REGULAMENTUL (CE) NR. 1393/2007 AL PARLAMENTULUI EUROPEAN ȘI AL CONSILIULUI
din 13 noiembrie 2007
privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială („notificarea sau comunicarea actelor”) și abrogarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 al Consiliului
PARLAMENTUL EUROPEAN ȘI CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene, în special articolul 61 litera (c) și articolul 67 alineatul (5) a doua liniuță,
având în vedere propunerea Comisiei,
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social European (1),
hotărând în conformitate cu procedura stabilită la articolul 251 din tratat (2),
întrucât:
(1)
Uniunea și-a stabilit obiectivul de a menține și dezvolta Uniunea drept un spațiu de libertate, securitate și justiție, în cadrul căruia este asigurată libera circulație a persoanelor. Pentru realizarea acestui spațiu, Comunitatea adoptă, printre altele, măsurile care țin de domeniul cooperării judiciare în materie civilă, necesare bunei funcționări a pieței interne.
(2)
Buna funcționare a pieței interne impune necesitatea de a îmbunătăți și accelera transmiterea între statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială, în scopul notificării sau al comunicării.
(3)
Consiliul, printr-un act din 26 mai 1997 (3), a redactat o convenție privind notificarea sau comunicarea în statele membre ale Uniunii Europene a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială și a recomandat adoptarea acesteia de către statele membre în conformitate cu normele constituționale ale acestora. Această convenție nu a intrat în vigoare. Este necesar să se asigure continuitatea rezultatelor obținute în cadrul negocierilor pentru încheierea convenției.
(4)
La 29 mai 2000, Consiliul a adoptat Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 privind notificarea sau comunicarea în statele membre a actelor judiciare și extrajudiciare în materie civilă sau comercială (4). Conținutul respectivului regulament are la bază, în mod substanțial, textul convenției.
(5)
La 1 octombrie 2004, Comisia a adoptat un raport referitor la aplicarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000. Concluziile raportului arată că aplicarea Regulamentului (CE) nr. 1348/2000 a dus, în general, de la intrarea în vigoare a acestuia, în 2001, la îmbunătățirea și accelerarea transmiterii și a notificării sau a comunicării actelor între statele membre, însă, cu toate acestea, aplicarea unor dispoziții nu este pe deplin satisfăcătoare.
(6)
Eficiența și celeritatea procedurilor judiciare în materie civilă necesită transmiterea actelor judiciare și extrajudiciare în mod direct și prin mijloace rapide între autoritățile locale desemnate de statele membre. Statele membre își pot arăta intenția de a desemna doar o singură autoritate de transmitere sau de primire sau o autoritate care să îndeplinească ambele funcții pe durata unei perioade de cinci ani. Acest mandat poate fi însă reînnoit din cinci în cinci ani.
(7)
Rapiditatea transmiterii justifică utilizarea tuturor mijloacelor corespunzătoare, cu respectarea anumitor condiții privind lizibilitatea și fidelitatea actului primit. Securitatea transmiterii impune ca actul ce urmează a fi transmis să fie însoțit de un formular tip, care se completează în limba oficială sau în una dintre limbile oficiale ale locului unde se realizează notificarea sau comunicarea, sau într-o altă limbă acceptată de către statul membru în cauză.
(8)
Prezentul regulament nu ar trebui să se aplice în cazul notificării sau al comunicării unui act către reprezentantul autorizat al unei părți în statul membru în care se desfășoară procedura, indiferent de locul de reședință al acelei părți.
(9)
Notificarea sau comunicarea unui document ar trebui efectuată cât mai curând posibil și, în orice caz, în termen de o lună de la primirea de către agenția de primire.
(10)
Pentru a asigura eficiența prezentului regulament, posibilitatea de a refuza notificarea sau comunicarea actelor ar trebui să se limiteze la situații excepționale.
(11)
Pentru a facilita transmiterea și notificarea sau comunicarea actelor între statele membre, ar trebui să fie utilizate formularele tip prevăzute în anexele la prezentul regulament.
