31990L0618
L 330/44
JURNALUL OFÍCIAL AL UNIUNII EUROPENE
DIRECTIVA CONSILIULUI
din 8 noiembrie 1990
de modificare, în special în ceea ce privește asigurarea de răspundere civilă auto, a Directivelor 73/239/CEE și 88/357/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă
(90/618/CEE)
CONSILIUL COMUNITĂȚILOR EUROPENE,
având în vedere Tratatul de instituire a Comunității Economice Europene, în special articolul 57 alineatul (2) și articolul 66,
având în vedere propunerea Comisiei (1),
în cooperare cu Parlamentul European (2),
având în vedere avizul Comitetului Economic și Social (3),
întrucât, în scopul dezvoltării pieței interne a asigurărilor, Consiliul adoptă, la 24 iulie 1973, Directiva 73/239/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și actelor administrative privind inițierea și exercitarea activității de asigurare generală directă (4) (denumită și „prima directivă”) și, la 22 iunie 1988, Directiva 88/357/CEE de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind asigurarea generală directă, de stabilire a dispozițiilor destinate să faciliteze exercitarea efectivă a libertății de a presta servicii și de modificare a Directivei 73/239/CEE (5) (denumită și „a doua directivă”);
întrucât Directiva 88/357/CEE a facilitat întreprinderilor de asigurare cu sediul în Comunitate prestarea de servicii în statele membre, permițând, de asemenea, titularilor de polițe de asigurare să apeleze nu numai la asigurătorii stabiliți în țările lor, ci, în egală măsură, și la asigurătorii cu sediul în Comunitate și stabiliți în alte state membre;
întrucât dispozițiile Directivei 88/357/CEE privind, în special, libertatea de a presta servicii nu acoperă anumite riscuri pentru care, ținând seama de normele specifice adoptate de autoritățile statelor membre și de natura și repercusiunile sociale ale dispozițiilor în cauză, aplicarea acestor dispoziții nu era adecvată în acel moment; întrucât aceste excluderi trebuiau reexaminate după ce directiva menționată a fost aplicată pentru o anumită perioadă;
întrucât una dintre excluderi avea în vedere asigurarea de răspundere civilă auto, cu excepția răspunderii civile a transportatorului;
întrucât, în timpul adoptării directivei în cauză, Comisia s-a angajat, cu toate acestea, să prezinte Consiliului, în cel mai scurt termen posibil, o propunere privind libertatea de a presta servicii în domeniul asigurării de răspundere civilă auto (cu excepția răspunderii civile a transportatorului);
întrucât, sub rezerva dispozițiilor din aceeași directivă privind asigurarea obligatorie, este necesar să se prevadă posibilitatea unei gestionări a riscurilor majore, în înțelesul articolului 5 din directiva în cauză, pentru clasa de asigurare de răspundere civilă auto;
întrucât gestionarea riscurilor majore ar trebui să fie de asemenea avută în vedere pentru asigurarea care acoperă daunele sau cererile de despăgubire suferite de autovehiculele terestre și vehiculele terestre, altele decât autovehiculele;
întrucât Directiva 88/357/CEE a stabilit că riscurile care ar putea fi acoperite prin coasigurare comunitară, în sensul Directivei 78/473/CEE a Consiliului din 30 mai 1978 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative în domeniul coasigurării comunitare (6), trebuiau să fie riscurile majore în sensul Directivei 88/357/CEE; întrucât includerea prin prezenta directivă a claselor de asigurare auto în definiția riscurilor majore din Directiva 88/357/CEE va avea ca efect includerea acestor clase în lista claselor care pot fi acoperite prin coasigurare comunitară;
întrucât Directiva 72/166/CEE a Consiliului din 24 aprilie 1972 de apropiere a legislațiilor statelor membre privind asigurarea de răspundere civilă auto și controlul obligativității acestei asigurări (7), modificată ultima dată de Directiva 90/232/CEE (8), se bazează pe sistemul cărții verzi și pe acordurile dintre birourile naționale de asigurare auto pentru a permite eliminarea controalelor cărții verzi;
întrucât este de dorit, cu toate acestea, să se acorde statelor membre un regim tranzitoriu în vederea aplicării progresive a dispozițiilor specifice ale prezentei directive privind gestionarea riscurilor majore pentru clasele menționate, inclusiv atunci când riscurile sunt coasigurate;
întrucât, pentru a menține buna funcționare a sistemului cărții verzi și a acordurilor dintre birourile de asigurare auto, ar trebui să se solicite întreprinderilor de asigurare care oferă asigurări de răspundere civilă auto într-un stat membru în regim de prestări servicii să devină membre ale biroului statului membru în cauză și să participe la finanțarea acestuia;
