Ünnepélyes ülés - Cseh Köztársaság
Elnök
- Szívélyesen üdvözlöm a Cseh Köztársaság elnökét az Európai Parlamentben.
Václav Klaus
a Cseh Köztársaság elnöke. - (CS) Mindenekelőtt szeretném megköszönni a lehetőséget, hogy ez Európai Parlamentben, az Európai Unió egyik legfontosabb intézményében beszélhetek. Habár számos alkalommal jártam már itt korábban, soha nem volt még alkalmam beszédet mondani egy plenáris ülésen. Ezért nagyra értékelem, hogy most lehetőségem nyílik erre. A 27 ország megválasztott képviselői politikai nézeteik sokféleségével egyedülálló hallgatóságot jelentenek, mint ahogy az Európai Unió is egy több mint fél évszázada tartó, egyedülálló és lényegében forradalmi kísérlet az európai döntéshozatali folyamat fejlesztésére oly módon, hogy a folyamat jelentős részét az egyes államokból a páneurópai intézményekbe viszi át.
Prágából utaztam ide Önökhöz, a Cseh Köztársaság fővárosából, a cseh államiság történelmi központjából, amely egyben az európai gondolkodás, kultúra és civilizáció szempontjából is fontos város. A cseh állam, amelynek képviseletében érkeztem, a maga sokféle formájában mindig is része volt az európai történelemnek, gyakran közvetlen és jelentős szerepet játszott az európai történelem alakításában, és reményeink szerint ez a jövőben is így lesz.
Legutóbb kilenc évvel ezelőtt mondott itt beszédet cseh államfő. Az elődöm volt az, Václav Havel, és Csehország EU-csatlakozása előtt négy évvel járt itt. Néhány hete Mirek Topolánek cseh miniszterelnök is beszédet mondott itt az Európai Tanács soros elnöki posztját betöltő állam vezetője. Beszédében olyan speciális témákra fókuszált, amelyek a cseh soros elnökség prioritásaiból adódnak, valamint azokra a problémákra, amelyekkel az Európai Unió tagjai jelenleg szembesülnek.
Ez lehetővé teszi számomra, hogy most sokkal általánosabb témákról beszéljek, amelyek első pillantásra talán nem olyan drámaiak, mint a gazdasági válság, az orosz-ukrán gázkonfliktus vagy a gázai helyzet. Véleményem szerint azonban alapvető fontosságúak az európai integrációs folyamat szempontjából.
Három hónap múlva a Cseh Köztársaság méltóságteljes módon fog megemlékezni EU-csatlakozása ötödik évfordulójáról. Csehország egyes új tagállamokkal ellentétben nem érzi magát csalódottnak az EU-tagságtól remélt, beteljesületlen várakozások miatt. Ebben nincs semmi meglepő, megvan az ésszerű magyarázata. Mégpedig az, hogy várakozásaink reálisak voltak. Tudatában voltunk annak, hogy egy emberek által létrehozott és emberekből álló közösséghez csatlakozunk, nem pedig valamiféle ideális, érdekek, ambíciók, nézetek és gondolatok nélküli közösséghez. Az Európai Unióban lépten-nyomon érdekekkel és gondolatokkal találkozunk, és ennek így is kell lennie.
EU-csatlakozásunkat egyrészt úgy tekintettük, mint azon tény kívülről jövő megerősítését, hogy a kommunizmus bukása után viszonylag gyorsan, hozzávetőleg 15 év alatt ismét normális európai ország lettünk. Másrészt az európai integrációs folyamatban való aktív részvételt lehetőségnek tartjuk arra, hogy kihasználjuk a már magas szinten integrált Európa előnyeit, és ugyanakkor hozzáadjuk saját elképzeléseinket a folyamathoz. Tisztában vagyunk azzal, hogy az Európai Unió fejlődése a mi felelősségünk is, és erre gondolva vállaltuk el az Európai Tanács soros elnökségét. Szilárdan hiszem, hogy elnökségünk első hat hete meggyőzően bizonyította felelősségteljes hozzáállásunkat.
Ezen fórum előtt - főleg azok kedvéért, akik nem tudják vagy nem akarják tudomásul venni - még egyszer szeretném hangsúlyozni és tisztázni, hogy meggyőződésem szerint számunkra nem volt más alternatíva, mint az EU-hoz való csatlakozás, és Csehországban nincs olyan releváns politikai mozgalom, amely EU-tagságunkat alá tudná vagy akarná aknázni. Ezért megdöbbenve állunk a csehek ellen irányuló ismételt és növekvő támadások előtt, amelyek azon a teljesen megalapozatlan feltételezésen alapulnak, hogy egy másfajta integrációs projektet keresünk, mint amihez hat éve csatlakoztunk. Ez nem igaz.