(12)
Agenția de primire trebuie să informeze destinatarul în scris, folosind un formular tip, asupra faptului că are posibilitatea de a refuza primirea actului notificat sau comunicat în momentul notificării sau al comunicării acestuia sau returnând actul agenției de primire, în termen de o săptămână, în cazul în care acesta nu este redactat într-o limbă pe care destinatarul o înțelege sau în limba oficială sau una dintre limbile oficiale ale locului de notificare sau comunicare. Această regulă ar trebui să se aplice și în cazul notificării sau al comunicării ulterioare după ce destinatarul și-a exercitat dreptul său de refuz. Aceste reguli de refuz ar trebui să se aplice și în cazul notificării sau al comunicării prin intermediul agenților diplomatici sau consulari, prin intermediul serviciilor de curierat sau prin remitere. Ar trebui să se prevadă posibilitatea înlocuirii notificării sau a comunicării unui act cu notificarea sau comunicarea către destinatar a unei traduceri a actului.
(13)
Rapiditatea transmiterii justifică notificarea sau comunicarea actelor în termen de câteva zile de la primirea actului. Cu toate acestea, în cazul în care notificarea sau comunicarea nu s-a realizat în termen de o lună, agenția de primire trebuie să informeze agenția de transmitere. Expirarea acestui termen nu implică returnarea cererii către agenția de transmitere, în cazul în care este evident că notificarea sau comunicarea se poate realiza într-un termen rezonabil.
(14)
Agenția de primire ar trebui să ia în continuare toate măsurile necesare pentru notificarea sau comunicarea actului și în cazurile în care acest lucru nu a fost posibil în termen de o lună, de exemplu, pentru că pârâtul nu s-a aflat la domiciliu, fiind în vacanță sau în deplasare de la locul de muncă. Cu toate acestea, pentru a se evita ca agenția de primire să aibă pe termen nelimitat obligația de a lua măsurile necesare pentru notificarea sau comunicarea unui act, agenția de transmitere ar trebui să poată preciza în formularul tip un termen ulterior căruia notificarea sau comunicarea nu mai este necesară.
(15)
Date fiind diferențele dintre statele membre în ceea ce privește normele de procedură, data luată efectiv în considerare în scopul notificării sau al comunicării variază în funcție de statul membru în cauză. În aceste condiții și ținând seama de dificultățile care pot surveni, prezentul regulament ar trebui să prevadă un sistem prin care legislația din statul membru de primire să fie cea care stabilește data notificării sau a comunicării. Cu toate acestea, în cazul în care, în conformitate cu legislația unui stat membru, un act trebuie notificat sau comunicat într-un termen determinat, data luată în considerare, în ceea ce privește reclamantul, ar trebui să fie cea stabilită de legislația acelui stat membru. Acest sistem al datei duble există numai într-un număr restrâns de state membre. Statele membre în care acest sistem se aplică ar trebui să comunice acest lucru Comisiei, care ar trebui să publice aceste informații în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene și le pune la dispoziție prin Rețeaua Judiciară Europeană în materie civilă și comercială instituită prin Decizia 2001/470/CE a Consiliului (5).
(16)
Pentru facilitarea accesului la justiție, costurile ocazionate de angajarea unui funcționar judiciar sau a unei persoane competente, în conformitate cu legislația statului membru de primire, trebuie să corespundă unei taxe unice și fixe, stabilit în prealabil de acel stat membru, cu respectarea principiilor proporționalității și nediscriminării. Cerința unei taxe unice fixe nu împiedică posibilitatea pentru statele membre de a stabili diferite taxe pentru diferite tipuri de servicii, în măsura în care aceste principii sunt respectate.
(17)
Fiecare stat membru ar trebui să poată efectua notificarea sau comunicarea actelor către persoane rezidente în alt stat membru direct prin intermediul serviciilor de curierat, prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire sau echivalentul acesteia.
(18)
Orice persoană care are un interes într-o cauză ar trebui să poată efectua notificarea sau comunicarea documentelor direct prin intermediul funcționarilor judiciari, al autorităților sau al altor persoane competente din statul membru de primire, în cazul în care o astfel de notificare sau comunicare directă este permisă în conformitate cu legislația acelui stat membru.
(19)
Comisia ar trebui să elaboreze un manual care să cuprindă informațiile relevante pentru aplicarea corespunzătoare a prezentului regulament, manual care ar trebui să fie pus la dispoziție prin Rețeaua Judiciară Europeană în materie civilă și comercială. Comisia și statele membre ar trebui să ia toate măsurile pentru a se asigura că aceste informații sunt actualizate și complete, în special în ceea ce privește datele de contact ale agențiilor de primire și ale agențiilor de transmitere.
