31996L0029
L 159/1
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE
DIRECTIVA 96/29/EURATOM A CONSILIULUI
din 13 mai 1996
de stabilire a normelor de securitate de bază privind protecția sănătății lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor prezentate de radiațiile ionizante
CONSILIUL UNIUNII EUROPENE,
având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Europene a Energiei Atomice și, în special, articolele 31 și 32,
având în vedere propunerea Comisiei, elaborată în urma consultării unui grup de experți numiți dintre cercetătorii din statele membre de către Comitetul științific și tehnic,
având în vedere avizul Parlamentului European (1),
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (2),
întrucât articolul 2b din tratat prevede stabilirea unor norme de bază de securitate uniforme pentru protecția sănătății lucrătorilor și a populației;
întrucât articolul 30 din tratat definește „normele de bază” pentru protecția sănătății lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor prezentate de radiațiile ionizante, stabilind:
(a)
dozele maxime admisibile pentru a asigura o securitate corespunzătoare;
(b)
nivelurile de expunere și contaminare maxime admisibile;
(c)
principiile fundamentale care reglementează supravegherea sănătății lucrătorilor;
întrucât articolul 33 din tratat prevede obligația fiecărui stat membru de a adopta prevederile necesare, prin dispoziții legale, de reglementare și administrative, pentru a asigura respectarea normelor de bază stabilite și a lua măsurile necesare legate de învățământ, educație și formare profesională;
întrucât, conform îndatoririlor sale, Comunitatea a stabilit pentru prima dată asemenea norme de bază în 1959, în temeiul articolului 218 din tratat, prin directivele din 2 februarie 1959 de stabilire a normelor de bază pentru protecția sănătății lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor pe care le prezintă radiațiile ionizante (3); întrucât directivele au fost revizuite în 1962 de Directiva din 5 martie 1962 (4), în 1966 de Directiva 66/45/Euratom (5), în 1976 de Directiva 76/579/Euratom (6), în 1979 de Directiva 79/343/Euratom (7), în 1980 de Directiva 80/836/Euratom (8) și în 1984 de Directiva 84/467/Euratom (9);
întrucât normele de bază au fost completate de Directiva 84/466/Euratom a Consiliului din 3 septembrie 1984 de stabilire a unor măsuri de bază de radioprotecție a persoanelor supuse unor tratamente sau examene medicale (10); Decizia 87/600/Euratom a Consiliului din 14 decembrie 1987 privind procedura comunitară de schimb rapid de informații în caz de urgență radiologică (11); Regulamentul (Euratom) nr. 3954/87 al Consiliului din 22 decembrie 1987 de stabilire a nivelurilor maxime permise de contaminare radioactivă a alimentelor și a nutrețului ca urmare a unui accident nuclear sau a altor cazuri de urgență radiologică (12); Directiva 89/618/Euratom a Consiliului din 27 noiembrie 1989 privind informarea populației asupra măsurilor de protecție a sănătății care trebuie aplicate și asupra procedurilor care se impun în caz de urgență radiologică (13); Directiva 90/641/Euratom a Consiliului din 4 decembrie 1990 privind măsurile de protecție operațională a lucrătorilor externi expuși riscului radiațiilor ionizante în timpul activităților desfășurate în zone controlate (14); Directiva 92/3/Euratom a Consiliului din 3 februarie 1992 privind supravegherea și controlul transporturilor de deșeuri radioactive între statele membre și în interiorul sau în afara Comunității (15); în sfârșit, Regulamentul (Euratom) nr. 1493/93 al Consiliului din 8 iunie 1993 privind transportul substanțelor radioactive între statele membre (16);
întrucât dezvoltarea cunoștințelor științifice în domeniul radioprotecției, reflectată îndeosebi în Recomandarea nr. 60 a Comisiei Internaționale pentru Radioprotecție, impune revizuirea normelor de bază și includerea lor într-un nou instrument juridic;
întrucât normele de bază prezintă o semnificație deosebită în ceea ce privește riscurile prezentate de radiațiile ionizante, în raport cu alte directive referitoare la alte tipuri de riscuri, și este important să se avanseze în aplicarea lor uniformă în Comunitate;
întrucât este de dorit să se țină seama, în domeniul de aplicare a normelor de bază, de practicile profesionale sau activitățile care ar putea avea ca rezultat o creștere a expunerii lucrătorilor și a populației, care nu poate fi neglijată din punctul de vedere al radioprotecției, date fiind radiațiile ionizante din surse de radiații artificiale sau naturale, precum și protecția adecvată în cazuri de intervenție;
întrucât statele membre, pentru a asigura respectarea normelor de bază, trebuie să supună anumite practici care prezintă risc de radiații ionizante unui sistem de raportare și autorizare prealabilă sau să interzică unele practici;
întrucât sistemul de radioprotecție aplicabil diverselor practici trebuie să se bazeze în continuare pe principiile justificării expunerii, optimizării protecției și limitării dozei; întrucât limitarea dozelor trebuie realizată ținându-se seama de situația specifică a diferitelor grupuri de persoane expuse, cum ar fi lucrătorii, ucenicii, studenții și populația;
întrucât protecția operațională a lucrătorilor expuși, a ucenicilor și studenților impune aplicarea unor măsuri la locul de muncă; întrucât măsurile respective trebuie să includă evaluarea prealabilă a pericolului, clasificarea locurilor de muncă și a lucrătorilor, monitorizarea spațiilor și condițiilor de lucru și supravegherea medicală;
întrucât statele membre trebuie să identifice activitățile profesionale care implică niveluri ridicate de expunere a lucrătorilor și a populației la surse de radiație naturală care nu pot fi neglijate din punctul de vedere al radioprotecției; întrucât statele membre trebuie să ia măsurile de protecție adecvate în ceea ce privește activitățile profesionale declarate ca potențial riscante;
întrucât protecția operațională a populației presupune, în condiții normale, obligația statelor membre de a institui un sistem de inspecție prin care să supravegheze protecția populației împotriva radiațiilor și să verifice respectarea normelor de bază;
întrucât statele membre ar trebui să fie pregătite pentru eventualitatea unor urgențe radiologice pe teritoriul lor și ar trebui să coopereze cu celelalte state membre și cu țările terțe pentru a fi pregătite să întâmpine și să gestioneze asemenea situații;
întrucât directivele privind normele de bază, modificate ultima dată de Directiva 84/467/Euratom, ar trebui abrogate de la data aplicării prezentei directive,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
TITLUL I
DEFINIȚII
Articolul 1
În sensul prezentei directive, următorii termeni au definițiile specificate în continuare:
Doza absorbită (D): energia absorbită pe unitate de masă,
unde
-
este energia medie transmisă de radiația ionizantă materiei dintr-un element de volum;
-
dm este masa materiei din elementul de volum respectiv.
În sensul prezentei directive, doza absorbită reprezintă doza medie pentru un țesut sau un organ. Unitatea de măsură pentru doza absorbită este gray-ul.
Accelerator: un aparat sau o instalație de accelerare a particulelor care emite radiații ionizante cu energie mai mare de 1 mega-electron volt (MeV).
Expunere accidentală: expunerea unor persoane ca rezultat al unui accident. Nu include și expunerea în cazuri de urgență.
Activare: procesul de transformare a unui nuclid stabil în radionuclid, prin iradierea materialului în care este conținut cu particule sau raze gamma de energie înaltă.
Activitate (A): activitatea (A) unei cantități dintr-un radionuclid aflat într-o stare de energie determinată la un moment dat este raportul dintre dN și dt, unde dN este numărul probabil de tranziții nucleare spontane din starea de energie respectivă în intervalul de timp dt:
Unitatea de măsură pentru activitate este becquerel.
Ucenic: o persoană care urmează un curs de formare sau de instructaj profesional în cadrul unei întreprinderi, în vederea practicării unei meserii.
Serviciu dozimetric acreditat: un organism care răspunde de calibrarea, citirea și interpretarea fiecărui dispozitiv de monitorizare, de măsurarea radioactivității în corpul uman sau în probe biologice, precum și de evaluarea dozelor, abilitat în acest sens de autoritățile competente.
Medic autorizat: un medic responsabil de supravegherea medicală a lucrătorilor din categoria A, definită la articolul 21, abilitat în acest sens de autoritățile competente.