întrucât Directiva 84/5/CEE a Consiliului din 30 decembrie 1983 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la asigurarea de răspundere civilă auto (9), modificată ultima dată de Directiva 90/232/CEE, solicită statelor membre să creeze sau să autorizeze un organism (fond de garantare) care despăgubește victimele accidentelor produse de vehicule neasigurate sau neidentificate;
întrucât este indicat, de asemenea, să se solicite întreprinderilor de asigurare care oferă asigurări de răspundere civilă auto într-un stat membru în regim de prestări servicii să devină membre ale fondului de garantare constituit în statul membru în cauză și să participe la finanțarea acestuia;
întrucât normele în vigoare în anumite state membre privind acoperirea riscurilor agravate se aplică tuturor întreprinderilor care acoperă riscuri prin intermediul unei întreprinderi situate în statele membre în cauză; întrucât aceste norme au ca obiectiv să asigure că obligativitatea asigurării de răspundere auto este compensată de posibilitatea automobiliștilor de a încheia acest tip de asigurare; întrucât statele membre ar trebui să fie autorizate să aplice aceste reglementări întreprinderilor care oferă servicii pe teritoriul lor, cu condiția ca acestea să fie justificate din punctul de vedere al interesului public și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea obiectivului propus;
întrucât, în domeniul asigurării de răspundere civilă auto, protecția intereselor persoanelor care au suferit daune și care ar putea pretinde despăgubiri vizează de fapt orice persoană și este deci de dorit să se asigure că aceste persoane nu sunt prejudiciate sau dezavantajate în cazul în care asigurarea de răspundere civilă auto este practicată în regim de prestări de servicii și nu prin intermediul unei întreprinderi; întrucât ar trebui să se prevadă în acest sens, în măsura în care interesele persoanelor în cauză nu sunt protejate suficient de normele care se aplică furnizorului de servicii în statul membru în care acesta este stabilit, că statul membru de prestare de servicii solicită întreprinderii să desemneze un reprezentant rezident sau stabilit pe teritoriul său care va colecta toate informațiile necesare privind dosarele de despăgubiri și va dispune de suficiente competențe pentru a reprezenta întreprinderea în relația cu persoanele care au suferit daune și care ar putea solicita despăgubiri, inclusiv pentru plata acestora, și pentru a reprezenta sau, dacă este necesar, pentru a face să fie reprezentată întreprinderea, în ceea ce privește aceste solicitări de despăgubiri, în fața instanțelor și autorităților acestui stat membru;
întrucât acest reprezentant poate fi solicitat, de asemenea, să reprezinte întreprinderea în fața autorităților competente ale statului membru de prestare a serviciilor pentru controlul existenței și valabilității poliței de asigurare de răspundere civilă auto;
întrucât trebuie prevăzută o procedură flexibilă care să permită evaluarea reciprocității cu țările terțe pe o bază comunitară; întrucât scopul acestei proceduri nu este închiderea piețelor financiare ale Comunității, ci îmbunătățirea liberalizării piețelor financiare globale în țările terțe, deoarece Comunitatea își propune să își păstreze piețele financiare deschise pentru restul lumii; întrucât, în acest scop, prezenta directivă prevede proceduri de negociere cu țările terțe și, în ultimă instanță, posibilitatea de a lua măsuri de suspendare a noilor solicitări de autorizare sau de limitare a noilor autorizări,
ADOPTĂ PREZENTA DIRECTIVĂ:
Articolul 1
În sensul prezentei directive, se înțelege prin:
(a)
„vehicul”: orice vehicul care corespunde definiției din articolul 1 alineatul (1) din Directiva 72/166/CEE;
(b)
„birou”: un birou național de asigurare în sensul articolului 1 alineatul (3) din Directiva 72/166/CEE;
(c)
„fond de garantare”: organismul menționat la articolul 1 alineatul (4) din Directiva 84/5/CEE;
(d)
„întreprindere-mamă”: o întreprindere-mamă în sensul articolelor 1 și 2 din Directiva 83/349/CEE (10);
(e)
„întreprindere filială”: o întreprindere filială în sensul articolelor 1 și 2 din Directiva 83/349/CEE; orice întreprindere filială a unei întreprinderi filiale este considerată, de asemenea, ca fiind o filială a întreprinderii mamă care stă la baza acestor întreprinderi.
