi 14 europinių agentūrų, kurių tikslas veikti dalijimosi žiniomis, etalonų nustatymo srityse, bendradarbiavimo Bendrijų projektuose, specifinėse rinkos srityse, skirtose elektroninei komercijai ir tinklo paslaugų plėtrai.
(65)
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, ir į daromą įtaką mainams, Komisija daro išvadą, kad šalies teikiamos pagalba turi būti klasifikuojama pagal Sutarties 87 straipsnio 1 dalį, turint omenyje, kiek tai iš tiesių gali lemti Bendrijų mainų santykius.
VI.2. Pagalbos teisėtumas
(66)
Komisija pastebi, kad šiuo konkrečiu atveju nebuvo laikomasi išankstinės informacijos pateikimo pareigos, nustatytos Sutarties 88 straipsnio 3 dalyje.
(67)
Komisijai iš anksto nebuvo pateikta informaciją apie valstybės pagalbos atitikimą minimoms nuostatoms, todėl anksčiau minėta tvarka pažeidė Sutarties 88 straipsnio 3 dalį, o pagalbos teikimas buvo neteisėtas.
VI.3. Pagalbos atitikimas Sutarties 87 straipsniui
(68)
Programos sudėtinė dalis „pagalba mokant turėtus mokesčius“ iš esmės galėtų patekti į reglamento „de minimis“ (21) taikymo sferą, nes pati tvarka nepatenka nei į skiriamus reglamento sektorius, nei į pagalbą veiklai, susietai su eksportu ar pavaldžiai teikiant pirmenybę naudoti vidinį produktą. Tačiau reikia pažymėti, kad suteiktos pagalbos dydis viršija nustatytą 100 000 eurų ribą.
(69)
Komisija laikosi nuomonės, kad šiuo atveju nagrinėjama taikymo priemonė negali būti laikoma kaip atitinkanti reglamentą „de minimis“. Dar daugiau, Italijos valdymo organai nė karto nesirėmė „de minimis“ taikymu šiuo konkrečiu atveju.
(70)
Kadangi ši priemonė nepatenka nei į vieną leistiną mokėjimą, numatytą pagalbos švietimui reglamento 4 straipsnio 7 dalies a - f punktuose (22), jai negali būti taikoma anksčiau minėto reglamento išimtis. Taip pat jis niekada nebuvo vertinamas kaip pagalba formuoti pačius Italijos valdymo organus.
(71)
Jei pagalba vertinama remiantis (EBB) Komisijos 2001 m. sausio 12 d. reglamentu Nr. 70/2001 dėl EB Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo dėl Valstybės pagalbos smulkioms ir vidutinėms įmonėms (23), Komisija pastebi, kad šioje programos sudėtinėje dalyje nenumatyta investicijų pagalba nei teikiant materialią, nei nematerialią pagalbą. Priešingai, ji yra išskirtinai skirta išlaidoms mažinti, suteikiant pagalbą mokant turėtus mokesčius, kurie įvardijami kaip pagalba funkcionavimui, kuri paprastai nėra Komisijos teigiamai vertinama.
(72)
Pagalbos teikimas funkcionavimui, nesusietam su jokiomis pridėtinėmis išlaidomis dėl papildomų visuotinės svarbos paslaugų vykdymo, gali sudaryti terpę bendrų išlaidų, kurias paprastai turi padengti pati įmonė savarankiškai, mažinimui.
(73)
Faktas, kad pagalba funkcionavimui gali būti teikiama išskirtinai tik taikant 87 straipsnio 3 dalies a punktą, kai yra tenkinami valstybinės pagalbos regioniniu lygiu gairių 4.15 punkte (24) numatyti reikalavimai. Atkreiptinas dėmesys į tai, kad šiuo konkrečiu atveju nacionalinė nuostata susijusi su šiuo klausimu yra vienodai taikoma visoje šalies narės teritorijoje, be jokiu skirtumų, kuriais būtų siekiama išlyginti esamus neigiamus regioninius skirtumus.
(74)
Komisija mano, kad nagrinėjamas režimas netenkina nei vienos aukščiau minėtos sąlygos. Dar daugiau, Italijos valdymo organai nesirėmė nei reglamentu dėl pagalbos teikimo smulkioms ir mažoms įmonėms, nei gairėmis dėl regioninės pagalbos.