Serviciu de medicină a muncii autorizat: un organism sau organisme cărora li se poate atribui responsabilitatea radioprotecției lucrătorilor expuși și/sau a supravegherii medicale a lucrătorilor din categoria A. Respectivul organism este abilitat în acest sens de autoritățile competente.
Surse artificiale: surse de radiații, altele decât sursele de radiații naturale.
Autorizație: permisiunea de a practica o activitate care intră sub incidența prezentei directive, acordată de autoritatea competentă sau prin legislația națională, pe baza unei cereri, și certificată într-un document oficial.
Becquerel (Bq): denumirea unității de măsură pentru activitate. Un becquerel este echivalent cu o tranziție pe secundă:
Nivele de eliberare: valori stabilite de autoritățile competente și exprimate în concentrații de activitate sau în activitate totală, la nivelul cărora sau sub care substanțele radioactive sau materialele cu conținut de substanțe radioactive rezultând dintr-o practică supusă normelor de raportare sau autorizare sunt scutite de respectarea cerințelor din prezenta directivă.
Doză efectivă angajată: (E(τ)): suma ponderată a dozelor echivalente angajate de organ și țesuturile (HT(τ)) rezultate în urma unei incorporări de substanțe radioactive, înmulțite fiecare cu factorul corespunzător de ponderare tisular pentru țesutul respectiv wT. Se calculează după formula:
În cadrul valorii E(τ), τ este exprimat în numărul de ani pentru care se face integrarea. Unitatea de măsură pentru doza efectivă angajată este sievert.
Doză echivalentă angajată (HT(τ)): integrală pe timpul (t) din debitul dozei echivalente în țesutul sau organul T care va fi primită de un organism în urma incorporării de substanțe radioactive. Se calculează cu formula:
pentru o incorporare de substanțe radioactive la momentul t0, unde:
-
(t) este debitul dozei echivalente aferente organului sau țesutului T la momentul t, iar
-
τ este intervalul de timp pentru care se face integrarea.
În cadrul valorii HT(τ), τ este exprimat în ani. Dacă nu se dă valoarea τ, se presupune o perioadă de 50 de ani pentru adulți și de până la 70 de ani pentru copii. Unitatea de măsură pentru doza echivalentă angajată este sievert.
Autorități competente: orice autoritate desemnată de statul membru.
Zonă controlată: o zonă supusă unor reglementări speciale destinate să protejeze împotriva radiațiilor ionizante sau a extinderii contaminării și în care accesul este controlat.
Eliminare: stocarea deșeurilor într-un depozit sau într-un amplasament determinat, fără intenția de a le recupera. Eliminarea include de asemenea evacuarea directă a deșeurilor în mediu și dispersia lor ulterioară, în condiții autorizate.
Restricție de doză: o restricție referitoare la dozele potențiale primite de indivizi de la o sursă determinată, destinată calculelor din etapa de planificare a radioprotecției, ori de câte ori este nevoie de o optimizare a acesteia.
Doze-limită: valorile de referință maxime prevăzute în titlul IV pentru dozele ce rezultă din expunerea lucrătorilor, a ucenicilor și a studenților sau a populației la radiațiile ionizante aflate sub incidența prezentei directive, aplicabile sumei dozelor relevante rezultate din expuneri externe în perioada specificată și a dozelor contractate pe parcursul a 50 de ani (până la vârsta de 70 de ani pentru copii) din incorporări de substanțe radioactive în aceeași perioadă.
Doză efectivă (E): suma dozelor echivalente ponderate absorbite de toate țesuturile și organele menționate în anexa II din iradieri interne și externe. Se calculează după formula:
unde
-
DT,R este doza medie absorbită de organul sau țesutul T, datorată radiației R;
-
wR este factorul de ponderare pentru radiație, iar
-
wT este factorul de ponderare tisular pentru țesutul sau organul T.
Valorile corespunzătoare ale wT și wR sunt menționate în anexa II. Unitatea de măsură pentru doza efectivă este sievert.
Expunere de urgență: expunerea celor care participă la intervențiile urgente de salvare a persoanelor în pericol, de prevenire a expunerii unui mare număr de oameni sau de salvare a unei instalații sau a unor bunuri de valoare, în cursul căreia s-ar putea depăși una dintre dozele-limită individuale stabilite pentru lucrătorii expuși. Expunerea de urgență se referă exclusiv la voluntari.
Doză echivalentă (HT): doza absorbită de țesutul sau organul T, ponderată pentru tipul și calitatea radiației R. Se calculează după formula:
unde
-
DT,R este doza medie absorbită de țesutul sau organul T, datorată radiației R, iar
-
wR este factorul de ponderare pentru radiație.
În cazul în care câmpul radiației se compune din tipuri și energii cu valori diferite ale wR, doza echivalentă totală, HT, se calculează după formula:
Valorile corespunzătoare ale wR sunt menționate în anexa II. Unitatea de măsură pentru doza echivalentă este sievert.
Lucrători expuși: persoanele, salariate sau care desfășoară activități independente, supuse unei expuneri la locul de muncă, datorată unei practici aflate sub incidența prezentei directive și putând produce doze care depășesc unul dintre nivelurile dozelor egale cu limitele dozelor stabilite pentru populație.
Expunere: procesul de a fi expus la radiații ionizante.
Gray (Gy): denumirea specială a unității de măsură pentru doza absorbită. Un gray este egal cu un Joule pe kilogram:
Detriment al sănătății: o estimare a riscului de reducere a duratei și a calității vieții apărut în cadrul unei populații ca urmare a expunerii la radiații ionizante. Aici se includ pierderile datorate efectelor somatice, cancerului sau perturbărilor genetice severe.
Incorporare: activitățile radionuclizilor care pătrund în corp din exterior.
Intervenție: activitate umană de prevenire sau reducere a expunerii unor persoane la radiații provenite din surse care nu fac parte dintr-o practică sau care au scăpat de sub control, prin acțiuni directe asupra surselor, căilor de transmitere și a persoanelor expuse.
Nivel de intervenție: o valoare a echivalentului de doză evitabilă, a dozei efective evitabile sau a unei mărimi derivate, la care ar trebui considerată luarea de măsuri de intervenție. Valoarea dozei evitabile sau a unei mărimi derivate este numai cea asociată cu calea de expunere pentru care măsura de intervenție este aplicată.
Radiație ionizantă: transfer de energie sub formă de particule sau unde electromagnetice cu o lungime de undă de maximum 100 nanometri și o frecvență de minimum 3 x 1015 Hz, capabile să producă ioni, direct sau indirect.
Populație: persoane din populație, cu excepția lucrătorilor, ucenicilor sau studenților expuși în timpul orelor de lucru și persoane expuse în condițiile prevăzute la articolul 6 alineatul (4) literele (a)-(c).
Surse naturale de radiații: surse de radiații ionizante de origine terestră sau cosmică.
Expunere potențială: expunere care nu survine cu certitudine și a cărei probabilitate de manifestare se poate estima în avans.
Practică: o activitate umană care poate mări expunerea indivizilor la radiații produse de o sursă artificială sau naturală, în care radionuclizii naturali sunt prelucrați pentru exploatarea proprietăților lor radioactive, fisionabile sau fertile, cu excepția expunerii de urgență.
Experți calificați: persoane care au cunoștințele teoretice și practice necesare pentru a efectua teste fizice, tehnice sau radiochimice care să permită evaluarea dozelor și care pot oferi consultanță în vederea asigurării protecției eficiente a persoanelor și operării corecte a echipamentului de protecție, a cărui capacitate de a acționa astfel este recunoscută de autoritățile competente. Un expert calificat poate primi responsabilitatea tehnică pentru radioprotecția lucrătorilor și a populației.
Contaminare radioactivă: contaminarea oricărui material, suprafață, mediu sau persoană cu o substanță radioactivă. În cazul particular al corpului uman, contaminarea radioactivă cuprinde atât contaminarea externă a pielii, cât și contaminarea internă, indiferent de calea de incorporare a unei substanțe radioactive.
Substanță radioactivă: orice substanță care conține unul sau mai mulți radionuclizi cu un nivel de concentrație sau activitate care nu pot fi neglijate din punctul de vedere al radioprotecției.
