RECENZIE I ' lLOZOFIA RoC. 60 . 2 0 0 5 . č. 1 O SÚČASNEJ ETIKE (A FILOZOFII) NA SLOVENSKU, RESP. O ETIKE CNOSTI TROCHU INAK DAGMAR SMREKOVÁ ZUZANA PALOVIČOVÁ: Dobro a cnosť. Etická tradícia a súčasnosť. Bratislava, IRIS 2003, 164 s. So záujmom som siahol p o slovenskej monografii venovanej etike cnosti, ktorá sa nedávno objavila na pultoch našich kníhkupectiev a ktorej podstatné časti autorky Dagmar Smreková a Zuzana Palovičová už priebežne publikovali v časopise Filozofia. Cítim potrebu upozorniť na túto knihu v širšom kontexte uvažovania o súčasnom stave filozofovania na Slovensku. Dôvodom j e najmä prístup autoriek k spracovaniu témy, pretože takmer úplne sa obmedzujú len na deskripciu názorov, ktoré sú v širšom kon- texte aktuálne, ale ony ich sprostredkovávajú cez práce, ktoré sú často staršie ako 2 0 rokov, a autorky nám ich predkladajú ako čosi nové, doteraz neznáme. N a druhej strane ani nespomínajú práce, ktoré sú nové a aktuálne z hľadiska problematiky etiky cnosti. Obchádzajú mlčaním a j búrlivé diskusie o prácach, ktoré spomínajú, a len v náznakoch uvádzajú to, o čom sa diskutovalo pred 20 rokmi, resp. diskutuje v súčasnosti v súvislos- ti s etikou cnosti. Autorky na začiatku svojej práce uvádzajú, že si všímajú, ako sa pojem cnosti ako kvality osobnosti presadzoval v protiklade k pojmu povinnosti (s. 8). Zdá sa mi veľmi problematické vyjadrenie „pojem cnosti ako kvality osobnosti". Podľa môjho názoru pojem cnosti sám osebe nemôže vyjadrovať kvalitu osobnosti. Môže to urobiť cnosť ponímaná ako hodnota obsahujúca v sebe mnohé iné hodnoty. Nesúhlasím ani s ich vy- medzením cnosti v úvode práce, pretože ak by malo platiť tvrdenie, že „cnosti sú tým, čím človeka navonok charakterizujeme pri j e h o hodnotení alebo doporučení" (s. 10), potom by to mohlo znamenať, že a j lenivosť, falošnosť atď. by mali byť cnosti, pretože nepochybujem o tom, že a j takéto hodnotenia a charakteristiky človeka sa vyskytujú a určite to nemožno považovať za cnosť. N a rozdiel od názoru autoriek by som formulo- val svoje ponímanie cnosti ako mravnej kvality, resp. vlastnosti a hodnoty u človeka (mravného subjektu), ktoré sú súhrnom dominantných morálnych hodnôt a vlastností človeka, ktorý svojím konaním uskutočňuje morálne dobro. Cnosť j e hlavný predpoklad uskutočňovania morálneho dobra. Christine Swantonová tvrdí, že cnosť j e dobrá vlast- nosť charakteru ([1], 19), a podľa Michaela Slota j e to žiaduca črta charakteru ([2], 3 3 7 ) . Autorky v texte ďalej prezentujú ideu, že vyznačovanie sa určitými cnosťami (resp. prítomnosťou určitých nerestí) j e neoddeliteľnou súčasťou morálnej voľby a konania bez ohľadu na to, či sa preferuje deontologické, alebo konzekvencialistické hľadisko (s. 9). Som presvedčený o tom, že toto tvrdenie j e značne triviálne, pretože morálna voľba, resp. morálna dilema alebo konflikt medzi viacerými hodnotami a povinnosťami j e procesom rozhodovania sa medzi viacerými možnosťami správania, resp. konania. Rozhodnutím sa pre niektorú z hodnôt a možností stále čosi volíme, v konečnom dôsled- ku volíme buď cnosť, alebo neresť. Zaujímavejšou otázkou by skôr mohlo byť to, či cnosti sú výsledkom voľby, alebo východiskom, resp. predpokladom voľby a konania. 