Articolul 2
La articolul 5 litera (d) punctul (iii) primul paragraf din Directiva 73/239/CEE, mențiunea „riscuri clasificate în clasele de asigurare 8, 9, 13 și 16 de la punctul (A) din anexă” se înlocuiește cu următoarea mențiune:
„riscuri clasificate în clasele de asigurare 3, 8, 9,10,13 și 16 de la punctul (A) din anexă”.
Articolul 3
(1) Denumirea titlului III din Directiva 73/239/CEE se înlocuiește cu următoarele:
„TITLUL III A
Normele aplicabile agențiilor sau sucursalelor stabilite în Comunitate și care aparțin unor întreprinderi cu sediul social în afara Comunității”.
(2) După articolul 29 din Directiva 73/239/CEE se adaugă următorul titlu:
„TITLUL III B
Normele aplicabile filialelor unei întreprinderi mamă care intră sub incidența legislației unei țări terțe, precum și participațiilor dobândite de o asemenea întreprindere”.
Articolul 4
Titlul III B din Directiva 73/239/CEE se completează cu articolele 29a și 29b redactate după cum urmează:
„Articolul 29a
Autoritățile competente ale statelor membre informează Comisia:
(a)
despre orice autorizare a unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi-mamă care intră sub incidența legislației unei țări terțe. Comisia informează Comitetul de asigurări instituit de Consiliu la propunerea Comisiei cu privire la aceasta;
(b)
despre orice participație dobândită de către o astfel de întreprindere-mamă la o întreprindere de asigurare din Comunitate care ar transforma-o într-o filială sa. Comisia informează Comitetul de asigurări instituit de Consiliu la propunerea Comisiei cu privire la aceasta.
În cazul în care o autorizație este acordată unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi-mamă care intră sub incidența legislației unei țări terțe, structura grupului este precizată în notificarea pe care autoritățile competente o adresează Comisiei.
Articolul 29b
(1) Statele membre informează Comisia despre dificultățile de ordin general întâmpinate de întreprinderile lor de asigurare la stabilirea sau exercitarea activităților lor într-o țară terță.
(2) Comisia întocmește, pentru prima dată cel mai târziu cu șase luni înainte de aplicarea prezentei directive și apoi periodic, un raport care examinează, în sensul alineatelor (3) și (4), tratamentul aplicat în țările terțe întreprinderilor de asigurare din Comunitate, în ceea ce privește stabilirea și exercitarea activităților de asigurare, precum și dobândirea de participații la întreprinderile de asigurare din țările terțe. Comisia transmite aceste rapoarte Consiliului, însoțite, după caz, de propuneri corespunzătoare.
(3) În cazul în care Comisia constată, pe baza rapoartelor menționate la alineatul (2) sau pe baza altor informații, că o țară terță nu acordă întreprinderilor de asigurare din Comunitate un acces efectiv pe piață comparabil cu cel oferit de Comunitate întreprinderilor de asigurare din țara terță în cauză, aceasta poate prezenta Consiliului propuneri privind un mandat care să îi permită să negocieze obținerea unor posibilități de concurență comparabile pentru întreprinderile de asigurare din Comunitate. Consiliul hotărăște cu majoritate calificată.
(4) În cazul în care Comisia constată pe baza rapoartelor menționate la alineatul (2) sau pe baza altor informații, că întreprinderile de asigurare din Comunitate nu beneficiază, într-o țară terță, de un tratament național care să le ofere aceleași condiții de concurență ca și întreprinderilor naționale de asigurare și că nu sunt îndeplinite condițiile de acces efectiv pe piață, aceasta poate iniția negocieri pentru a remedia această situație.
În cazul descris în primul paragraf, se poate decide, de asemenea, în orice moment, că odată cu inițierea negocierilor, în conformitate cu procedura prevăzută de actul constitutiv al Comitetului de asigurări menționat la articolul 29a, autoritățile competente ale statelor membre trebuie să-și limiteze sau să-și suspende deciziile:
-
referitoare la cererile de autorizare depuse în momentul sau ulterior adoptării deciziei și
-
referitoare la dobândirea de participații de către întreprinderile-mamă directe sau indirecte care intră sub incidența legislației țării terțe în cauză.
Durata măsurilor prevăzute nu poate depăși trei luni.