Urgență radiologică: o situație care impune acțiuni urgente de protecție a lucrătorilor, a persoanelor din public, a unei părți sau a ansamblului populației.
Grup de referință din populație: un grup de indivizi a căror expunere la o sursă este destul de uniformă și reprezentativă pentru acele persoane din public care sunt cele mai expuse la sursa respectivă.
Raportare: obligația de a înainta autorității competente un document care notifică intenția de a desfășura o practică sau orice altă acțiune ce intră sub incidența prezentei directive.
Sursă închisă: o sursă a cărei structură este astfel concepută încât să împiedice, în condiții normale de folosire, orice dispersie a substanței radioactive conținute în mediu.
Sievert: denumirea specială a unității de măsură pentru doza echivalentă sau efectivă. Un sievert este echivalentul unui joule pe kilogram:
Sursă: un aparat, o substanță radioactivă sau o instalație capabilă să emită radiații ionizante sau substanțe radioactive.
Zonă supravegheată: o zonă supusă tipului adecvat de supraveghere în vederea protecției împotriva radiațiilor ionizante.
Întreprindere: orice persoană fizică sau juridică ce desfășoară practicile sau activitățile profesionale prevăzute la articolul 2 din prezenta directivă și care are responsabilitatea juridică în conformitate cu legislația națională pentru respectivele practici sau activități.
TITLUL II
DOMENIUL DE APLICARE
Articolul 2
(1) Prezenta directivă se aplică tuturor practicilor care implică un risc datorat radiațiilor ionizante emise de o sursă artificială sau de o sursă naturală de radiații, în situațiile în care radionuclizii naturali sunt sau au fost prelucrați pentru exploatarea proprietăților lor radioactive, fisionabile sau fertile, și anume:
(a)
producerea, prelucrarea, manipularea, utilizarea, deținerea, stocarea, transportul, importul și exportul din Comunitate și eliminarea substanțelor radioactive;
(b)
funcționarea oricărui echipament electric ce emite radiații ionizante și conține componente care funcționează la o diferență potențială de peste 5 kV;
(c)
orice altă practică desemnată de statul membru.
(2) În conformitate cu titlul VII, se aplică și activităților profesionale care nu intră sub incidența alineatului (1), dar care implică prezența surselor naturale de radiații și nu duc la o creștere semnificativă a expunerii lucrătorilor și a populației, care nu poate fi neglijată din punctul de vedere al radioprotecției.
(3) În conformitate cu titlul IX, se aplică de asemenea oricăror intervenții în situații de urgență radiologică sau în cazuri de expunere prelungită datorată efectelor pe termen lung ale unei urgențe radiologice sau unei practici ori activități profesionale vechi sau încheiate.
(4) Prezenta directivă nu se aplică expunerii la radon în locuințe, nici fondului natural de radiații, de exemplu radionuclizilor din organismul uman, radiațiilor cosmice ce se manifestă la nivelul solului sau expunerii, deasupra solului, la radionuclizi din scoarța terestră neperturbată.
TITLUL III
RAPORTAREA ȘI AUTORIZAREA PRACTICILOR
Articolul 3
Raportare
(1) Fiecare stat membru impune raportarea desfășurării practicilor menționate la articolul 2 alineatul (1), cu excepția situațiilor prevăzute în prezentul articol.
(2) Nu este obligatorie raportarea practicilor care implică următoarele:
(a)
substanțe radioactive în cantități care nu depășesc, per total, nivelurile de exceptare stabilite în coloana 2 a tabelului A din anexa I sau, în situații excepționale într-un anumit stat membru, alte valori aprobate de autoritățile competente și care satisfac totuși criteriile generale de bază stabilite în anexa I
sau
(b)
substanțe radioactive pentru care concentrația activității pe unitate de masă nu depășește nivelurile de exceptare stabilite în coloana 3 a tabelului A din anexa I sau, în situații excepționale într-un anumit stat membru, alte valori aprobate de autoritățile competente și care satisfac totuși criteriile generale de bază stabilite în anexa I
sau
(c)
o aparatură ce conține substanțe radioactive depășind cantitățile sau concentrațiile menționate la literele (a) și (b), cu condiția:
(i)
să fie un tip aprobat de autoritățile competente ale statului membru;
(ii)
să fie construită sub formă de sursă închisă;
(iii)
să nu producă, în condiții normale de utilizare, în nici un punct situat la o distanță de 0,1 m față de orice suprafață accesibilă a aparatului, un debit al dozei de peste 1 μSv h-1 și
(iv)
ca autoritățile competente să fi precizat condițiile de depozitare
sau
(d)
utilizarea oricărui aparat electric aflat sub incidența prezentei directive, diferit de cel prevăzut la litera (e), cu condiția:
(i)
să aparțină unei categorii aprobate de autoritățile competente ale statului membru
și
(ii)
să nu producă, în condiții normale de utilizare, în nici un punct situat la o distanță de 0,1 m față de orice suprafață accesibilă a aparatului, un debit al dozei de peste 1 μSv h-1
sau
(e)
utilizarea oricărui tub catodic utilizat pentru proiecții de imagini sau a oricărui alt aparat electric care funcționează la o diferență potențială de maximum 30 kV, cu condiția să nu producă, în condiții normale de utilizare, în nici un punct situat la o distanță de 0,1 m față de orice suprafață accesibilă a aparatului, o rată a dozei de peste 1 μSv h-1
sau
(f)
materiale contaminate cu substanțe radioactive rezultate din deversări aprobate și pentru care autoritățile competente au declarat că nu mai sunt necesare alte controale.
Articolul 4
Autorizarea
(1) Cu excepția cazurilor prevăzute în prezentul articol, fiecare stat membru impune autorizarea prealabilă a următoarelor practici:
(a)
funcționarea și dezafectarea oricărei instalații din ciclul de combustibil nuclear, exploatarea și închiderea minelor de uraniu;
(b)
adăugarea deliberată de substanțe radioactive la producerea și fabricarea produselor medicamentoase, importul și exportul acestui tip de produse;
(c)
adăugarea deliberată de substanțe radioactive la producerea și fabricarea bunurilor de larg consum, importul și exportul acestui tip de produse;
(d)
administrarea deliberată a substanțelor radioactive unor persoane și, în măsura în care implică protecția oamenilor împotriva radiațiilor, unor animale, în scopul stabilirii diagnosticului medical uman sau veterinar, al tratamentului sau al cercetării;
(e)
utilizarea aparatelor cu raze X sau a surselor radioactive în industria radiografică, în prelucrarea produselor sau cercetarea expunerii persoanelor în cadrul tratamentului medical și folosirea acceleratorilor, cu excepția microscoapelor electronice.
(2) Se poate impune autorizarea prealabilă și pentru alte practici decât cele prevăzute la alineatul (1).
(3) Statele membre pot decide că o practică nu necesită autorizare dacă:
(a)
pentru practicile descrise la alineatul (1) literele (a), (c) și (e), practica este exceptată de la raportare sau
(b)
în cazurile în care riscul limitat de expunere a oamenilor nu necesită examinarea fiecărui caz separat, practica se desfășoară conform condițiilor prevăzute în legislația națională.
Articolul 5
Autorizarea și anularea regimului de autorizare a eliminării, reciclării și refolosirii
(1) Eliminarea, reciclarea sau refolosirea substanțelor radioactive sau materialelor cu conținut de substanțe radioactive rezultate din orice practică supusă raportării sau autorizării obligatorii se supun autorizării prealabile.
(2) Cu toate acestea, eliminarea, reciclarea sau refolosirea unor asemenea substanțe sau materiale poate fi exceptată de la cerințele prezentei directive, cu condiția să respecte nivelurile de exceptare stabilite de autoritățile naționale competente. Aceste niveluri de exceptare îndeplinesc criteriile de bază prezentate în anexa I și țin seama de orice altă recomandare tehnică a Comunității.
TITLUL IV
JUSTIFICAREA, OPTIMIZAREA ȘI LIMITAREA DOZEI PENTRU PRACTICILE DIN DOMENIUL NUCLEAR
CAPITOLUL I
PRINCIPII GENERALE
Articolul 6
(1) Statele membre asigură că, înainte de a fi adoptate sau aprobate pentru prima oară, toate noile categorii sau tipuri de practici care conduc la expunere la radiații ionizante sunt justificate, precizând avantajele economice, sociale sau de altă natură pe care le prezintă, având în vedere detrimentul pe care îl pot reprezenta pentru sănătate.
