31971L0320
L 202/37
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE
DIRECTIVA CONSILIULUI
din 26 iulie 1971
privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la dispozitivele de frânare ale unor categorii de autovehicule și ale remorcilor acestora
(71/320/CEE)
CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene și, în special, articolul 100 al acestuia,
având în vedere propunerea Comisiei,
având în vedere avizul Adunării parlamentare (1),
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
întrucât specificațiile tehnice care trebuie îndeplinite de către autovehicule în conformitate cu legislația națională se referă, între altele, la dispozitivele de frânare ale unor categorii de autovehicule și ale remorcilor lor;
întrucât aceste specificații diferă de la un stat membru la altul; întrucât este, de aceea, necesar ca toate statele membre să stabilească aceleași specificații, fie în completarea normelor existente, fie în locul acestora, pentru a permite, în special, aplicarea procedurii de omologare CEE de tip pentru fiecare tip de autovehicul, ceea ce face obiectul Directivei Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora (3);
întrucât cerințele armonizate trebuie să asigure securitatea rutieră în întreaga Comunitate,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
(1) În sensul prezentei directive, prin „vehicul” se înțelege orice vehicul destinat circulației rutiere, cu sau fără caroserie, cu cel puțin patru roți și o viteză maximă constructivă mai mare de 25 km/h precum și remorcile sale, cu excepția vehiculelor care rulează pe șine, a tractoarelor și utilajelor agricole și a mașinilor destinate lucrărilor publice, autovehicul care se încadrează într-una din următoarele categorii internaționale:
(a)
Categoria M: vehiculele cu cel puțin patru roți sau cu trei roți când greutatea maximă depășește 1 000 kg, fiind folosite pentru transportul de persoane:
-
Categoria M1:
vehicule utilizate pentru transportul de persoane, cu nu mai mult de opt locuri pe scaune, în afara locului conducătorului auto;
-
Categoria M2:
vehicule utilizate pentru transportul de persoane, cu mai mult de opt locuri pe scaune, în afara locului conducătorului auto, cu greutatea maximă mai mică de cinci tone;
-
Categoria M3:
vehicule utilizate pentru transportul de persoane cu mai mult de opt locuri pe scaune în afara locului conducătorului auto, cu greutatea maximă mai mare de cinci tone;
(b)
Categoria N: vehicule cu cel puțin patru roți sau cu trei roți și greutatea maximă mai mare de o tonă, utilizate pentru transportul de marfă:
-
Categoria N1:
vehicule utilizate pentru transportul de marfă, cu greutatea maximă de mai mică de 3,5 tone;
-
Categoria N2:
vehicule utilizate pentru transportul de marfă, cu greutatea maximă între 3,5 și 12 tone;
-
Categoria N3:
vehicule utilizate pentru transportul de marfă, cu greutatea maximă mai mare de 12 tone;
(c)
Categoria O: remorci (inclusiv semiremorci):
-
Categoria O1:
remorci cu greutatea maximă mai mică de 0,75 tone;
-
Categoria O2:
remorci cu greutatea maximă între 0,75 și 3,5 tone;
-
Categoria O3:
remorci cu greutatea maximă între 3,5 și 10 tone;
-
Categoria O4:
remorci cu greutatea maximă mai mare de 10 tone.
(2) Vehiculele articulate din categoria M alcătuite din două unități inseparabile, dar articulate sunt considerate vehicule simple.
(3) În cazul unui vehicul tractor din categoria M sau N destinat cuplării la o semiremorcă, greutatea maximă care este luată în considerare pentru clasificarea acelui vehicul este greutatea autovehiculului tractor în stare de funcționare plus greutatea maximă transferată acestuia de semiremorcă și, când este cazul, greutatea maximă a încărcăturii vehiculului tractor.
(4) În cazul vehiculelor din categoria N, echipamentul și accesoriile unor vehicule speciale care nu sunt destinate transportului de persoane (automacarale, auto-ateliere, vehicule publicitare) se consideră ca fiind mărfuri.
(5) Greutatea maximă care se ia în considerare la clasificarea unei semiremorci din categoria O este greutatea transmisă solului de axa (axele) semiremorcii când aceasta este cuplată la vehiculul tractor și încărcată la sarcina maximă.
Articolul 2
Statele membre nu pot refuza acordarea omologării CEE de tip sau a omologării naționale unui vehicul din motive legate de dispozitivele sale de frânare, dacă acel vehicul este dotat cu dispozitivele specificate în anexele I-VIII și dacă acele dispozitive îndeplinesc specificațiile prevăzute în anexele respective.
Articolul 3
Statul membru care acordă omologarea de tip adoptă măsurile necesare pentru a fi informat cu privire la orice modificare a uneia dintre componentele sau caracteristicile prevăzute în anexa I punctul 1.1. Autoritățile competente ale acelui stat decid dacă prototipul modificat trebuie supus unor încercări noi și dacă este necesar un nou buletin de încercări. Dacă din aceste încercări rezultă neîncadrarea în dispozițiile prezentei directive, modificarea nu este autorizată.
Articolul 4
Până la intrarea în vigoare a unei directive speciale prin care să fie definită noțiunea de „autobuz urban”, aceste vehicule continuă să fie supuse încercărilor de tipul II A descrise în anexa II când greutatea lor maximă este mai mare de 10 tone.
Articolul 5
Modificările necesare pentru adaptarea specificațiilor din anexe la progresul tehnic se adoptă în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 13 din Directiva Consiliului din 6 februarie 1970 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la omologarea de tip a autovehiculelor și a remorcilor acestora.
Articolul 6
(1) Statele membre pun în aplicare dispozițiile necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea sa și informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
(2) Începând cu 1 octombrie 1974, dispozițiile din anexa I punctul 2.2.1.4 se aplică și vehiculelor care nu fac parte din categoria M3 sau N3.
(3) Statele membre asigură comunicarea către Comisie a textelor principalelor dispoziții de drept intern pe care acestea le adoptă în domeniul reglementat prin prezenta directivă.
Articolul 7
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 26 iulie 1971.