Înainte de expirarea acestui termen de trei luni și având în vedere rezultatul negocierilor, Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, poate decide ca măsurile luate să fie aplicate în continuare.
O astfel de limitare sau suspendare nu se poate aplica la crearea de filiale de către întreprinderi de asigurare sau filiale ale acestora, autorizate corespunzător în Comunitate sau la dobândirea de participații de către astfel de întreprinderi sau filiale la o întreprindere de asigurare din Comunitate.
(5) În cazul în care Comisia constată una dintre situațiile menționate la alineatele (3) și (4), statele membre o informează, la cererea sa:
(a)
despre orice cerere de autorizare a unei filiale directe sau indirecte a uneia sau mai multor întreprinderi mamă care intră sub incidența legislației țării terțe în cauză;
(b)
despre orice proiect al unei astfel de întreprinderi de a dobândi o participație la o întreprindere de asigurare din Comunitate care ar avea drept efect transformarea sa în filială.
Această obligație de informare încetează din momentul încheierii unui acord cu țara terță menționată la alineatele (3) sau (4) sau din clipa în care măsurile menționate la alineatul (4) al doilea și al treilea paragraf încetează să se aplice.
(6) Măsurile adoptate în temeiul prezentului articol sunt conforme cu obligațiile care revin Comisiei în conformitate cu acordurile internaționale, bilaterale sau multilaterale care reglementează inițierea și exercitarea activității întreprinderii de asigurare.”
Articolul 5
La articolul 12 alineatul (2) paragraful al doilea din Directiva 88/357/CEE, a doua și a treia liniuță se elimină.
Articolul 6
În titlul III din Directiva 88/357/CEE, se adaugă următorul articol:
„Articolul 12a
(1) Prezentul articol este aplicabil în cazul în care o întreprindere acoperă, printr-o unitate situată într-un stat membru, un risc clasificat în clasa de asigurare 10 de la punctul (A) din anexa la Directiva 73/239/CEE, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, și situat în alt stat membru.
(2) Statul membru de prestare de servicii solicită ca întreprinderea să devină membră a biroului său național și a fondului său național de garantare și să participe la finanțarea acestora.
Cu toate acestea, întreprinderea nu poate fi obligată să efectueze o plată sau să verse o contribuție la biroul sau fondul statului membru de prestare de servicii pentru riscurile acoperite în regim de prestări de servicii, care să nu fie calculată pe aceeași bază ca pentru întreprinderile care acoperă, prin intermediul unei unități situate în acest stat membru, riscurile din clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, în funcție de încasările de prime care provin din această clasă de asigurare în statul membru în cauză sau de numărul de riscuri din această clasă acoperite în statul membru în cauză.
(3) Prezenta directivă nu aduce atingere obligației unei întreprinderi de asigurare care oferă servicii de a respecta normele statului membru de prestare de servicii privind acoperirea riscurilor agravate, în măsura în care acestea se aplică întreprinderilor stabilite.
(4) Statul membru de prestare de servicii solicită întreprinderii să se asigure că persoanele care prezintă o cerere de despăgubire datorită unor evenimente care survin pe teritoriul său nu sunt puse într-o situație mai puțin favorabilă ca rezultat al faptului că întreprinderea acoperă un risc din clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, în regim de prestări servicii și nu prin intermediul unei unități situate în statul membru în cauză.
În acest scop, statul membru de prestare de servicii solicită întreprinderii să desemneze un reprezentant rezident sau stabilit pe teritoriul său care va colecta toate informațiile necesare privind dosarele de despăgubiri și va dispune de suficiente competențe pentru a reprezenta întreprinderea în relația cu persoanele care au suferit un prejudiciu și care ar putea solicita o despăgubire, inclusiv pentru plata acestora, și pentru a reprezenta sau, dacă este necesar, pentru a face să fie reprezentată întreprinderea, în ceea ce privește aceste solicitări de despăgubiri, în fața instanțelor și autorităților acestui stat membru.
De asemenea, reprezentantul poate fi, la rândul său, solicitat să reprezinte întreprinderea în fața autorităților competente ale statului de prestare de servicii, cu privire la controlul existenței și valabilității poliței de asigurare de răspundere civilă auto.
Statul membru de prestare a serviciilor nu poate solicita persoanei desemnate să întreprindă, în numele întreprinderii care a desemnat-o, alte activități decât cele care sunt prevăzute în al doilea și al treilea paragraf. Persoana desemnată nu se angajează în nici o operațiune de asigurare directă în numele întreprinderii menționate.