(75)
Taip pat nagrinėjama pagalba neskatina jokio kito Bendrijos horizontalaus tikslo, numatyto Sutarties 87 straipsnio 3 dalies c punkte, kaip kad R&S, įdarbinimas, aplinkosauga arba sunkioje padėtyje atsidūrusių įmonių gelbėjimas ir restruktūrizavimas, vadovaujantis gairėmis, nuorodomis ir su šiuo klausimu susijusiais reglamentais.
(76)
Sutarties 87 straipsnio 2 dalies a - c punktų (25) nuostatos negali būti tiesiogiai taikomos šiuo konkrečiu atveju. Tokią pačią išvadą galima padaryti ir dėl išlygų pagal 87 straipsnio 3 dalies b - d punktus (26).
(77)
Programos sudėtinei daliai „personalo savanoriško išėjimo iš darbo skatinimas“ ir „informacinių sistemų taikymas“ galima didžiąją dalimi pritaikyti jau pateiktą pagrindimą dėl sudėtinės programos dalies „pagalba mokant turėtus mokesčius“.
(78)
Komisija mano, kad didžioji tokios pagalbos dalis turi būti laikoma pagalba funkcionavimui, dėl to, manoma, negali turėti išimčių.
(79)
Manoma, kad pagalbai, skirtai savanoriškai išeinantiems iš darbo darbuotojams padrąsinti ir sudarančiai nepateisinamai geresnę konkurencinę padėtį todėl, kad įmonės, gaunančios pagalbą, gali dirbtinai sumažinti savo personalo išlaidas palyginti su konkurentais, neturėtų būti taikomos jokios išimtys tiek pagal 2002 m. gruodžio 12 d. (ES) Komisijos reglamento Nr. 2204/2002 dėl EB Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo dėl Valstybės pagalbos įsidarbinimui (27), tiek ir pagal kitus galiojančius teisės aktus.
(80)
Panašiai ir informacinių sistemų taikymo išlaidos negali turėti išminčių, nes jos nesudaro pradinių investicijų pagal reglamentą dėl PMI (28) pagalbos, ir taip pat nėra regioninės plėtros priemonė pagal regioninės pagalbos gaires (29).
(81)
Pastatų ir priemonių pritaikymui pagal privalomąsias galiojančias normas negali būti taikomos jokios išimtys pagal dabar galiojančių taisyklių dėl Valstybės pagalbos 68 ir 76 punktus.
(82)
Priešingai, pagalbai, kuria padengiamos papildomos išlaidos, skirtos struktūrai ir priemonėms pritaikyti, siekiant įdarbinti neįgaliuosius, gali būti taikoma išimtis, vadovaujantis įdarbinimo pagalbos reglamentu (30).
(83)
Panašiai ir pagalbai, susijusiai su programos sudėtine dalimi „švietimo darbuotojų ugdymas“, gali būti taikoma išimtis pagal rengimo pagalbos reglamentą (31).
VII. IŠVADOS
(84)
Profesionalus rengimas, esantis viešojo švietimo sistemos dalis, teikiamas atskiriems asmenims ir apskaitomas atskirai, kaip tai yra pabrėžiama 44 - 49 punktuose, nėra laikomas ekonomine veikla, todėl pagalba, suteikta tokios veiklos išlaidoms, nėra reglamentuojama Sutarties 87 straipsnio 1 dalies nuostatų ir nėra valstybės pagalba.
(85)
Kita vertus, jei kuri nors veikla vykdoma viešojo švietimo sistemoje būtų pradėta laikyti ekonomine veikla pagal pateiktą ekonominės veiklos sampratą 50 - 55 punktuose, jai galėtų būti taikoma išimtis pagal Sutarties 86 straipsnio 5 dalį.
(86)
Suteikta pagalba komercinės veiklos bendroms išlaidoms padengti tenkina visas sąlygas, kad būtų laikoma valstybės pagalba ir jai būtų taikomos Sutarties 87 straipsnio 1 dalies nuostatos.