(2) Categoriile sau tipurile de practici deja existente pot fi reexaminate în ceea ce privește justificarea, ori de câte ori se obțin informații noi și relevante despre eficiența sau consecințele utilizării lor.
(3) De asemenea, fiecare stat membru se asigură că:
(a)
în contextul optimizării, toate expunerile sunt menținute la cele mai scăzute niveluri posibile, ținându-se seama de factorii economici și sociali;
(b)
fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 12, suma dozelor rezultate din toate practicile relevante nu depășește dozele-limită prevăzute în prezentul titlu pentru lucrătorii, ucenicii, studenții și populația expusă.
(4) Principiul enunțat la alineatul (3) litera (a) se aplică tuturor expunerilor la radiații ionizante rezultate din practicile prevăzute la articolul 2 alineatul (1). Principiul enunțat la alineatul (3) litera (b) nu se aplică nici uneia dintre următoarele expuneri:
(a)
expunerea persoanelor în cadrul propriului tratament sau diagnosticare medicală;
(b)
expunerea persoanelor care, în deplină cunoștință de cauză și de bunăvoie, îi susțin moral și îi ajută (se exclud de aici persoanele a căror profesie implică acest lucru) pe pacienții care sunt supuși unui diagnostic medical sau unui tratament;
(c)
expunerea voluntarilor care participă la programe de cercetare medicală și biomedicală.
(5) Statele membre nu permit nici adăugarea deliberată de substanțe radioactive în producerea alimentelor, jucăriilor, accesoriilor și produselor cosmetice, nici importul sau exportul unor asemenea produse.
Articolul 7
Restricții de doză
(1) Dacă este cazul, în vederea optimizării radioprotecției, ar trebui folosite restricționări ale dozei.
(2) Liniile directoare stabilite de fiecare stat membru pentru procedurile corespunzătoare care trebuie aplicate persoanelor expuse conform articolului 6 alineatul (4) literele (b) și (c) pot include anumite restricții de doză.
CAPITOLUL II
DOZE-LIMITĂ
Articolul 8
Limita de vârstă pentru lucrătorii expuși
Sub rezerva dispozițiilor articolului 11 alineatul (2), persoanele cu vârsta sub 18 ani nu pot fi implicate în nici o activitate profesională care le-ar transforma în lucrători expuși.
Articolul 9
Doza-limită pentru lucrătorii expuși
(1) Doza-limită efectivă pentru lucrătorii expuși se stabilește la 100 milisievert („mSv”) pe o perioadă de cinci ani consecutivi, cu condiția ca doza efectivă anuală să nu depășească 50 mSv. Statele membre pot stabili o valoare anuală.
(2) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (1):
(a)
limita dozei echivalente pentru cristalin este 150 mSv/an;
(b)
limita dozei echivalente pentru piele este 500 mSv/an. Această limită se aplică dozei medii pentru o suprafață de 1 cm2, indiferent care suprafață a fost expusă;
(c)
limita dozei echivalente pentru mâini, antebrațe, laba piciorului și glezne este 500 mSv/an.
Articolul 10
Protecție specială în timpul sarcinii și alăptării
(1) Din clipa în care o femeie anunță întreprinderea unde lucrează că este însărcinată, conform legislației și practicilor naționale, protecția fătului va fi comparabilă cu cea asigurată populației. Condițiile de lucru pentru femeia însărcinată sunt de așa natură încât doza echivalentă la care este expus fătul să fie cât mai mică posibil și, foarte probabil, să nu depășească 1 mSv cel puțin pentru perioada rămasă din sarcină.
(2) Din clipa în care o femeie anunță întreprinderea unde lucrează că alăptează, ea nu mai este folosită în activități care presupun un risc ridicat de contaminare radioactivă corporală.
Articolul 11
Doza-limită pentru ucenici și studenți
(1) Dozele-limită pentru ucenicii cu vârste de cel puțin 18 ani și pentru studenții cu vârste de peste 18 ani, care sunt obligați să folosească surse în cursul studiilor sunt identice cu dozele-limită pentru lucrătorii expuși, stabilite la articolul 9.
(2) Dozele-limită efective pentru ucenicii cu vârste între 16 și 18 ani și pentru studenții cu vârste între 16 și 18 ani care sunt obligați să folosească surse în cursul studiilor este 6 mSv/an.
Fără a aduce atingere acestor doze-limită:
(a)
doza-limită echivalentă pentru cristalin este 50 mSv/an;
(b)
doza-limită echivalentă pentru piele este 150 mSv/an. Această limită se aplică dozei medii pentru orice suprafață de 1 cm2, indiferent de suprafața expusă;
(c)
doza-limită echivalentă pentru mâini, antebrațe, laba piciorului și glezne este 150 mSv/an.
(3) Dozele-limită pentru ucenicii și studenții care nu fac obiectul dispozițiilor alineatelor (1) și (2) sunt identice cu dozele-limită pentru populație, stabilite la articolul 13.
Articolul 12
Expuneri autorizate special
(1) În situații excepționale, cu excepția urgențelor radiologice și de la caz la caz, autoritățile competente pot să autorizeze, dacă acest lucru este impus de anumite utilizări particulare, expunerea profesională individuală a unor lucrători bine determinați la doze-limită mai mari decât cele stabilite la articolul 9, cu condiția ca expunerile respective să fie limitate în timp, să aibă loc doar în anumite zone de lucru și să se înscrie sub niște niveluri maxime de expunere stabilite de autoritățile competente pentru cazul respectiv. Se iau în considerare următoarele condiții:
(a)
doar lucrătorii din categoria A, așa cum este definită la articolul 21, pot face obiectul unor expuneri autorizate special;
(b)
ucenicii, studenții și femeile însărcinate sau care alăptează sunt excluși de la asemenea expuneri, dacă există posibilitatea unei contaminări corporale;
(c)
întreprinderea aduce justificări complete pentru expunerile respective, în avans, și le discută în amănunt cu lucrătorii voluntari, cu reprezentanții acestora, cu medicul competent, cu serviciile medicale de medicină a muncii recunoscute sau cu expertul acreditat;
(d)
lucrătorii interesați sunt informați în avans asupra riscurilor implicate și a măsurilor de protecție aplicabile în timpul operațiunii;
(e)
toate dozele legate de asemenea expuneri sunt trecute separat în evidența medicală prevăzută la articolul 34 și în fișa personală prevăzută la articolul 28.
(2) Depășirea dozelor-limită în urma expunerilor autorizate special nu constituie în mod necesar un motiv pentru schimbarea ocupației obișnuite a lucrătorului respectiv sau pentru reorientarea acestuia spre alt post de lucru, fără consimțământul acestuia.
Articolul 13
Doza-limită pentru publicul larg
(1) Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 14, limitele dozei pentru populație sunt cele stabilite la alineatele (2) și (3).
(2) Doza-limită efectivă este 1 mSv/an. Totuși, în situații excepționale, se poate autoriza o doză efectivă mai mare pentru un singur an, cu condiția ca media pentru cinci ani consecutivi să nu depășească 1 mSv pe an.
(3) Fără a aduce atingere dispozițiilor alineatului (2):
(a)
limita dozei echivalente pentru cristalin este 15 mSv/an;
(b)
limita dozei echivalente pentru piele este 50 mSv/an, calculată ca medie pentru orice suprafață de 1 cm2, indiferent care suprafață a fost expusă.
Articolul 14
Expunerea întregii populații
Fiecare stat membru ia măsurile de rigoare pentru a asigura menținerea unui nivel cât mai redus de expunere a populației ca întreg la diverse activități, ținându-se seama de factorii economici și sociali.
Totalul contribuției acestor contribuții se evaluează periodic.
TITLUL V
ESTIMAREA DOZEI EFECTIVE
Articolul 15
La estimarea dozelor efective și echivalente se folosesc valorile și relațiile prevăzute în prezentul titlu. Autoritățile competente pot să autorizeze folosirea unor metode echivalente.