A Cseh Köztársaság polgárai bizonyosak abban, hogy az európai integráció szükséges és fontos misszió, amelyet nagyjából a következőképpen értelmeznek. Először is meg kell szüntetni azokat a korlátokat, amelyek gátolják a szabadságot és a jólétet, akadályozzák a személyek, áruk és szolgáltatások, valamint a történelem során a különböző európai országokban különböző okokból kialakult gondolkodásmódok, politikai filozófiák, világnézetek, kulturális elképzelések és viselkedési modellek szabad áramlását, másodszor pedig közösen kell őrködni az egész kontinens számára fontos közjavak felett, illetve azon projektek felett, amelyek nem hatékonyan kivitelezhetők pusztán kétoldalú, két vagy több szomszédos európai állam közötti egyezmények által.
Az ezen két cél - az akadályok megszüntetése, valamint racionális döntéshozatal olyan ügyekben, amelyeket európai szinten kell megoldani - elérése érdekében végzett munka még nincs bevégezve, és soha nem is lesz egészen. Vannak még akadályok és korlátok, és kétségtelenül több döntéshozatal történik brüsszeli szinten, mint ideális esetben kellene. Kétségtelenül több, mint az egyes tagállamok polgárai szeretnék. Ezt Önök is bizonyára jól tudják, hölgyeim és uraim. Ezért feltenném a szónoki kérdést: Önök minden szavazás alkalmával meg vannak győződve arról, hogy olyan kérdésekben döntenek, amelyeket ezen a szinten kell eldönteni, nem pedig közelebb a polgárokhoz, azaz az egyes európai államokon belül? A mai politikailag korrekt retorika az európai integráció egyéb lehetséges hatásait is vitatja, de ezek inkább másodlagos és irreleváns jellegűek. Ezeknek inkább a professzionális politikusok és a hozzájuk közeli körök ambícióihoz van köze, mint a tagállamok polgárainak érdekeihez.
Már említettem, és örömmel hangsúlyozom ismét, hogy a csehek számára nem volt és nem is lesz más alternatíva, mint az uniós tagság, de ez csak az egyik fele annak, amit szeretnék elmondani. A másik fele pedig az a teljesen logikus állítás, hogy amint azt az elmúlt fél évszázad is megmutatta, egy egész sor lehetséges és törvényes alternatíva létezik, ami az európai integráció módszereit és formáit illeti. A történelemnek nincs végpontja. Bár ellentmond az ésszerű gondolkodásnak és az európai civilizáció több mint kétezer éves történelmi fejlődésének, sajnos mégis egyre inkább terjed az a helytelen nézőpont, hogy a fennálló állapot, vagyis az EU jelenlegi intézményi rendelkezései kritika felett álló, örök dogmák. Téves az az a priori és szintén kritika felett állónak tartott feltevés is, hogy az Európai Unió egyetlen lehetséges és helyes fejlődési iránya az "egyre szorosabb unió', más szóval a tagállamok egyre mélyebb politikai integrációja.
Egyetlen európai demokrata sem tekintheti szentnek és sérthetetlennek sem a fennálló állapotot, sem a még mélyebb integráció követelményét, mint olyanokat, amelyek vitathatatlan hasznosak. Az európai demokraták számára elfogadhatatlan, hogy magukat - a híres cseh író, Milan Kundera szavaival élve - "kulcsőrzőknek” tekintő személyek kényszerítsék őket az európai integrációra.
Továbbá nyilvánvaló az is, hogy az EU intézményi rendelkezései nem lehetnek öncélúak, hanem valós célok elérését szolgálják. Ezek a célok pedig a személyes szabadság, valamint olyan gazdasági intézkedések, amelyek megteremtik a jólétet. Más szóval a piacgazdaság.
Az összes tagállam polgárai kétségtelenül ezeket a célokat akarják elérni, de a kommunizmus bukása óta eltelt 20 évben újra és újra bebizonyosodott, hogy ezek a célok még fontosabbak azok számára, akik a 20. század nagy részében zsarnokságban éltek, és egy működésképtelen, központi, állami gazdaság hatásait voltak kénytelenek elviselni. Ezek az emberek érhető módon érzékenyebbek a nem a szabadságot és jólétet célzó megnyilvánulásokra és tendenciákra, és jobban is tartanak azoktól. Közéjük tartoznak a Cseh Köztársaság polgárai is.