64 Táto otázka sa stáva veľmi zaujímavou najmä v súvislosti s rozvojom biológie, zvlášť genetiky a následne a j sociobiológie. Napriek tomu, že autorky nesmelo poukazujú na to, že okrem cnosti j e tu a j neresť, v práci som sa so skúmaním neresti takmer nestretol, hoci to autorky v úvode svojej práce signalizovali. Už predtým som naznačil, že príznačné pre takmer celú prácu (až na úvod a záver) j e to, že j e len deskripciou rozličných názorov. Deskriptívny prístup auto- riek k problému neposkytol takmer žiadny priestor pre polemickú či kritickú úvahu alebo názor samotných autoriek. Ich samotné stanovisko sa pravdepodobne rozplýva v súhlase alebo opise názorov prezentovaných autorov. Okrem toho nikde v celej práci som nezaregistroval, že by autorky venovali pozornosť konzekvencialistickým etickým teóriám, a teda, že vôbec splnili cieľ práce, ktorý si vytýčili v úvode: doložiť, že deontologické etiky rovnako ako konzekvencialistické považujú cnosť za neoddeliteľnú súčasť morálnej voľby! Autorky nám to na s. 30 opätovne pripomínajú, ale tým vyčerpali svoj záujem o vzťah konzekvencializmu a cnosti. Okrem toho však pochybujem, že by sa dali spojiť všetky tri prúdy myslenia (deontológia, konzekvencializmus a etika cnosti) práve na základe cnosti. V takom prípade by sme rovnako mohli uvažovať o tom, že ich môžeme spojiť a j na základe dôsledkov, pretože všetky koncepcie sa nimi nejakým spôsobom zaoberajú. Ak by sme použili takéto kritérium, potom k utilitarizmu či kon- zekvencializmu by sme mohli zaradiť napríklad a j Aristotela, Kanta a Hegela, pretože oni sa tiež nejakým spôsobom vyjadrovali vo svojich prácach k úžitku alebo dôsledkom lenže to j e slepá ulička... Autorky na s. 11 tvrdia, že Aristotela, Spinozu, Huma a Smitha možno zahrnúť d o jednej morálnej tradície, podľa ktorej to, čo m á byť (čo j e žiaduce), n i e j e prísne odde- lené od toho, čo j e (teda od skutočného bytia človeka). To, čo má byť, j e kontextuálne s túžbami a presvedčeniami, spojenými s ľudskou prirodzenosťou n a j e d n e j strane a so sociálno-kultúrnym pozadím, determinujúcim individuálnu existenciu, na druhej strane. Podobne nájdeme ich vyjadrenie, že „špecifikum Humovho prístupu j e v orientácii na empirickú stránku morálky. To, čo má byť, sa usiluje vyvodiť na základe toho, čo ľudia prirodzene považujú za dobré, resp. zlé, čo v nich podnecuje prirodzené city priazne, resp. odporu" (s. 19). N a základe znalosti dejín etického myslenia a Humových etických názorov si však musíme uvedomiť, že v súvislosti s Humom to vôbec n i e j e také jedno- duché, ako to vyzerá podľa ich tvrdenia. Práve u Huma j e známe j e h o tvrdenie z práce A Treatise of Human Nature, podľa ktorého to, čo má byť, nemožno odvodiť z toho, čo je (poznáme to a j ako Humov zákon). Toto Humovo tvrdenie j e častým predmetom diskusií a týka sa sporu o vzťah medzi faktmi a hodnotami. Podľa Huma to, čo má byť (čo j e žiaduce), nemôžeme odvodiť z toho, čo j e , pretože z hľadiska logiky nemožno od- vodiť záver vo vzťahu k tomu, čo sa nevyskytuje v premise. V o vzťahu k morálke to znamená, že nemôžeme odvodiť morálny záver z non-morálnych premís, pretože morálne úsudky sa podstatne líšia od faktuálnych propozícií.1 Škoda, že sa autorky pri opise Humových názorov na cnosť obmedzili len na jednu prácu, ktorá j e u nás dostupná v starom českom