Articolul 16
Fără a aduce atingere dispozițiilor articolului 15:
(a)
Pentru iradierea externă, la estimarea dozelor efective și echivalente relevante se folosesc valorile și relațiile menționate în anexa II;
(b)
Pentru expunerea internă la un radionuclid sau la un amestec de radionuclizi, la estimarea dozelor efective se pot folosi valorile și relațiile menționate în anexele II și III.
TITLUL VI
PRINCIPII DE BAZĂ CARE REGLEMENTEAZĂ PROTECȚIA OPERAȚIONALĂ A LUCRĂTORILOR EXPUȘI, A UCENICILOR ȘI A STUDENȚILOR, APLICABILE PRACTICILOR
Articolul 17
Protecția operațională a lucrătorilor expuși se bazează în special pe următoarele principii:
(a)
evaluarea prealabilă pentru identificarea naturii și amplorii riscului radiologic la care sunt expuși lucrătorii și aplicarea măsurilor de optimizare a radioprotecției la toate condițiile de lucru,
(b)
clasificarea locurilor de muncă pe zone, dacă este cazul, pe baza unei evaluări de referință a dozelor anuale estimate și a probabilității și amplorii expunerilor potențiale,
(c)
clasificarea lucrătorilor în diferite categorii,
(d)
punerea în aplicare a măsurilor de control și de monitorizare pentru diferitele zone și condiții de lucru, inclusiv, dacă este necesar, monitorizarea individuală,
(e)
supraveghere medicală.
CAPITOLUL I
MĂSURI DE RESTRICȚIONARE A EXPUNERII
Secțiunea 1
Clasificarea și delimitarea zonelor
Articolul 18
Măsuri la locul de muncă
(1) În vederea realizării radioprotecției, trebuie luate măsuri în ceea ce privește toate locurile de muncă în care există posibilitatea expunerii la radiații ionizante de peste 1 mSv pe an sau la o doză echivalentă cu a zecea parte din dozele-limită pentru cristalin, piele și extremități stabilite la articolul 9 alineatul (2). Astfel de măsuri trebuie să corespundă atât naturii instalațiilor și surselor, cât și amplorii și naturii riscurilor. Domeniul de aplicare a măsurilor de precauție și a monitorizării, precum și tipul și calitatea acestora trebuie să corespundă riscurilor asociate muncii care implică expunere la radiații ionizante.
(2) Trebuie făcută diferența între zonele controlate și cele supravegheate.
(3) Autoritățile competente stabilesc liniile directoare de clasificare a zonelor controlate și supravegheate în funcție de fiecare situație în parte.
(4) Întreprinderea urmărește îndeaproape condițiile de lucru din zonele controlate și supravegheate.
Articolul 19
Cerințe pentru zonele controlate
(1) Cerințele minime care trebuie îndeplinite într-o zonă controlată sunt următoarele:
(a)
zona controlată este delimitată și accesibilă exclusiv persoanelor instruite corespunzător și controlată conform unor proceduri scrise, elaborate de întreprindere. Ori de câte ori există un risc considerabil de contaminare radioactivă, trebuie luate măsuri speciale, legate inclusiv de accesul și ieșirea persoanelor și a bunurilor;
(b)
ținând seama de natura și amploarea riscurilor radiologice din zona controlată, supravegherea radiologică a mediului de lucru se organizează în conformitate cu dispozițiile articolului 24;
(c)
se amplasează panouri care să indice tipul zonei, natura surselor și riscurile prezentate de acestea;
(d)
se stabilesc instrucțiuni de lucru corespunzătoare riscului radioactiv asociat surselor și operațiunilor implicate.
(2) Întreprinderea răspunde de punerea în aplicare a acestor sarcini, după ce a consultat serviciile medicale de medicină a muncii recunoscute sau experții acreditați.
Articolul 20
Cerințe pentru zonele supravegheate
(1) Cerințele care trebuie îndeplinite într-o zonă supravegheată sunt următoarele:
(a)
ca o cerință minimă, ținând seama de natura și amploarea riscurilor radiologice din zona supravegheată, supravegherea radiologică a mediului de lucru se organizează în conformitate cu dispozițiile articolului 24;
(b)
dacă este cazul, se amplasează panouri care să indice tipul zonei, natura surselor și riscurile inerente acestora;
(c)
dacă este cazul, se stabilesc norme de lucru corespunzătoare riscului radioactiv asociat surselor și operațiunilor implicate.
(2) Întreprinderea răspunde de punerea în aplicare a acestor sarcini, după ce a consultat serviciile medicale de medicină a muncii recunoscute sau experții acreditați.
Secțiunea 2
Clasificarea lucrătorilor expuși, a ucenicilor și a studenților
Articolul 21
Împărțirea lucrătorilor expuși pe categorii
În sensul monitorizării și supravegherii, trebuie făcută o diferențiere între două categorii de lucrători expuși:
(a)
categoria A: acei lucrători expuși care pot primi o doză efectivă mai mare de 6 mSv pe an sau o doză echivalentă mai mare de 3/10 din dozele-limită pentru cristalin, piele și extremități, prevăzute la articolul 9 alineatul (2);
(b)
categoria B: acei lucrători expuși care nu se încadrează în categoria A.
Articolul 22
Informare și formare
(1) Statele membre impun întreprinderii să informeze lucrătorii expuși, ucenicii și studenții care sunt obligați să folosească surse în cursul studiilor asupra:
(a)
riscurilor privind sănătatea pe care le implică munca lor, precum și asupra:
-
procedurilor generale de radioprotecție și măsurilor de precauție care trebuie aplicate, în special cele legate de condițiile operaționale și de lucru, atât pentru practica respectivă în general, cât și pentru fiecare post de lucru sau sarcină care le poate fi încredințată;
-
importanței respectării cerințelor tehnice, medicale și administrative;
(b)
în ceea ce privește femeile, necesității de a anunța din timp când sunt însărcinate, pentru a se evita riscurile de expunere a fătului sau de contaminare a sugarului în cazul contaminării radioactive corporale.
(2) Statele membre impun întreprinderii să organizeze stagii de formare relevante în domeniul radioprotecției, adresate lucrătorilor expuși, ucenicilor și studenților.
Secțiunea 3
Evaluarea și punerea în aplicare a măsurilor de radioprotecție a lucrătorilor expuși
Articolul 23
(1) Întreprinderea asigură evaluarea și punerea în aplicare a măsurilor de radioprotecție a lucrătorilor expuși.
(2) Statele membre impun întreprinderii să consulte experții acreditați sau serviciile medicale de medicină a muncii recunoscute cu privire la examinarea și testarea dispozitivelor de protecție și a instrumentelor de măsurare, în special în ceea ce privește:
(a)
examinarea critică prealabilă a planurilor de instalații, din punct de vedere al radioprotecției;
(b)
punerea în funcțiune a unor surse noi sau modificate, din punct de vedere al radioprotecției;
(c)
controlul regulat al eficienței dispozitivelor și tehnicilor de protecție;
(d)
calibrarea regulată a instrumentelor de măsură și controlul regulat al stării lor de funcționare și a corectitudinii modului în care sunt folosite.
CAPITOLUL II
EVALUAREA EXPUNERII
Secțiunea 1
Monitorizarea locului de muncă
Articolul 24
(1) Supravegherea radiologică a mediului de lucru prevăzută la articolul 19 alineatul (1) litera (b) și la articolul 20 alineatul (1) litera (a) presupune, dacă este cazul:
(a)
măsurarea ratelor dozei externe, cu indicația naturii și calității radiației respective;
(b)
măsurarea concentrației activității în aer și a densității la suprafață a substanțelor radioactive contaminante, cu indicația naturii acestora și a stării lor fizice și chimice.
(2) Rezultatele acestor măsurări sunt înregistrate și folosite, dacă este cazul, pentru estimarea dozelor individuale, conform articolului 25.
Secțiunea 2
Monitorizarea individuală
Articolul 25
Monitorizare - Principii generale
(1) Pentru lucrătorii expuși din categoria A, monitorizarea individuală trebuie să se facă sistematic. Această supraveghere se realizează prin măsurări individuale efectuate de un serviciu dozimetric autorizat. În situațiile în care lucrătorii din categoria A riscă să fie afectați masiv de o contaminare internă, trebuie instituit un sistem adecvat de monitorizare; autoritățile competente pot stabili linii directoare pentru identificarea respectivilor lucrători.