(87)
Komisija apgailestauja dėl to, kad teikiama pagalba buvo vertinama kaip valstybės pagalba pagal Sutarties 87 straipsnio 1 dalį, pažeidžiant Sutarties 88 straipsnio 3 dalį, ir konstatuoja, kad pagalbos teikimas profesinio rengimo sistemos reformai yra neteisėtas.
(88)
Programos sudėtinės dalys „struktūrų ir priemonių, skirtų saugos teisinėms normoms įgyvendinti ir neįgaliųjų poreikiams tenkinti, kūrimas ir palaikymas“ (tai, kas susiję su neįgaliaisiais) ir „švietimo darbuotojų ugdymas, siekiant įgyti kompetenciją pagal struktūrų akreditavimo standartus“ gali turėti išimčių pagal 2002 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamentą Nr. 2204/2002 dėl EB Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo dėl įdarbinimo pagalbos (32) ir 2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamentą Nr. 68/2001 dėl EB Sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo dėl formavimo pagalbos (33).
(89)
Pagalba, suteikta programos sudėtinėms dalims „pagalba mokant turėtus mokesčius“, „personalo savanoriško išėjimo iš darbo skatinimas“, „struktūrų ir priemonių, skirtų saugos teisinėms normoms įgyvendinti ir neįgaliųjų poreikiams tenkinti, kūrimas ir palaikymas“ (tai, kas susiję su privalomomis saugos normomis), neatitinka bendrosios rinkos kriterijų.
(90)
Komisija pastebi, kad reglamentas „de minimis“ (34) bendrais bruožais galėtų būti taikomas minėtosioms priemonėms, kol pastarosios nepatenka į išskirtąsias sritis, susijusias su eksportu arba tas, kurios teikia pirmenybę vidaus produktams. Darant prielaidą, kad visos reglamento „de minimis“ nuostatos patenkintos, ypač 100 000 eurų riba kiekvienu trijų metų periodu, suteikta pagalba, vadovaujantis minimomis priemonėmis, gali būti laikoma „de minimis“ ir nepatekti į Sutarties 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
(91)
Šis sprendimas dėl nagrinėjamos pagalbos teikimo tvarkos turi būti taikomas nedelsiant. Jau nusistovėjo Komisijos praktika (pagal Sutarties 87 straipsnį) prašyti pagalbos gavėjo gražinti pagalbą, kuri pagal Sutarties 88 straipsnį buvo neteisėtai suteikta ir neatitiko teisės normų reikalavimų. Ši praktika buvo patvirtinta (EB) Tarybos reglamento Nr. 659/99 14 straipsnyje, nustatančiame EB Sutarties 88 straipsnio taikymą (35).
(92)
Komisija taip pat pastebi, kad vienas sprendimas dėl vienos pagalbos teikimo tvarkos nenustato iš anksto, kad ir individualios priemonės gali būti laikomos pagalba (kadangi individualų pagalbos teikimą apima „de minimis“ nuostatos) arba galėtų, visiškai arba iš dalies, atitikti bendrosios rinką reikalavimus atskirais bruožais (pavyzdžiui, pagal vieną iš reglamento išimčių).
(93)
Pagal (EB) reglamento Nr. 569/99 14 straipsnio 12 dalies normą prie grąžinamos pagalbos taip pat turi būti priskaičiuojamos palūkanos, kurias nustato Komisija. Palūkanos skaičiuojamos nuo tos dienos, kai neteisėta pagalba perėjo pagalbos gavėjo žinion ir jam tapo prieinama, iki gražinimo dienos.
(94)
Gautos palūkanos turi būti skaičiuojamos pagal numatytas 2004 m. balandžio 21 d. (EB) Komisijos reglamento V dalies normas, numatančias (EB) Tarybos reglamento Nr. 659/99 vykdymą, kur numatyti Sutarties 93 straipsnio taikymo būdai (36).
(95)
Italija turi nurodyti neteisėtos pagalbos gavėjams per du mėnesius nuo šio sprendimo priėmimo dienos grąžinti pagalbos sumą su 94 punkte numatytomis palūkanomis. Neteisėtai gauta suma su palūkanomis turi būti galutinai grąžinta ateinančiais mokestiniais metais po šio sprendimo priėmimo paskelbimo.