vydaní z roku 1899, a obišli inú, možno ešte významnejšiu j e h o prácu 1 Pozri názory Chailesa R. Pidgena v j e h o príspevku ..Naturalism" in ([3], 423) alebo stano- visko Slephcna Darwalla in ([4], 21 26). K najvýznamnejším zástancom Humovho zákona patľili v 20. storočí napríklad George Edward Moore a Richard Mervyn Hare. ľ i lozo l la 6 0 , I 65 A Treatise of Human Nature, ktorá n i e j e k dispozícii v českom ani slovenskom vydaní, ale v ktorej Hume venuje ešte väčšiu pozornosť cnosti než v nimi spomínanej práci. Hume sa zaoberal cnosťami a j v mnohých svojich esejách [5]. V súvislosti so súčasnými teóriami cnosti autorky venujú pozornosť koncepcii Philippy Footovej, ktorá sa podľa nich vo svojej koncepcii cnosti opiera o názory Aristote- la, Tomáša Akvinského a Wrightovu prácu Variety dobra (s. 52). Zaujímavé j e to, že Footová vo svojej knihe, na ktorú sa odvolávajú, uvádza ešte a j Geachovu prácu Virtues, ktorú však autorky vôbec nespomínajú. Z j e j textu sa však nedá urobiť jednoznačný záver, že Wrightova a Geachova práca boli podnetom na j e j uvažovanie. Footová ich spomína len medzi prácami, ktoré vznikli za posledných 1 0 1 5 rokov. Wrightova práca vyšla v roku 1963 a Geachova v roku 1977, takže ťažko ich možno zaradiť medzi práce, ktoré boli pre ňu podnetom rozvíjania etiky cnosti, ako to píšu autorky na s. 52. keďže sama sa venovala tejto problematike už skôr. V poznámke pod čiarou autorky spomínajú, že Footová vydala svoju prvú mono- grafiu Natural Goodness až v roku 2001 ako 80 ročná (s. 52). Treba však k tomu ešte dodať, že okrem toho Footová vydala v roku 2002 knihu Moral Dilemmas and Other Topics in Moral Philosophy, v ktorej upozornila na to, že vo svojej práci Virtues and Vices, z ktorej autorky výlučne preberajú Footovej názory, sa dopustila určitých chýb v ponímaní vzťahu racionality a cnosti. Kapitola, v ktorej sa venuje tejto problematike vyšla však po prvýkrát už v roku 1995, takže autorky sa mohli s touto skutočnosťou zoznámiť už pri písaní svojej práce. Celá podkapitola venovaná Footovej j e väčšinou len deskripciou knihy vydanej v roku 1978. Ďalším nedostatkom j e to, že autorky vo svojej monografii nevenovali väčšiu pozornosť kritickým pohľadom, resp. diskusii v súvislosti s Footovej koncepciou cnosti (až na názor J. Driverovej, ktorý uviedli len v poznámke pod čiarou). K tejto problematike existuje pomerne bohatá bibliografia vrátane zborníka príspevkov, ktorý j e venovaný koncepcii cnosti Ph. Footovej [6], N a inom mieste autorky uvádzajú, že mnohí autori zaraďujú Bernarda Williamsa medzi predstaviteľov etiky cnosti, a ako príklad svojho tvrdenia spomínajú Singerovu prácu A Companion to Ethics, kde ho nachádzame spolu s Anscombovou a Maclntyrom, a zároveň uvádzajú i zborník štúdií How Should One Live?, ktorého editorom bol R. Crisp (s. 61). Dale Jamieson v kapitole venovanej metóde a morálnej teórii (v zborníku editovanom Singerom) na s. 478 479 zaraďuje Williamsa k ateoretickej pozícii, kam nesporne patrí, ale nehovorí o ňom ako o predstaviteľovi etiky cnosti. V kapitole veno- vanej etike cnosti ho Greg Pence vôbec nespomína. Podobne ani na s. 14 zborníka štúdií, ktorý editoval Roger Crisp nenájdeme vyjadrenie, ktoré by nás viedlo k záveru, že B. Williamsa považujú za etika cnosti, pretože