(2) Monitorizarea lucrătorilor din categoria B trebuie să poată demonstra cel puțin că aceștia sunt corect încadrați în această categorie. Statele membre pot solicita și pentru lucrătorii din categoria B monitorizarea individuală și, dacă este necesar, măsurări individuale efectuate de un serviciu dozimetric autorizat.
(3) Dacă măsurările individuale nu se pot efectua sau nu sunt adecvate, monitorizarea individuală se bazează pe valori estimative, obținute pe baza măsurărilor individuale efectuate pentru alți lucrători expuși sau pe baza rezultatelor supravegherii locului de muncă, prevăzută la articolul 24.
Secțiunea 3
Monitorizarea în caz de expunere accidentală sau de urgență
Articolul 26
În caz de expunere accidentală se evaluează dozele relevante și distribuția lor în corp.
Articolul 27
În caz de expunere de urgență, se efectuează monitorizarea sau evaluarea individuală a dozelor individuale în funcție de fiecare situație în parte.
Secțiunea 4
Evidența și raportarea rezultatelor
Articolul 28
(1) Pentru fiecare lucrător expus din categoria A se ține o evidență a rezultatelor monitorizării individuale.
(2) În sensul alineatului (1), pe parcursul duratei de angajare care implică expunere la radiații ionizante a lucrătorilor expuși, apoi până când persoana respectivă atinge sau ar fi atins vârsta de 75 de ani, dar în nici un caz mai puțin de 30 de ani de la încheierea activității care implică expunere, trebuie păstrate următoarele elemente:
(a)
o evidență a expunerilor măsurate sau estimate, după caz, ale dozelor individuale în temeiul articolelor 12, 25, 26 și 27;
(b)
în cazul expunerilor prevăzute la articolele 26 și 27, evidențele circumstanțelor situației și a măsurilor luate;
(c)
rezultatele monitorizării locului de muncă în vederea evaluării dozelor individuale, dacă este cazul.
(3) Expunerile prevăzute la articolele 12, 26 și 27 se înregistrează separat în evidența dozelor menționată la alineatul (1).
Articolul 29
(1) Rezultatele monitorizării individuale cerute de dispozițiile articolelor 25, 26 și 27 trebuie:
(a)
să fie puse la dispoziția autorităților competente și a întreprinderii;
(b)
să fie puse la dispoziția lucrătorului respectiv, conform articolului 38 alineatul (2);
(c)
să fie comunicate medicului competent sau serviciilor medicale de medicină a muncii recunoscute, pentru ca aceștia să poată interpreta implicațiile asupra sănătății umane, conform articolului 31.
(2) Statele membre determină modalitățile de comunicare a rezultatelor monitorizării individuale.
(3) În caz de expunere accidentală sau de urgență, rezultatele monitorizării individuale trebuie comunicate fără întârziere.
CAPITOLUL III
SUPRAVEGHEREA MEDICALĂ A LUCRĂTORILOR EXPUȘI
Articolul 30
Supravegherea medicală a lucrătorilor expuși se efectuează conform principiilor generale care reglementează medicina muncii.
Secțiunea 1
Supravegherea medicală a lucrătorilor din categoria A
Articolul 31
Supraveghere medicală
(1) Fără a aduce atingere responsabilității generale a întreprinderii, sarcina supravegherii medicale a lucrătorilor din categoria A revine medicilor competenți sau serviciilor medicale de medicină a muncii recunoscute.
Supravegherea medicală trebuie să permită stabilirea stării de sănătate a lucrătorilor supravegheați în ceea ce privește capacitatea lor de a-și desfășura activitatea. În acest scop, medicul competent sau serviciile medicale de medicină a muncii recunoscute trebuie să aibă acces la orice informație relevantă pe care o solicită, inclusiv la informațiile privind condițiile ambientale de la locul de muncă.
(2) Supravegherea medicală cuprinde:
(a)
un control medical efectuat înainte de angajarea lucrătorului sau de clasificarea sa în categoria A.
Scopul acestui control detaliat este de a determina capacitatea lucrătorului respectiv de a desfășura o activitate de categoria A în postul la care candidează;
(b)
reexaminări periodice ale stării de sănătate.
Starea de sănătate a fiecărui lucrător din categoria A trebuie reexaminată cel puțin o dată pe an, pentru a se vedea dacă aceștia sunt în continuare apți pentru munca pe care o desfășoară. Natura acestor reexaminări, efectuate ori de câte ori medicul competent consideră că este necesar, depinde de tipul activității desfășurate și de starea de sănătate a lucrătorului respectiv.
(3) Medicul competent sau serviciile medicale de medicină a muncii recunoscute pot decide continuarea supravegherii medicale și după încetarea muncii, atâta timp cât consideră acest lucru necesar pentru protejarea sănătății persoanei respective.
Articolul 32
Clasificarea medicală
Capacitatea lucrătorilor din categoria A de a-și desfășura activitatea se clasifică după următoarele categorii medicale:
(a)
apt;
(b)
apt, cu anumite condiții;
(c)
inapt.
Articolul 33
Un lucrător nu poate fi angajat sau clasificat drept lucrător din categoria A pentru nici o perioadă de timp, dacă examenul medical îl declară inapt pentru postul respectiv.
Articolul 34
Fișele medicale
(1) Pentru fiecare lucrător din categoria A se deschide o fișă medicală care se actualizează atâta timp cât lucrătorul rămâne încadrat în categoria respectivă. După încetarea activității, fișa medicală se păstrează până când persoana respectivă atinge sau ar fi atins vârsta de 75 de ani, dar în nici un caz mai puțin de 30 de ani de la încheierea activității care implică expunere la radiații ionizante.
(2) Fișa medicală cuprinde informații despre natura postului, rezultatele controlului medical efectuat înainte de angajare sau de clasificarea în categoria A, reexaminările periodice ale sănătății și evidența dozelor prevăzută la articolul 28.
Secțiunea 2
Supravegherea specială a lucrătorilor expuși
Articolul 35
(1) De fiecare dată când se depășesc dozele-limită prevăzute la articolul 9, trebuie efectuată o supraveghere medicală specială.
(2) Condițiile oricărei expuneri ulterioare trebuie să primească avizul medicului competent sau al serviciului medical de medicină a muncii recunoscut.
Articolul 36
Pe lângă supravegherea medicală a lucrătorilor expuși prevăzută la articolele 30 și 31, trebuie reglementate orice alte măsuri pe care medicul competent sau serviciul medical de medicină a muncii recunoscut le consideră necesare pentru protecția sănătății persoanei expuse, cum ar fi examene medicale repetate, măsuri de decontaminare sau tratamente curative de urgență.
Secțiunea 3
Drept de apel
Articolul 37
Fiecare stat membru stabilește procedura de apel împotriva concluziilor și deciziilor luate în temeiul articolelor 32, 33 și 35.
CAPITOLUL IV
ÎNDATORIRILE STATELOR MEMBRE ÎN CEEA CE PRIVEȘTE PROTECȚIA LUCRĂTORILOR EXPUȘI
Articolul 38
(1) Fiecare stat membru instituie un sistem sau sisteme de inspecție pentru a aduce la îndeplinire dispozițiile prezentei directive și pentru a iniția măsuri de supraveghere și de intervenție ori de câte ori este necesar.
(2) Fiecare stat membru asigură accesul fiecărui lucrător, la cerere, la rezultatele monitorizării individuale, inclusiv la rezultatele măsurărilor efectuate pentru estimarea acestora sau pentru evaluarea dozelor calculate pe baza măsurărilor la locul de muncă.
(3) Dacă este cazul, fiecare stat membru ia măsurile necesare pentru a recunoaște abilitarea:
-
medicilor competenți;
-
serviciilor medicale de medicină a muncii recunoscute;
-
serviciilor dozimetrice autorizate;
-
experților acreditați.
În acest scop, fiecare stat membru asigură instruirea specialiștilor din acest domeniu.