(20)
Pentru calcularea termenelor stabilite prin prezentul regulament ar trebui să se aplice dispozițiile Regulamentului (CEE, Euratom) nr. 1182/71 al Consiliului din 3 iunie 1971 privind stabilirea regulilor care se aplică termenelor, datelor și expirării termenelor (6).
(21)
Măsurile necesare pentru punerea în aplicare a prezentului regulament ar trebui să se adopte în conformitate cu Decizia 1999/468/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (7).
(22)
Comisia ar trebui, în special, să fie împuternicită să adopte masurile necesare pentru actualizarea sau efectuarea modificărilor tehnice ale formularelor tip prevăzute în anexe. Întrucât măsurile respective au un domeniu general de aplicare și sunt destinate să modifice/elimine elemente neesențiale ale prezentului regulament, acestea trebuie să fie adoptate în conformitate cu procedura de reglementare cu control prevăzută la articolul 5a din Decizia 1999/468/CE.
(23)
Dispozițiile prezentului regulament prevalează asupra prevederilor din acordurile sau înțelegerile bilaterale sau multilaterale cu același domeniu de aplicare, încheiate de statele membre, și, în special, Protocolul anexat la Convenția de la Bruxelles din 27 septembrie 1968 (8) și Convenția de la Haga din 15 noiembrie 1965 (9), în raporturile dintre statele membre care sunt părți la aceste instrumente. Prezentul regulament nu împiedică statele membre să mențină sau să încheie acorduri sau înțelegeri vizând accelerarea sau simplificarea transmiterii actelor, cu condiția ca acestea să fie compatibile cu prezentul regulament.
(24)
Informațiile transmise în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament ar trebui să beneficieze de un regim de protecție corespunzător. Această chestiune se află sub incidența Directivei 95/46/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 24 octombrie 1995 privind protecția persoanelor fizice în ceea ce privește prelucrarea datelor cu caracter personal și libera circulație a acestor date (10), precum și a Directivei 2002/58/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 iulie 2002 privind prelucrarea datelor personale și protejarea confidențialității în sectorul comunicațiilor publice (Directiva asupra confidențialității și a comunicațiilor electronice) (11).
(25)
Până la 1 iunie 2011 și ulterior la fiecare cinci ani, Comisia trebuie să evalueze stadiul de aplicare a prezentului regulament și să propună modificările pe care le consideră necesare.
(26)
Având în vedere faptul că obiectivele prezentului regulament nu pot fi realizate în mod satisfăcător de către statele membre și că, în consecință, datorită amplorii sau efectelor acțiunii, pot fi realizate mai bine la nivelul Comunității, aceasta poate adopta măsuri, în conformitate cu principiul subsidiarității, astfel cum este prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității, astfel cum este prevăzut în același articol, prezentul regulament nu depășește ceea ce este necesar pentru realizarea acestor obiective.
(27)
Pentru ca dispozițiile să fie mai ușor accesibile și lizibile, ar trebui să se abroge Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 și să fie înlocuit cu prezentul regulament.
(28)
În conformitate cu articolul 3 din Protocolul privind poziția Regatului Unit și a Irlandei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Regatul Unit și Irlanda participă la adoptarea și aplicarea prezentului regulament.
(29)
În conformitate cu articolele 1 și 2 din Protocolul privind poziția Danemarcei, anexat la Tratatul privind Uniunea Europeană și la Tratatul de instituire a Comunității Europene, Danemarca nu participă la adoptarea prezentului regulament care, prin urmare, nu este obligatoriu pentru aceasta și nu i se aplică,
ADOPTĂ PREZENTUL REGULAMENT:
CAPITOLUL I
DISPOZIȚII GENERALE
Articolul 1
Domeniul de aplicare
(1) Prezentul regulament se aplică în materie civilă sau comercială în cazul în care un act judiciar sau extrajudiciar trebuie să fie transmis dintr-un stat membru în altul pentru a fi notificat sau comunicat. Acesta nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă, nici în ceea ce privește răspunderea statului privind acte sau omisiuni în cadrul exercitării autorității publice (acta iure imperii).
(2) Prezentul regulament nu se aplică în cazul în care nu este cunoscută adresa persoanei căreia se notifică sau comunică actul.