v spomínanej časti sa Williams uvádza spolu s Footovou v súvislosti s odmietaním utilitaristického a kantovského názoru, podľa ktorého morálka poskytuje motívy konania, ktoré sú nezávislé od túžob subjektu a j e h o predstavy o vlastnom dobre. Nemyslím, že na základe toho možno urobiť záver, že Roger Crisp (teda editor zborníka, a nie autori zborníka, ako to uvádzajú ony) vo svo- j e j úvodnej štúdii považuje B. Williamsa za predstaviteľa etiky cnosti. V ďalšej časti autorky urobili deskripciu obsahu knihy A. Maclntyra, potom zase deskripciu obsahu štúdie iného autora, J. Schneewinda, o tejto knihe. Autorky okrem parafrázovania Maclntyra a dvoch kritík neformulujú žiadne stanovisko k Maclntyrovi a j eho kritikám. Vzhľadom na monografický charakter práce treba hlbšie, kritickejšie 66 a analytické zhodnotenie skúmaných súvislostí. V texte nenachádzame ani nový pokus o interpretáciu, ani polemiku s j eho názormi či kritikmi, iba deskripciu. N i e j e celkom jasné, prečo autorky neuvádzajú takmer žiadne súčasné práce zaoberajúce sa či už kon- cepciou A. Maclntyra, alebo nové práce v rámci etiky cnosti, napr. monografie M. Slota, Ch. Swantonovej atď., resp. zborníky príspevkov venovaných výlučne etike cnosti.2 N a tému koncepcie cnosti u A. Maclntyra bolo len do roku 1998 napísaných 65 významných príspevkov v angličtine, ktoré sú zahrnuté do Philosopher's Index. Okrem toho j e a j v nimi spomínanej knihe R. Crisp (ed.): How Should One Live? príspevok A. Masona a S. Moller Okinovej o A. Maclntyrovi a j e h o etike cnosti. Avšak nič z týchto polemík sa nedostalo do pozornosti autoriek, pretože uvádzajú dve kritiky, ktorých výber pôsobí skôr náhodne než zámerne, keďže ide o neaktuálne príspevky, pretože jeden vyšiel v roku 1982 a druhý v českom preklade v roku 1996. Ich deskripcia etiky cnosti u A. Maclntyra j e teda takmer úplne sterilná a opis diskusie o j e h o koncepcii j e len náznakom skutočne búrlivých sporov, ktoré prebiehali a ešte stále vo svete prebie- hajú. Po deskripcii niektorých anglických textov zaoberajúcich sa etikou cnosti autorky sa zaoberajú francúzskou filozofiou, kde venovali pozornosť najmä V. Jankélévitchovi, ďalej Sartrovi a Mounierovi (s. 86 123). Ani táto časť práce neprekračuje deskriptívnu úroveň spracovania. Okrem iného mám však vážne pochybnosti o tom či Sartra, resp. Mouniera možno vôbec zaradiť k nejakému prúdu etiky cnosti. Zdá sa mi skresľujúce robiť tento záver len na základe toho, že sa zaoberali charakterom. Cez veľmi marginálne prepojenie témy charakteru a šťastia sa autorky venujú kon- cepciám, ktoré sú jednak už pomerne zastarané a na druhej strane vôbec nepatria d o etiky cnosti, napr. Sartre a Mounier, resp. Misrahi a Conche. Ak v prípade charakteru by sa dalo ešte uvažovať o tom, že charakter m á významné postavenie v etike cnosti, tak v prípade šťastia sa to nedá akceptovať, pretože etika cnosti nepovažuje šťastie za cnosť. Začlenenie kapitol 2.2 a 2.3, venovaných charakteru a šťastiu vo francúzskej morálnej filozofii, j e značne problematické, pretože tematicky nezapadajú d o logickej štruktúry výstavby textu zaoberajúceho sa etikou cnosti a ich zaradenie pôsobí nesúrodo a značne nelogicky, resp. náhodne, až účelovo. Autorky zastávajú názor, že renesancia etiky cnosti má zásadný