(4) Fiecare stat membru pune la dispoziția unităților competente mijloacele necesare pentru asigurarea unei radioprotecții corespunzătoare. În instalațiile desemnate de autoritățile competente în acest sens, trebuie să existe o unitate specializată de radioprotecție, separată de unitatea de producție și de unitățile operaționale, dacă este vorba de o unitate internă, abilitată să desfășoare activități de radioprotecție și să furnizeze asistența necesară în domeniu. Unitatea respectivă poate fi folosită de mai multe instalații.
(5) Fiecare stat membru facilitează, între autoritățile competente, medicii competenți sau serviciile de medicină a muncii recunoscute, între experții acreditați sau serviciile dozimetrice autorizate din Comunitatea Europeană, schimbul de informații relevante asupra dozelor absorbite deja de un lucrător, pentru ca aceste organisme să poată efectua controalele medicale înainte de angajare sau de clasificare în categoria A, în temeiul articolului 31, precum și pentru a se putea supraveghea expunerile ulterioare ale lucrătorilor.
CAPITOLUL V
PROTECȚIA OPERAȚIONALĂ A UCENICILOR ȘI STUDENȚILOR
Articolul 39
(1) Condițiile de expunere și protecția operațională a ucenicilor și studenților cu vârste de cel puțin 18 ani, menționați la articolul 11 alineatul (1), trebuie să fie echivalentă cu cele pentru lucrătorii expuși din categoria A sau B, după caz.
(2) Condițiile de expunere și protecția operațională a ucenicilor și studenților cu vârste cuprinse între 16 și 18 ani, menționați la articolul 11 alineatul (2), trebuie să fie echivalentă cu cele pentru lucrătorii expuși din categoria B.
TITLUL VII
CREȘTEREA SEMNIFICATIVĂ A EXPUNERII DATORATE UNOR SURSE NATURALE DE RADIAȚII
Articolul 40
Domeniul de aplicare
(1) Prezentul titlu se aplică activităților profesionale care nu intră sub incidența articolului 2 alineatul (1) și în cursul cărora prezența unor surse naturale de radiații duce la o creștere semnificativă a expunerii lucrătorilor sau a populației, care nu poate fi neglijată din punctul de vedere al radioprotecției.
(2) Fiecare stat membru asigură identificarea, prin supraveghere sau prin alte mijloace adecvate, a activităților profesionale care pot pune probleme de radioprotecție. Acestea cuprind, în special:
(a)
activitățile profesionale în cursul cărora lucrătorii sau, uneori, populația sunt expuși la radiații gama, la radiații cu compuși descendenți ai toronului sau radonului sau la orice alt tip de radiații în locuri de muncă precum stațiunile termale, peșterile, minele, locurile de muncă subterane sau de suprafață, în anumite zone,
(b)
activitățile profesionale implicând manipularea sau depozitarea materialelor care nu sunt considerate în mod normal radioactive, dar care conțin radionuclizi în mod natural, provocând o creștere considerabilă a expunerii lucrătorilor și, uneori, a populației,
(c)
activitățile profesionale din care se obțin reziduuri neconsiderate în mod normal radioactive, dar care conțin radionuclizi în mod natural, provocând o creștere considerabilă a expunerii populației și, uneori, a lucrătorilor,
(d)
exploatarea aeronavelor.
(3) Articolele 41 și 42 se aplică în măsura în care statele membre au declarat că expunerea la surse naturale de radiații survenită prin practicarea activităților prevăzute la alineatul (2) din prezentul articol necesită atenție și trebuie controlată.
Articolul 41
Protecția împotriva expunerii la surse naturale terestre de radiații naturale
Pentru fiecare activitate pe care au declarat-o ca având potențial de risc, statele membre impun aplicarea procedurilor adecvate de monitorizare a expunerii și, dacă este necesar:
(a)
luarea unor măsuri corective de reducere a expunerii în temeiul unora sau tuturor dispozițiilor titlului IX;
(b)
aplicarea măsurilor de radioprotecție în temeiul tuturor dispozițiilor titlurilor III, IV, V, VI și VIII sau al unora dintre ele.
Articolul 42
Protecția echipajelor de pe aeronave
Fiecare stat membru impune întreprinderilor care folosesc aeronave să țină seama de expunerea la radiații cosmice a personalului navigant care riscă să fie expus la mai mult de 1 mSv pe an. Întreprinderile iau măsurile adecvate, în special pentru:
-
a evalua gradul de expunere a echipajelor respective;
-
a lua în calcul expunerile evaluate atunci când organizează programele de lucru, astfel încât să reducă dozele echipajelor foarte expuse;
-
a informa personalul respectiv asupra riscurilor privind sănătatea pe care le implică activitatea lor;
-
a aplica dispozițiile articolului 10 personalului de sex feminin.
TITLUL VIII
APLICAREA RADIOPROTECȚIEI POPULAȚIEI ÎN CONDIȚII NORMALE
Articolul 43
Principii de bază
Fiecare stat membru creează condițiile necesare pentru a asigura protecția optimă a populației pe baza principiilor stabilite la articolul 6 și pentru a aplica principiile fundamentale care reglementează protecția operațională a populației.
Articolul 44
Condiții de autorizare a practicilor care implică riscul expunerii la radiații ionizante a populației
Protecția operațională a populației împotriva practicilor supuse unei autorizări prealabile reprezintă, în condiții normale, toate măsurile și controalele care urmăresc depistarea și eliminarea factorilor care pot crea, în cursul operațiunilor ce implică expunere la radiații ionizante, un risc de expunere pentru populație, care nu poate fi neglijat din punctul de vedere al radioprotecției. Protecția operațională presupune următoarele măsuri:
(a)
examinarea și aprobarea, din punctul de vedere al radioprotecției, a proiectelor de instalații care implică un risc de expunere și a amplasării lor în teritoriul respectiv;
(b)
autorizarea instalațiilor noi de acest tip, cu condiția ca acestea să asigure protecția adecvată împotriva oricărei expuneri sau contaminări radioactive care se poate extinde dincolo de perimetrul instalației, ținând seama, dacă este cazul, de condițiile demografice, meteorologice, geologice, hidrologice și ecologice;
(c)
examinarea și aprobarea proiectelor de deversare a efluenților radioactivi.
Aceste măsuri se aplică în conformitate cu regulile stabilite de autoritățile competente în funcție de amploarea riscului de expunere implicat.
Articolul 45
Estimarea dozelor la care este supusă populația
Autoritățile competente:
(a)
asigură realizarea unor estimări ale dozelor rezultate din practicile prevăzute la articolul 44 cât se poate de realiste, atât pentru ansamblul populației, cât și pentru grupuri de referință din populație, în orice loc în care se poate afla un asemenea grup;
(b)
stabilesc frecvența evaluărilor și iau toate măsurile necesare pentru a identifica grupurile de referință din populație, luând în considerare toate căile efective de propagare a substanțelor radioactive;
(c)
garantează, ținând seama de riscurile radiologice, că estimările dozelor pentru populație cuprind:
-
evaluarea dozelor datorate radiației externe, cu indicarea calității radiației respective, dacă este cazul;
-
evaluarea radionuclizilor absorbiți, cu indicarea naturii lor și, dacă este necesar, a stării lor fizice și chimice, precum și determinarea activității și concentrației respectivilor radionuclizi;
-
evaluarea dozelor care ar putea afecta grupurile de referință din populație și determinarea caracteristicilor acestor grupuri.
(d)
impun păstrarea unei evidențe a măsurărilor pentru expunerea externă, a estimărilor radionuclizilor absorbiți și ale contaminării radioactive, precum și rezultatele obținute prin evaluarea dozelor primite de grupurile de referință și de populație.
Articolul 46
Inspecția
În ceea ce privește protecția sănătății populației, fiecare stat membru instituie un sistem de inspecții pentru a aduce la îndeplinire dispozițiile prezentei directive și pentru a iniția operațiuni de supraveghere în domeniul radioprotecției.