(3) În prezentul regulament, noțiunea de „stat membru” înseamnă orice stat membru cu excepția Danemarcei.
Articolul 2
Agenții de transmitere și agenții de primire
(1) Fiecare stat membru desemnează funcționarii publici, autoritățile sau alte persoane, denumite în continuare „agenții de transmitere”, care au competența să transmită actele judiciare sau extrajudiciare ce urmează să fie notificate sau comunicate într-un alt stat membru.
(2) Fiecare stat membru desemnează funcționarii publici, autoritățile sau alte persoane, denumite în continuare „agenții de primire”, care au competența să primească actele judiciare sau extrajudiciare provenind din alt stat membru.
(3) Un stat membru poate desemna fie o agenție de transmitere și o agenție de primire, fie o singură agenție care să îndeplinească ambele funcții. Un stat federal, un stat în care sunt în vigoare mai multe sisteme de drept sau un stat în care există unități teritoriale autonome au libertatea de a desemna mai multe asemenea agenții. Desemnarea acestora produce efecte pentru un termen de cinci ani și poate fi reînnoită la fiecare cinci ani.
(4) Fiecare stat membru prezintă Comisiei următoarele informații:
(a)
denumirile și adresele agențiilor de primire prevăzute la alineatele (2) și (3);
(b)
competența teritorială a acestora;
(c)
mijloacele de primire a actelor de care acestea dispun; și
(d)
limbile care pot fi utilizate pentru completarea formularului tip prevăzut în anexa I.
Statele membre informează Comisia cu privire la orice modificare ulterioară a acestor informații.
Articolul 3
Autoritatea centrală
Fiecare stat membru desemnează o autoritate centrală însărcinată să:
(a)
furnizeze informații agențiilor de transmitere;
(b)
identifice soluții pentru orice dificultăți care pot să apară cu ocazia transmiterii actelor în scopul notificării sau al comunicării;
(c)
înainteze, în cazuri excepționale, la cererea unei agenții de transmitere, o cerere de notificare sau comunicare către agenția competentă de primire.
Statele federale, statele în care sunt în vigoare mai multe sisteme de drept sau statele în care există unități teritoriale autonome au libertatea de a desemna mai multe organisme centrale.
CAPITOLUL II
ACTE JUDICIARE
Secțiunea 1
Transmiterea și notificarea sau comunicarea actelor judiciare
Articolul 4
Transmiterea actelor
(1) Actele judiciare sunt transmise direct și în termenul cel mai scurt între agențiile desemnate în temeiul articolului 2.
(2) Transmiterea actelor, a cererilor, a confirmărilor, a confirmărilor de primire, a certificatelor și a oricăror alte documente între agențiile de transmitere și cele de primire se poate face prin orice mijloace corespunzătoare, cu condiția ca actul primit să aibă un conținut conform și fidel cu cel al actului înaintat și ca toate informațiile conținute de acesta să poată fi citite cu ușurință.
(3) Actul care urmează să fie trimis este însoțit de o cerere redactată folosind formularul tip prevăzut în anexa I. Formularul se completează în limba oficială a statului membru de destinație sau, în cazul în care există mai multe limbi oficiale în statul membru în cauză, în limba oficială sau una dintre limbile oficiale ale locului unde urmează să se facă notificarea sau comunicarea, sau într-o altă limbă pe care statul membru respectiv a indicat că o acceptă. Fiecare stat membru indică limba sau limbile oficiale ale instituțiilor Uniunii Europene, altele decât cea proprie, în care acceptă să fie completat formularul.
(4) Actele și toate documentele transmise sunt scutite de legalizare, precum și de orice altă formalitate echivalentă.
(5) În cazul în care agenția de transmitere dorește să i se returneze un exemplar al actului, însoțit de certificatul prevăzut la articolul 10, aceasta expediază actul de notificat sau de comunicat în dublu exemplar.
Articolul 5
Traducerea actelor
(1) Solicitantul este informat de către agenția de transmitere căreia acesta îi înaintează actul în vederea transmiterii, că destinatarul poate refuza primirea acestuia, dacă actul nu este redactat în una dintre limbile prevăzute la articolul 8.
(2) Solicitantul suportă toate cheltuielile pentru traducere efectuate înainte de transmiterea actului, fără a aduce atingere unei eventuale decizii adoptate ulterior de instanță sau de autoritatea competentă cu privire la sarcina suportării acestor cheltuieli.