význam pre rozvoj samotnej etiky a pre diskusie o j e j povahe a predmete (s. 141), lenže podľa môjho názo- ru D. Smreková a Z. Palovičová žiadnu diskusiu neponúkli, nanajvýš deskriptívnym spôsobom interpretovali omrvinky diskusie o tejto etike. Podobne problematické sa mi zdá ich tvrdenie, že teoretické úsilie smeruje k reštituovaniu pojmov cnosti ako kryštali- začného jadra etiky adekvátnej pre našu dobu (s. 141). Z predloženého textu nevyplýva, prečo by práve etika cnosti mala byť adekvátnou etikou pre našu dobu. Autorky ne- ponúkli žiadny presvedčivý argument pre toto svoje tvrdenie, ak prehliadneme deskrip- ciu názorov iných autorov, ktorých veľká väčšina j e staršia ako 2 0 rokov. Celá diskusia o etike cnosti j e obmedzená na dve kritické výhrady k tejto koncepcii. Autorky na s. 142 2 Možno tu uviesť napríklad prácu D. Slatmana [7], ktorá sa zaoberá súčasnou diskusiou o etike cnosti, prezentuje názory pre a proti tejto koncepcii. Ďalej tu možno spomenúť prácu M. Sloteho a (R. Crispa [8] prezentujúcu prehľad najvýznamnejších prác z etiky za posledných 4 0 rokov a obsahujúcu tiež kritiku iných teórií, pozitívnu víziu etiky cnosti, posledné kritiky oživenia etiky cnosti a súčasné teoreticky najvýznamnejšie príspevky k etike cnosti. F i l o z o f i a 6 0 . 1 67 143 (na asi 1 strane knihy) opisujú výhrady Roberta B. Louděna z roku 1984 k etike cnosti bez toho, aby k tomu ony zaujali stanovisko d o akej miery sú tieto výhrady opodstatnené a aký j e ich názor. Celá diskusia k etike cnosti potom pokračuje ďalej asi polstránkovou prezentáciou názoru Rosalindy Hoursthousovej na s. 143. Z ich práce okrem ich vlastných tvrdení vôbec nič nenasvedčuje tomu, že by to bola taká aktuálna téma, skôr naopak. Pri prezentácii svojho tvrdenia preferujúceho charakter a etiku cnosti v protiklade k deontologickej etike dospeli k záveru, že niektoré činy nemožno vysvetliť na pozadí morálnych príkazov, ale len na základe morálneho charakteru konajúceho. Podľa nich nemožno v deontologickej etike vyriešiť napríklad dilemu kňaza, ktorý sa má rozhodnúť medzi povinnosťou dodržať sľub voči svojej cirkvi a povinnosťou voči žene, s ktorou čaká dieťa (s. 146). V skutočnosti j e to paradoxná dilema, pretože kňaz už predtým po- rušil sľub čistoty, a tým a j sľub vernosti cirkvi. V tomto prípade sa ťažko možno opierať o j eho morálny charakter. Autorky v závere tvrdia, že etika cnosti nie j e alternatívou deontologickej či konzekvencialistickej etiky a netreba j u chápať ani ako číry dodatok, resp. prívesok k morálke pravidiel. Domnievajú sa, že etika cnosti funguje v koexistencii s deontologickou a konzekvencialistickou etikou (s. 150). Neviem, na základe čoho dospeli k takémuto záveru, pretože o konzekvencializme stratili slovo len na úvod a záver. N e - viem ako dospeli k takému tvrdeniu, ak sa konzekvencializmom vôbec nezaoberali. Dôležitý j e fakt, že autorky nesplnili ani cieľ práce, ktorý si vytýčili v úvode knihy, pre- tože vtedy vyjadrili snahu obhajovať ideu, podľa ktorej cnosti sú súčasťou konania bez ohľadu na to, či ide o deontologické alebo konzekvencialistické etické teórie (s. 9). Okrem týchto obsahových výhrad a pripomienok chcem spomenúť a j viaceré formálne nedostatky práce. N a s. 35 autorky v texte (jediný raz) používajú celkom