A jelenlegi uniós döntéshozatali rendszer különbözik a történelmileg bevált parlamentáris demokráciától. Egy normális parlamentáris rendszerben mindig van egy kormánypárti és egy ellenzéki csoportosulás. Hacsak nem tévedek, az Európai Parlamentben ez nem így van. Itt csak egy alternatíva létezik, és az európai integráció ellenségeinek nevezik azokat, akik fontolóra mernek venni egyéb alternatívákat. Európa azon részén, ahonnan én jövök, még nemrég is olyan politikai rendszerben éltünk, ahol semmiféle alternatíva nem volt engedélyezve, ezért parlamentáris ellenzék sem létezett. Saját keserű tapasztalatainkból tanultuk meg, hogy ahol nincs ellenzék, ott szabadság sincs. Ezért kell létezniük a politikai alternatíváknak.
De ez még nem minden. A különböző tagállamok polgárai és uniós képviselőik kapcsolata nem a szavazók és az őket képviselő politikusok szokásos kapcsolata. Az uniós polgárok és képviselőik között nagyobb a távolság, mint az egyes tagállamok polgárai és képviselőik között - és nemcsak földrajzi értelemben. Sok minden utal erre: a demokrácia hiányosságai; a demokratikus felelősségre vonhatóság hiánya; döntéshozatal nem megválasztott, hanem kiválasztott tisztviselők által, a döntéshozatal bürokratikusabbá válása és így tovább. Az elutasított Európai Alkotmány status quóra vonatkozó, tervezett változtatásai vagy az ettől nem sokban különböző Lisszaboni Szerződés csak tovább mélyítenék ezeket a hiányosságokat.
Mivel nincs olyan, hogy európai démosz, összeurópai nemzet, ezért ezeket a hiányosságokat nem lehet megszüntetni az Európai Parlament szerepének erősítésével. Ez csak tovább rontana a helyzeten, és ahhoz vezetne, hogy a tagállamok polgárai még távolabb éreznék magukat az EU intézményeitől. Nem az a megoldás, hogy megpróbálunk új életet lehelni az európai integráció jelenlegi formájába, vagy egy új, multikulturális és multinacionális, európai polgári társadalom nevében megpróbáljuk korlátozni a tagállamok szerepét. Ezek olyan kísérletek, amelyek már a múltban is kudarcot vallottak, mivel nem a természetes történelmi fejlődés részei.
Attól tartok, hogy az integráció felgyorsítására és elmélyítésére, valamint a tagállamok döntéshozatalának egyre nagyobb mértékben közösségi szintre való elmozdítására tett kísérletek veszélyeztethetnek minden pozitívumot, ami az elmúlt fél században létrejött Európában. Ezért nem szabad alulértékelnünk sok tagállam polgárainak amiatt érzett aggodalmát, hogy a saját életüket érintő döntéseket máshol és az ő részvételük nélkül hozzák meg, illetve hogy ők maguk csak nagyon korlátozottan tudják befolyásolni a döntéshozatali folyamatot. Az EU mai napig tartó sikere többek között annak a ténynek köszönhető, hogy minden tagállam véleménye egyenlő súllyal esik latba a szavazásokon. Ne engedjük, hogy olyan helyzet alakuljon ki, amelyben a tagállamok polgárai rezignáltan azt gondolják, hogy az EU nem az övék, hogy nem abba az irányba fejlődik, amerre ők szeretnék, és hogy kénytelenek belenyugodni ebbe. Nagyon könnyen és nagyon gyorsan ismét olyan helyzetben találhatjuk magunkat, amelyről most teljes biztonsággal úgy gondoljuk, hogy már a múlté.
Ennek a jólét kérdéséhez is sok köze van. Nyíltan ki kell mondani, hogy az EU jelenlegi gazdasági rendszere piaci korlátozásokat is magában foglal, valamint a gazdaság központi ellenőrzésének folyamatos erősödését. És habár a történelem sokszorosan bebizonyította, hogy ez az út nem vezet sehova, mégis megint rajta járunk. Folyamatosan nő a spontán piaci folyamatok korlátozásának foka, valamint a politika beavatkozása a gazdaságba. Ezt az utóbbi időben tovább erősítette a jelenlegi pénzügyi és gazdasági válság okainak helytelen értelmezése - az, hogy inkább a piacnak tulajdonítják az okokat, mint a piac politikai manipulációjának, ami a valódi ok. Emlékeznünk kell Európa keleti blokkjának történelmi tapasztalataira, a leckére, amit a történelem tanított nekünk.