Articolul 6
Primirea actelor de către agenția de primire
(1) La primirea actului, agenția de primire expediază agenției de transmitere o confirmare de primire, în cel mai scurt termen și, în orice caz, în termen de șapte zile de la primire, prin cel mai rapid mijloc de transmitere, utilizând formularul tip prevăzut în anexa I.
(2) În cazul în care, pe baza informațiilor sau a actelor transmise, nu se poate da curs cererii de notificare sau comunicare, agenția de primire contactează prin cele mai rapide mijloace agenția de transmitere în vederea obținerii informațiilor sau a actelor lipsă.
(3) Dacă cererea de notificare sau de comunicare este, în mod vădit, în afara domeniului de aplicare a prezentului regulament sau dacă neîndeplinirea cerințelor de formă impuse face imposibilă notificarea sau comunicarea, cererea și actele transmise sunt returnate imediat după primire agenției de transmitere, împreună cu avizul de retur, utilizând formularul tip prevăzut în anexa I.
(4) Agenția de primire, care primește un act pentru notificarea sau comunicarea căruia nu are competență teritorială, transmite acest act, precum și cererea agenției de primire care are competență teritorială în același stat membru, dacă cererea îndeplinește condițiile prevăzute la articolul 4 alineatul (3), și informează în mod corespunzător agenția de transmitere, utilizând formularul tip prevăzut în anexa I. Agenția de primire informează agenția de transmitere cu privire la primirea actului, în conformitate cu dispozițiile alineatului (1).
Articolul 7
Notificarea sau comunicarea actelor
(1) Agenția de primire notifică sau comunică ori dispune notificarea sau comunicarea actului, fie în conformitate cu legislația statului membru de destinație, fie în modalitatea specială solicitată de agenția de transmitere, dacă o astfel de modalitate nu este incompatibilă cu legislația statului membru în cauză.
(2) Agenția de primire ia toate măsurile necesare pentru efectuarea notificării sau a comunicării unui act cât mai curând posibil și, în orice caz, în termen de o lună de la primire. În cazul în care nu a fost posibilă notificarea sau comunicarea în termen de o lună de la primire, agenția de primire:
(a)
informează imediat agenția de transmitere prin intermediul certificatului din formularul tip din anexa I, care se redactează în condițiile menționate la articolul 10 alineatul (2); și
(b)
continuă să ia măsurile necesare pentru notificarea sau comunicarea actului, cu excepția unor dispoziții contrare din partea agenției de transmitere, în cazul în care notificarea sau comunicarea pare să se poată efectua într-un termen rezonabil.
Articolul 8
Refuzul primirii unui act
(1) Agenția de primire informează destinatarul, folosind formularul tip din anexa II, că acesta poate să refuze să primească actul de notificat sau de comunicat în momentul notificării sau al comunicării acestuia ori poate să returneze actul agenției de primire în termen de o săptămână, în cazul în care acesta nu este redactat sau însoțit de o traducere în una dintre următoarele limbi:
(a)
o limbă pe care destinatarul o înțelege;
sau
(b)
limba oficială a statului membru de destinație sau, în cazul în care în acest stat membru există mai multe limbi oficiale, limba oficială sau una dintre limbile oficiale ale locului în care urmează să se efectueze notificarea sau comunicarea.
(2) Atunci când agenția de primire este informată că destinatarul refuză să primească actul, în conformitate cu alineatul (1), aceasta informează imediat agenția de transmitere prin intermediul certificatului menționat la articolul 10 și returnează cererea și actele a căror traducere este solicitată.
(3) Dacă destinatarul a refuzat să primească actul în temeiul alineatului (1), notificarea sau comunicarea actului poate fi înlocuită cu notificarea sau comunicarea către destinatar, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, a actului însoțit de o traducere în una dintre limbile prevăzute la alineatul (1). În acest caz, data notificării sau comunicării actului este data la care actul însoțit de traducere este notificat sau comunicat în conformitate cu legislația statului membru de destinație. Cu toate acestea, în cazul în care, conform legislației unui stat membru, un act trebuie notificat sau comunicat într-un termen determinat, data care se ia în considerare în ceea ce privește reclamantul este data notificării sau a comunicării actului inițial în conformitate cu articolul 9 alineatul (2).