Desemnarea reprezentantului nu constituie în sine deschiderea unei sucursale sau a unei agenții în sensul articolului 6 alineatul (2) litera (b) din Directiva 73/239/CEE, iar reprezentantul nu este o unitate în sensul articolului 2 litera (c) din prezenta directivă.”
Articolul 7
(1) La articolul 15 alineatul (1) și la articolul 16 alineatul (1) din Directiva 88/357/CEE se adaugă următorul paragraf:
„Orice stat membru pe teritoriul căruia o întreprindere intenționează să acopere prin prestare de servicii riscurile clasificate în clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, poate solicita ca întreprinderea:
-
să comunice numele și adresa reprezentantului pentru gestionarea dosarelor menționat la articolul 12a alineatul (4),
-
să prezinte o declarație potrivit căreia întreprinderea a devenit membră a biroului național și a fondului național de garantare ale statului membru de prestare de servicii.”
Articolul 8
La articolul 21 alineatul (2) din Directiva 88/357/CEE se adaugă următorul paragraf:
„Fiecare stat membru poate solicita ca numele și adresa reprezentantului întreprinderii de asigurare să figureze, de asemenea, în documentele menționate anterior.”
Articolul 9
La articolul 22 din Directiva 88/357/CEE, alineatul (1) se înlocuiește cu următoarele:
„(1) Fiecare unitate trebuie să comunice autorității sale de control, pentru operațiunile efectuate în regim de prestări servicii, valoarea totală a primelor, fără deducerea reasigurării, emise pe stat membru și pe grup de clase. Grupurile de clase sunt definite după cum urmează:
-
accidente și boală (1 și 2);
-
asigurare auto (3, 7 și 10; vor fi precizate cifrele referitoare la clasa de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului);
-
incendiu și alte daune ale bunurilor (8 și 9);
-
asigurare aviatică, maritimă și de transport (4, 5, 6, 7, 11 și 12);
-
răspundere civilă generală (13);
-
credit și garanție (14 și 15);
-
alte clase de asigurare (16, 17 și 18).
Autoritatea de control a fiecărui stat membru comunică aceste informații autorităților de control ale fiecărui stat membru de prestare a serviciilor.”
Articolul 10
La articolul 27 alineatul (1) din Directiva 88/357/CEE, ultimul paragraf se înlocuiește cu următoarele:
„Derogarea acordată începând de la 1 ianuarie 1995 se aplică numai contractelor care acoperă riscurile clasificate în clasele de asigurare 3, 8, 9, 10, 13 și 16 și situate exclusiv în unul din cele patru state membre care beneficiază de acest regim tranzitoriu.”
Articolul 11
Fără a aduce atingere articolului 23 alineatul (2) din Directiva 88/357/CEE, în cazul riscurilor majore, în sensul articolului 5 litera (d) din Directiva 73/239/CEE, care aparțin clasei de asigurare 10, cu excepția răspunderii civile a transportatorului, statul membru de prestare de servicii poate prevedea:
-
ca valoarea totală a provizioanelor tehnice aferente contractelor în cauză să fie determinată, sub controlul autorităților statului membru în cauză, conform normelor sale sau, în lipsa acestora, conform practicilor sale stabilite, până la termenul limită la care statele membre trebuie să aducă la îndeplinire o directivă de coordonare a conturilor anuale ale întreprinderilor de asigurare;
-
ca acoperirea acestor provizioane prin active echivalente și congruente să se efectueze sub controlul autorităților statului membru în cauză, în conformitate cu normele sau practicile sale stabilite, până la notificarea unei a treia directive privind asigurarea generală;
-
ca localizarea activelor menționate la a doua liniuță să se efectueze sub controlul autorităților statului membru în cauză, în conformitate cu normele sau practicile sale stabilite, până la termenul la care statele membre trebuie să aducă la îndeplinire o a treia directivă privind asigurarea generală.
Articolul 12
Statele membre își modifică dispozițiile de drept intern pentru a se conforma prezentei directive în termen de 18 luni de la notificarea sa (11). Statele membre informează de îndată Comisia cu privire la aceasta.
Dispozițiile modificate pentru punerea în aplicare a primului paragraf se aplică în termen de 24 de luni de la notificarea prezentei directive.
Articolul 13
Prezenta directivă se adresează statelor membre.
Adoptată la Bruxelles, 8 noiembrie 1990.