Önök közül bizonyára sokan ismerik a 19. századi francia közgazdász, Frederic Bastiat nevét és a gyertyakészítők petíciójáról szóló, a mai napig jól ismert és mértékadó írását, amely a gazdaságba való politikai beavatkozás abszurditását példázza. 2008 november 14-én az Európai Bizottság jóváhagyta a gyertyakészítők petícióját, egy valódi petíciót, nem egy Bastitat-féle fikciót, és 66%-os vámot vetett ki a kínai gyertyák importjára. Alig hihető, hogy egy 160 éves irodalmi esszé valósággá vált, pedig így van. Az ilyen intézkedések bevezetésének szükségszerű következménye Európa gazdaságának lemaradása, illetve a gazdasági növekedés lassulása vagy akár teljes leállása. Az egyetlen megoldás az európai gazdaság liberalizációja és deregulációja.
Mindezeket azért mondom, mert felelősséget érzek Európa demokratikus és virágzó jövőjéért. Szeretném emlékeztetni Önöket az európai civilizáció több évszázados vagy akár évezredes alapelveire. Ezek az elvek örök és egyetemes érvényűek, ezért ma az EU-ban is ragaszkodni kell hozzájuk. Meggyőződésem, hogy a tagállamok polgárai szabadságot, demokráciát és virágzó gazdaságot akarnak.
Ezen a ponton az a legfontosabb, hogy világosan megértsük, hogy ezen ügyek nyílt vitája nem azonos az európai integráció gondolatának támadásával. Mindig is hittünk abban, hogy az, hogy megvitathassunk ilyen komoly ügyeket, hogy meghallgassanak bennünket, hogy megvédjük mindenkinek azt a jogát, hogy elmondhassa "az egyetlen helyes véleménytől" eltérő álláspontját - bármennyire is nem értünk egyet vele -, a demokrácia alapja, amelytől négy évtizeden át meg voltunk fosztva.. Mi, akik életünk nagyobb részét nem szabad akaratunkból annak tanúsításával töltöttük, hogy a szabad gondolatcsere az egészséges demokrácia alapvető előfeltétele, hiszünk abban, hogy ezt az előfeltételt a jövőben is tiszteletben fogják tartani. Ez az a lehetőség és az egyetlen mód, amellyel az Európai Uniót szabadabbá, demokratikusabbá és virágzóbbá tehetjük.
Elnök
Hölgyeim és uraim! Elnök úr, az Ön kívánsága volt, hogy az Európai Parlament előtt beszélhessen. Szívesen teljesítettük ezt a kívánságot. Elnök úr, a múlt parlamentjében biztosan nem lett volna alkalma ilyen beszédet mondani.
(Taps)
Szerencsére európai demokráciában élünk, ahol mindannyian kimondhatjuk a véleményünket.
(Taps és hangzavar)
Hölgyeim és uraim, egy nagy, közös európai család tagjai vagyunk, és mint minden családban, itt is vannak véleménykülönbségek. Elnök úr, egyetértek Önnel abban, hogy emberi közösség vagyunk- csak egy rövid megjegyzést szeretnék hozzáfűzni, de ezt kötelességemnek érzem. Az emberi közösségekre az jellemző, hogy vannak előnyeik, erősségeik és hátrányaik, gyengeségeik. Együtt még tovább kell fejlesztenünk az erősségeinket, és meg kell szüntetnünk a gyengeségeinket. Azzal is egyetértek, hogy az általunk hozott döntések esetén meg kell kérdeznünk magunktól, hogy nem kellene-e ezeket a döntéseket talán más szinten meghozni. Igaz, de országaink fővárosainak is fel kell tenniük a kérdést, hogy bizonyos döntéseket nem kellene-e a nemzeti szint helyett inkább közösségi szinten meghozni.
(Taps)
Engedjen meg még egy utolsó megjegyzést Parlamentünk önértelmezésével kapcsolatban: köszönjük, hogy elismeri az Európai Parlament intézményének jelentőségét. Ha nem lenne ekkora befolyásunk, akkor nem lennénk ma az esetek 75%-ában jogalkotók, illetve a Lisszaboni Szerződés alapján az esetek szinte 100%-ában társjogalkotók, és éppen ekkor állna elő az a helyzet, hogy bürokratikus döntések születnének Európában. De nem így van, hiszen az Európai Parlament hozza a döntéseket.
(Hosszas taps)
Elnök úr, köszönjük látogatását, Ez is az európai gondolkodás és demokrácia sokféleségének kifejeződése volt, és egy demokráciában végeredményben a többség számít. Mindannyiukat arra kérem, hogy dolgozzunk együtt tovább ezért a demokráciáért, Európáért, az egységért és a békéért.
(Hosszas tetszésnyilvánítás)