(4) Alineatele (1), (2) și (3) se aplică și în cazul mijloacelor de transmitere și de notificare sau comunicare a actelor judiciare prevăzute în secțiunea a doua.
(5) În sensul alineatului (1), agenții diplomatici sau consulari, în cazul în care notificarea sau comunicarea este efectuată în conformitate cu articolul 13, ori autoritatea sau persoana competentă, în cazul în care notificarea sau comunicarea este efectuată în conformitate cu articolul 14, informează destinatarul că acesta poate refuza să primească actul și că orice act refuzat trebuie să fie returnat agenților, autorității sau persoanei respective.
Articolul 9
Data notificării sau a comunicării
(1) Fără a aduce atingere articolului 8, data notificării sau a comunicării unui act în temeiul articolului 7 este data la care acesta este notificat sau comunicat în conformitate cu legislația statului membru de destinație.
(2) Cu toate acestea, în cazul în care, conform legislației unui stat membru, un act trebuie notificat sau comunicat într-un termen determinat, data care se ia în considerare în ceea ce privește reclamantul este cea stabilită de legislația acelui stat membru.
(3) Alineatele (1) și (2) se aplică și în cazul mijloacelor de transmitere și de notificare sau comunicare a actelor judiciare prevăzute în secțiunea 2.
Articolul 10
Certificarea notificării sau a comunicării și copia actului notificat sau comunicat
(1) În cazul în care formalitățile privind notificarea sau comunicarea actului au fost finalizate, se redactează un certificat de îndeplinire a acestor formalități, utilizând formularul tip prevăzut în anexa I, și se transmite agenției de transmitere, împreună cu o copie a actului notificat sau comunicat, în cazul în care se aplică articolul 4 alineatul (5).
(2) Certificatul se completează în limba oficială sau în una dintre limbile oficiale din statul membru de origine sau într-o altă limbă pe care statul membru de origine a indicat că o poate accepta. Fiecare stat membru indică limba sau limbile oficiale ale instituțiilor Uniunii Europene, altele decât cea proprie, în care acceptă să fie completate formularele.
Articolul 11
Cheltuielile de notificare sau comunicare
(1) Notificarea sau comunicarea actelor judiciare provenind dintr-un stat membru nu poate să determine plata sau rambursarea taxelor sau a cheltuielilor ocazionate de serviciile oferite în acest sens de statul membru de primire.
(2) Cu toate acestea, reclamantul plătește sau rambursează cheltuielile legate de:
(a)
intervenția unui funcționar judiciar sau a unei persoane competente în conformitate cu legislația statului membru de destinație;
(b)
folosirea unei metode speciale de notificare sau de comunicare.
Cheltuielile legate de intervenția unui funcționar judiciar sau a unei persoane competente, conform legislației statului membru de destinație, corespund unei taxe unice și fixe, stabilite în prealabil de acel stat membru, cu respectarea principiilor proporționalității și nediscriminării. Statele membre comunică astfel de taxe fixe Comisiei.
Secțiunea 2
Alte mijloace de transmitere și de notificare sau de comunicare a actelor judiciare
Articolul 12
Transmiterea pe cale consulară sau diplomatică
Fiecare stat membru este liber să transmită acte judiciare, în situații excepționale, pe cale consulară sau diplomatică, în scopul notificării sau al comunicării, către agențiile pe care un alt stat membru le-a desemnat în temeiul articolului 2 sau al articolului 3.
Articolul 13
Notificarea sau comunicarea prin intermediul agenților diplomatici sau consulari
(1) Fiecare stat membru este liber să procedeze la notificarea sau comunicarea actelor judiciare persoanelor care au reședința într-un alt stat membru, fără nici o constrângere, în mod direct prin agenții săi diplomatici sau consulari.
(2) Orice stat membru își poate face cunoscută opoziția față de utilizarea acestei posibilități de notificare sau comunicare a actelor judiciare pe teritoriul său, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), cu excepția cazului în care actele trebuie notificate sau comunicate unui resortisant al statului membru de origine.
Articolul 14
Notificarea sau comunicarea prin intermediul serviciilor de curierat
Fiecare stat membru este liber să efectueze notificarea sau comunicarea actelor direct prin intermediul serviciilor de curierat persoanelor având reședința într-un alt stat membru, prin scrisoare recomandată cu confirmare de primire sau echivalentul acesteia.