(96)
Italija turi pateikti Komisijai informaciją, nurodytą šio sprendimo 1 priede: pateikti suinteresuotų pagalbos gavėjų sąrašą ir aiškiai nurodyti numatytas ir jau priimtas priemones, siekiant atgauti neteisėtą valstybės pagalbos sumą. Per du mėnesius Italija turi perduoti Komisijai visus dokumentus, kurie pateiktų įrodymus, kad neteisėtai gautos pagalbos grąžinimo procedūros pagalbos gavėjų atžvilgiu pradėtos. (aplinkraščiai, gražinimo įsakymai ir t. t.).
SPRENDIMAS:
1 straipsnis
1. Italijos Ministerijos dekretu Nr. 173/2001 suteikta pagalba, įgyvendinant įstatymą Nr. 388/2000, ryšium su profesinio rengimo veiklos išlaidomis, teikiamos atskirų asmenų kaip viešojo švietimo sistemos dalių ir turinčių atskirą apyskaitą, nepatenka į Sutarties 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį ir nėra valstybės pagalba, nes minėta veikla nėra ekonominė veikla.
2. 1 dalyje minėta pagalba, suteikta ekonominės prigimties viešojo švietimo sistemos veiklai, gali teikiama Sutarties 86 straipsnio 2 dalies nuostatomis.
2 straipsnis
1. Italijos pagalbos teikimo tvarka, nustatyta Ministerijos dekretu Nr. 173/2001, įgyvendinant įstatymo Nr. 388/2000 118 straipsnio 9 dalį, taip pat ir kitais įgyvendinimo teisės aktais priimtais Italijos regionuose, toje dalyje, kuri atitinka Sutarties 87 straipsnio 1 dalies taikymą, yra neteisėta, kadangi apie tai nebuvo iš anksto informuota Komisija pagal Sutarties 88 straipsnio 3 dalį.
2. Pagalbos teikimo tvarka atitinka bendrosios rinkos principus, kai kalbama apie programos sudėtines dalis „pastatų ir priemonių pritaikymas ir pagerinimas neįgaliesiems patekti į patalpas“ ir „rengėjų ugdymas“.
3. Pagalbos teikimo tvarka neatitinka bendrosios rinkos principų kaip kalbama apie programos sudėtines dalis „pagalba mokant turėtus mokesčius“, „personalo savanoriško išėjimo iš darbo skatinimas“, „informacinių sistemų taikymas“, „pastatų ir priemonių pritaikymas pagal privalomąsias saugos normas“.
3 straipsnis
1. Italija turi imtis visų reikiamų priemonių, kad iš pagalbos gavėjų būtų atgauta pagal 2 straipsnio 3 dalį neteisėtai suteikta pagalbos suma.
2. Pagalbos sumos išieškojimas atliekamas nedelsiant pagal nacionalinės teisės normas, kiek tai leidžia nedelsiamą ir veiksmingą šio sprendimo vykdymą.
3. Išieškojimas privalo būti atliktas vėliausiai iki ateinančių mokestinių metų pabaigos po informacijos pateikimo apie priimtą sprendimą.
4. Išieškomą sumą sudaro palūkanos, skaičiuojamos nuo datos, kai pagalba buvo suteikta, iki galutinio išieškojimo datos.
5. Palūkanos skaičiuojamos vadovaujantis (EB) Komisijos reglamento Nr. 794/2004 V skyriumi.
6. Italija ragina per du mėnesius nuo šio sprendimo paskelbimo visus pagalbos gavėjus, minimus 2 straipsnio 3 dalyje, grąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą su atitinkamomis palūkanomis.
4 straipsnis
Per du mėnesius po šio sprendimo paskelbimo dienos Italija privalo pranešti Komisijai apie priemones, kurių imtasi, ir tai patvirtinti pateikdama prie šio sprendimo pridėtą informaciją.
Per tą patį laiką Italija turi perduoti Komisijai visus dokumentus, įrodančius, kad neteisėtos pagalbos išieškojimo procedūra pradėta.
5 straipsnis
Šios sprendimo vykdytoja yra Italijos Respublika.
Parengta Briuselyje, 2005 m. kovo 2 d.