Articolul 47
Responsabilitățile întreprinderilor
(1) Fiecare stat membru impune întreprinderilor responsabile de activitățile prevăzute la articolul 2 să desfășoare aceste activități în spiritul principiilor de protecție a sănătății populației în domeniul radioprotecției, în special să ia următoarele măsuri în cadrul instalațiilor care le aparțin:
(a)
obținerea și menținerea unui nivel optim de protecție a mediului și a populației;
(b)
verificarea eficienței dispozitivelor tehnice de protecție a mediului și a populației;
(c)
autorizarea, conform principiilor de supraveghere ale radioprotecției, a echipamentelor și procedurilor de măsurare și evaluare, după caz, a expunerii sau contaminării radioactive a mediului și a populației;
(d)
calibrarea regulată a instrumentelor de măsură și controlul regulat al stării lor de funcționare și al modului în care sunt folosite.
(2) Experții acreditați și, dacă este cazul, unitatea specială de radioprotecție prevăzută la articolul 38 alineatul (4) au sarcina de a îndeplini aceste sarcini.
TITLUL IX
INTERVENȚIILE
Articolul 48
Domeniul de aplicare
(1) Prezentul titlu se aplică intervențiilor în situații de urgență radiologică sau în cazuri de expunere prelungită datorată efectelor pe termen lung ale unei urgențe radiologice sau ale unei practici ori activități profesionale vechi sau încheiate.
(2) Punerea în aplicare și amploarea măsurilor de intervenție trebuie hotărâte conform următoarelor principii:
-
intervenția are loc doar dacă este capabilă să reducă daunele provocate de radiații într-o măsură care să justifice prejudiciile și costurile, inclusiv cele sociale, legate de intervenție;
-
forma, amploarea și durata intervenției trebuie optimizate, astfel încât beneficiul obținut prin reducerea daunelor provocate de radiații, din care se scade prejudiciul aferent intervenției, să fie maxim;
-
dozele-limită prevăzute la articolele 9 și 13 nu se aplică intervenției; cu toate acestea, nivelurile de intervenție stabilite conform articolului 50 alineatul (2) constituie indicații asupra situațiilor în care este adecvată o intervenție; mai mult, în cazurile de expunere prelungită prevăzute la articolul 53, aplicarea dozelor-limită stabilite la articolul 9 ar trebui în mod normal să fie adecvată pentru lucrătorii care participă la intervenții.
Secțiunea I
Intervenții în situații de urgență radiologică
Articolul 49
Expuneri potențiale
Statele membre impun, dacă este cazul:
-
luarea în calcul a posibilei apariții a unor urgențe radiologice datorate practicilor supuse sistemului de raportare și autorizare prevăzut în titlul III;
-
evaluarea distribuției spațiale și temporale a substanțelor radioactive dispersate în cazul unei eventuale urgențe radiologice;
-
evaluarea expunerilor potențiale corespunzătoare.
Articolul 50
Pregătirea intervențiilor
(1) Fiecare stat membru asigură luarea în calcul a posibilității de apariție a unor urgențe radiologice datorate unor practici situate pe sau în afara teritoriului său și care îl afectează.
(2) Fiecare stat membru asigură atât elaborarea, la nivel național sau local, inclusiv în cadrul fiecărei instalații, a unor planuri de intervenție adecvate, ținând seama de principiile generale de radioprotecție pentru intervențiile prevăzute la articolul 48 alineatul (2) și de nivelurile de intervenție adecvate stabilite de autoritățile competente, pentru a gestiona diversele tipuri de urgențe radiologice, cât și testarea respectivelor planuri, în măsura în care este necesar, la intervale regulate.
(3) Fiecare stat membru asigură, dacă este cazul, reglementarea creării și formării corespunzătoare a unor echipe speciale de intervenție tehnică, medicală și sanitară.
(4) Fiecare stat membru inițiază colaborări cu celelalte state membre sau nemembre în domeniul urgențelor radiologice care ar putea surveni în instalațiile de pe propriul teritoriu și ar putea afecta alte state membre sau nemembre, pentru a facilita organizarea radioprotecției în statele respective.
Articolul 51
Aplicarea intervențiilor
(1) Fiecare stat membru prevede notificarea imediată, de către întreprinderea responsabilă, a autorităților competente cu privire la practicile implicate în orice urgență radiologică survenită pe teritoriul său și impune luarea tuturor măsurilor adecvate de minimalizare a consecințelor.
(2) Fiecare stat membru garantează că, în cazul unei urgențe radiologice de pe teritoriul său, că întreprinderea responsabilă pentru practicile respective realizează o evaluare inițială provizorie a împrejurărilor și consecințelor urgenței și contribuie la intervenție.
(3) Dacă situația în speță impune acest lucru, fiecare stat membru adoptă reglementări privind intervenția asupra:
-
sursei, în scopul de a reduce sau a opri iradierea directă și emisia de radionuclizi;
-
mediului, pentru a reduce transferul de substanțe radioactive către persoane;
-
persoanelor, pentru a reduce expunerea și a organiza tratamentul victimelor.
(4) În cazul unei urgențe radiologice pe sau în afara teritoriului său, statul membru impune:
(a)
organizarea măsurilor de intervenție adecvate, ținând cont de caracteristicile particulare ale urgenței;
(b)
evaluarea și evidența consecințelor urgenței radiologice și ale eficienței intervenției.
(5) În cazul unei urgențe radiologice survenite într-o instalație de pe teritoriul său sau riscând să-i afecteze teritoriul din punct de vedere radiologic, fiecare stat membru stabilește contacte cu celelalte state membre sau nemembre implicate, în vederea inițierii unei colaborări.
Articolul 52
Expunerea profesională de urgență
(1) Fiecare stat membru reglementează situațiile în care lucrătorii sau personalul de intervenție care participă la diverse tipuri de intervenții riscă să fie afectați, cu ocazia expunerii de urgență, de doze care depășesc limitele prevăzute pentru lucrătorii expuși. În acest scop, statele membre stabilesc niveluri de expunere, ținând seama de cerințele tehnice și de riscurile privind sănătatea. Rolul nivelurilor respective este de a constitui ghiduri operaționale. Expunerile în care se depășesc aceste niveluri pot fi admise doar în situații excepționale, atunci când este vorba de salvarea unor vieți și cu condiția ca intervenția să fie efectuată exclusiv de voluntari pe deplin informați asupra riscurilor implicate.
(2) Fiecare stat membru impune monitorizarea radiologică și supravegherea medicală a echipelor speciale de intervenție în caz de urgență.
Secțiunea II
Intervenții în cazuri de expunere prelungită
Articolul 53
Dacă statele membre identifică un caz de expunere prelungită datorată efectelor pe termen lung ale unei urgențe radiologice sau unei practici vechi, ele asigură, dacă este necesar și în funcție de riscul de expunere, luarea următoarelor măsuri:
(a)
demarcarea zonei respective;
(b)
monitorizarea expunerii;
(c)
orice măsură de intervenție necesară, ținând seama de caracteristicile efective ale situației;
(d)
reglementarea accesului sau folosirii terenurilor sau clădirilor situate în zona demarcată.
TITLUL X
DISPOZIȚII FINALE
Articolul 54
(1) Prezenta directivă stabilește standardele de securitate de bază pentru protecția sănătății lucrătorilor și a populației împotriva pericolelor datorate radiațiilor ionizante, în vederea aplicării lor uniforme de către statele membre. Dacă un stat membru intenționează să adopte doze-limită mai stricte decât cele prevăzute de prezenta directivă, statul membru respectiv informează Comisia și celelalte state membre cu privire la aceasta.
Articolul 55
Punerea în aplicare
(1) Statele membre adoptă și pun în aplicare actele cu putere de lege și actele administrative necesare aducerii la îndeplinire a prezentei directive până la data de 13 mai 2000. Statele membre informează de îndată Comisia în acest sens.
Atunci când statele membre adoptă aceste dispoziții, ele conțin o trimitere la prezenta directivă sau sunt însoțite de o asemenea trimitere în momentul publicării lor oficiale. Statele membre stabilesc modalitatea de efectuare a acestei trimiteri.
(2) Statele membre comunică la Comisie textul principalelor legi, reglementări sau dispoziții administrative pe care le adoptă în domeniul reglementat de prezenta directivă.
Articolul 56
Abrogări
Directivele din 2 februarie 1959, Directiva din 5 martie 1962, Directivele 66/45/Euratom, 76/579/Euratom, 79/343/Euratom, 80/836/Euratom și 84/467/Euratom se abrogă de la 13 mai 2000.
Articolul 57
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 13 mai 1996.