Articolul 15
Notificare sau comunicare directă
Orice persoană care are un interes într-o cauză poate efectua notificarea sau comunicarea actelor judiciare direct prin intermediul funcționarilor judiciari, al autorităților sau al altor persoane competente din statul membru de primire, în cazul în care o astfel de transmitere directă este permisă în conformitate cu legislația acelui stat membru.
CAPITOLUL III
ACTELE EXTRAJUDICIARE
Articolul 16
Transmiterea
Actele extrajudiciare pot fi transmise în vederea notificării sau a comunicării în alt stat membru în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament.
CAPITOLUL IV
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 17
Norme de punere în aplicare
Măsurile destinate să modifice elementele neesențiale ale prezentului regulament, cu privire la actualizarea sau efectuarea modificărilor tehnice în cadrul formularelor tip prevăzute în anexele I și II, se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare cu control menționată la articolul 18 alineatul (2).
Articolul 18
Comitetul
(1) Comisia este asistată de un comitet.
(2) Atunci când se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolul 5a alineatele (1)-(4) și articolul 7 din Decizia 1999/468/CE, având în vedere dispozițiile de la articolul 8 din respectiva decizie.
Articolul 19
Neprezentarea pârâtului la înfățișare
(1) Atunci când o citație sau un act echivalent a trebuit să fie transmis într-un alt stat membru în vederea notificării sau a comunicării, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, și când pârâtul nu s-a prezentat la înfățișare, pronunțarea hotărârii se suspendă până când se stabilește dacă:
(a)
actul a fost notificat sau comunicat conform unei proceduri prevăzute de dreptul intern al statului membru de destinație pentru notificarea sau comunicarea actelor, în cauzele interne, către persoanele aflate pe teritoriul său; sau
(b)
actul a fost în fapt remis pârâtului sau la domiciliul acestuia prin alt mijloc prevăzut în prezentul regulament,
precum și dacă, în oricare dintre aceste situații, notificarea sau comunicarea ori remiterea a avut loc în timp util pentru ca pârâtul să își poată pregăti apărarea.
(2) Orice stat membru poate să facă cunoscut, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), faptul că judecătorul, sub rezerva dispozițiilor alineatului (1), se poate pronunța, chiar dacă nu s-a primit nici un certificat de constatare a notificării sau a comunicării ori a remiterii, în cazul în care sunt îndeplinite în mod cumulativ următoarele condiții:
(a)
actul a fost transmis prin unul dintre mijloacele prevăzute în prezentul regulament;
(b)
de la data transmiterii actului s-a scurs un termen considerat adecvat de către judecător în acel caz, dar nu mai puțin de șase luni;
(c)
nu a putut fi obținut nici un tip de certificat, cu toate că autoritățile sau organismele competente ale statului membru de destinație au întreprins toate demersurile rezonabile în sensul obținerii acestuia.
(3) Sub rezerva dispozițiilor de la alineatele (1) și (2), în cazuri urgente, judecătorul poate dispune orice măsură provizorie sau asigurătorie.
(4) Atunci când o citație sau un act echivalent a trebuit transmis în alt stat membru în scopul notificării sau al comunicării, în conformitate cu dispozițiile prezentului regulament, și a fost pronunțată o hotărâre împotriva pârâtului, care nu s-a prezentat la înfățișare, judecătorul are atribuția de a dispune cu privire la repunerea în termen a pârâtului pentru exercitarea unei căi de atac dacă sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)
pârâtul nu a luat cunoștință de actul respectiv în timp util pentru a se apăra sau nu a luat cunoștință de hotărâre în timp util pentru a exercita o cale de atac, din motive care nu îi sunt imputabile; și
(b)
pârâtul a prezentat la acțiune o apărare la prima vedere întemeiată.
O cerere de repunere în termen poate fi formulată numai într-un termen rezonabil de la data la care pârâtul a luat cunoștință de hotărâre.
Orice stat membru poate face cunoscut, în conformitate cu articolul 23 alineatul (1), faptul că o astfel de cerere este inadmisibilă dacă este formulată după expirarea termenului indicat în respectiva comunicare care nu poate fi în nici un caz mai scurt de un an de la data pronunțării hotărârii.
(5) Alineatul (4) nu se aplică în cazul hotărârilor privind starea civilă sau capacitatea juridică a persoanelor.