od- lišný spôsob odkazovania než v ostatnom texte, t. j . taký, ktorý sa používa v časopise Fi- lozofia. N a s. 4 7 autorky uviedli životopisné poznámky týkajúce sa G. H. von Wrighta. Myslím, že v monografii sa nehodí, aby životopisné údaje boli súčasťou hlavného textu práce, a takisto nie j e jasné, prečo venovali pozornosť len životopisným údajom Wrighta a ostatných autorov obišli. Ďalej chcem upozorniť na nepresnosť pri citovaní práce Jonathana Bennetta The Conscience of Huckleberry Finn. Spomínaný príspevok vyšiel v časopise Philosophy v roku 1974 na s. 123 134. Strany, z ktorých citujú autorky vo svoje} knihe (teda údajne s. 332 334) na s. 5 9 6 1 sú teda nepresné. Ďalšia formálna chyba sa vyskytuje na s. 133, kde autorky uvádzajú prácu A. Comte-Sponvilla Rozprava o beznádeji a blaženosti a roky vydania j e j 1. zväzku 1984 a 2. zväzku 1988, no v zozname literatúry j e uvedený len 1. zväzok s rokom vydania 1988. Okrem doteraz spomínaných formálnych nedostatkov knihy určite treba spomenúť a j zoznam literatúry, ktorý nezodpovedá normám na uvádzanie bibliografických údajov podľa súčasne platnej normy ISO 690. Tento problém však pretrváva na Slovensku dlhé roky a stále ako keby sme nemali v úmysle priblížiť sa v tomto smere normám, resp. zaužívaným pravidlám, ktoré platia vo vyspelom svete. Veľmi ťažko označiť túto prácu za originálnu a tvorivú z hľadiska rozvíjania kon- cepcie etiky cnosti a etiky, resp. filozofie na Slovensku vôbec. Z a pozitívum možno označiť nanajvýš to, že slovenskému čitateľovi približuje práce a zlomok diskusií, ktoré prebiehali vo svete pred viac ako 20 rokmi. V minulosti, keď sme mali veľmi 68 obmedzený prístup k tomu, o čom sa písalo vo svete, mali takéto práce svoj veľký význam, ale v súčasnosti j e to dosť málo, ak položíme kritériá našej filozofii tak nízko, že vedecká monografia bude sprostredkovať len informácie o názoroch iných, bez toho, aby sme sa pokúsili výraznejšie vstúpiť d o týchto diskusií, nehovoriac o tom, že by sme mali rozvíjať svoje vlastné názory v pozitívnej konfrontácii s názormi iných. Túto prácu určite možno doporučiť ako východiskový učebnicový text pre vysokoškolských študen- tov filozofie a etiky, aby sa zoznámili s jedným smerom etického myslenia v 2. polovici 20. storočia. Pre ďalšie štúdium však musia pátrať po aktuálnejšej cudzojazyčnej lite- ratúre, ktorá by im komplexnejšie priblížila etiku cnosti. LITERATÚRA [1] SWANTON, CH.: Virtue Ethics: A Pluralistic View. Oxford, Oxford University Press 2003. [2] SLOTE. M.: Morals from Motives. Oxford, Oxford University Press 2001. [3] SINGER. P. (ed.): A Companion to Ethics. Oxford, Blackwell 1991. [4] DAR WALL, S.: Philosophical Ethics. Boulder, Westview 1998. [5J HUME, D.: Essays: Moral, Political and Literary. Indianapolis, Liberty Fund 1987. [6] HURSTHOUSE. R. LAWRENCE, G. QUINNE, W. (eds.): Virtues and Reasons: Philippa Foot and Moral Theory. Essays in Honour of Philippa Foot. Oxford, Clarendon Press 1995. [7] STATMAN, D. (ed.): Virtue Ethics. Washington, DC, Georgetown University Press 1997. [8] SLOTE. M. CRISP, R. (eds.): Virtue Ethics. N e w York, Oxford University Press 1997. Vasil Gluchman prof. PliDr. Vasil Gluchman, CSc. Katedra filozofie F F PU 17. novembra I 080 78 Prešov SR gluchman@unipo.sk Filozofia 60 . 1