Articolul 20
Relația cu acordurile sau convențiile la care statele membre sunt părți
(1) În materiile aflate sub incidența sa, prezentul regulament are întâietate asupra altor prevederi conținute în acordurile sau înțelegerile bilaterale sau multilaterale încheiate de către statele membre și, în special, articolul IV din Protocolul la Convenția de la Bruxelles din 1968 și Convenția de la Haga din 15 noiembrie 1965.
(2) Prezentul regulament nu împiedică menținerea sau încheierea de către statele membre a unor acorduri sau înțelegeri pentru accelerarea sau simplificarea transmiterii actelor, cu condiția ca acestea să fie compatibile cu dispozițiile prezentului regulament.
(3) Statele membre transmit Comisiei:
(a)
o copie a acordurilor sau a înțelegerilor menționate la alineatul (2) încheiate între statele membre, precum și proiectele oricăror asemenea acorduri sau înțelegeri pe care intenționează să le adopte; și
(b)
orice denunțare sau modificare a acestor acorduri sau înțelegeri.
Articolul 21
Asistența judiciară
Prezentul regulament nu aduce atingere aplicării articolului 23 din Convenția privind procedura civilă din 17 iulie 1905, articolului 24 din Convenția privind procedura civilă din 1 martie 1954 sau articolului 13 din Convenția privind facilitarea accesului internațional la justiție din 25 octombrie 1980 între statele membre părți la respectivele convenții.
Articolul 22
Protecția informațiilor transmise
(1) Informațiile transmise în temeiul prezentului regulament, în special datele personale, nu pot fi utilizate de către agenția de primire decât în scopul pentru care au fost transmise.
(2) Agențiile de primire asigură confidențialitatea acestor informații, în conformitate cu dreptul lor intern.
(3) Alineatele (1) și (2) nu aduc atingere dispozițiilor de drept intern în temeiul cărora persoanele în cauză au dreptul să fie informate cu privire la utilizarea informațiilor transmise în baza prezentului regulament.
(4) Prezentul regulament nu aduce atingere Directivelor 95/46/CE și 2002/58/CE.
Articolul 23
Comunicare și publicare
(1) Comisiei îi sunt comunicate de către statele membre informațiile menționate la articolele 2, 3, 4, 10, 11, 13, 15 și 19. Statele membre transmit Comisiei dacă, în conformitate cu legislația lor, un act trebuie notificat sau comunicat într-un termen determinat, după cum este menționat la articolul 8 alineatul (3) și articolul 9 alineatul (2).
(2) Comisia publică informațiile transmise în conformitate cu alineatul (1) în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene, cu excepția adreselor și a altor detalii de contact ale agențiilor și ale organismelor centrale, precum și a competenței teritoriale a acestora.
(3) Comisia întocmește și actualizează periodic un manual cuprinzând informațiile menționate la alineatul (1), disponibil în format electronic, în special prin Rețeaua Judiciară Europeană în materie civilă și comercială.
Articolul 24
Revizuirea
Până la 1 iunie 2011 și, ulterior, la fiecare cinci ani, Comisia prezintă Parlamentului European, Consiliului și Comitetului Economic și Social European un raport cu privire la aplicarea prezentului regulament, acordând o atenție deosebită eficienței agențiilor desemnate în conformitate cu articolul 2, precum și aplicării în practică a articolului 3 litera (c) și a articolului 9. Raportul este însoțit, dacă este cazul, de propuneri pentru adaptarea prezentului regulament în funcție de evoluția sistemelor de notificare.
Articolul 25
Abrogări
(1) Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 se abrogă de la data aplicării prezentului regulament.
(2) Trimiterile la Regulamentul (CE) nr. 1348/2000 abrogat se interpretează ca trimiteri la prezentul regulament și se vor citi conform tabelului de corespondență prevăzut în anexa III.
Articolul 26
Intrarea în vigoare
Prezentul regulament intră în vigoare în a douăzecea zi de la data publicării în Jurnalul Oficial al Uniunii Europene.
Se aplică de la 13 noiembrie 2008, cu excepția articolului 23 care se aplică de la 13 august 2008.
Prezentul regulament este obligatoriu în toate elementele sale și se aplică direct în statele membre, în conformitate cu Tratatul de instituire a Comunității Europene.
Adoptat la Strasbourg, 13 noiembrie 2007.