Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

Janssen van Raay
I trettio sekunder, fru ordförande, och inte längre, kan jag göra mitt inlägg på franska.
Rådet svarar inte på mina frågor från den 15 augusti, inte heller på van Bladels frågor. Alltså, var snäll och hjälp oss att få svar från rådet på våra frågor.

Ordföranden
Herr Janssen van Ray, jag är fullständigt enig med denna anhållan. Tyvärr är inte rådet här och hör vad ni säger. Nåväl, vi skall skicka er begäran vidare, i dag och även andra gånger.

Hager
Fru ordförande! Jag vill bara, för att åstadkomma en viss utjämning, tala om att ni är min favoritordförande.

Ordföranden
Jag tror inte att det där riktigt var en ordningsfråga, inte heller handlar den om protokollet, men jag blev ändå mycket glad över ert inlägg.
Finns det några andra synpunkter?
(Protokollet justerades.)

Omröstning
Rosado Fernandes
Fru ordförande! Jag tror att det är en smula sent, men min grupp har bett mig föreslå er, att föreslå den här kammaren att skjuta upp omröstningen till nästa sammanträdesperiod. Jag tror att det finns många ledamöter som inte kommer att hålla med, och under de förhållandena kommer omröstningen om detta viktiga betänkande att göras i närvaro av ett begränsat antal ledamöter.

Ordföranden
Herr Rosado Fernandes, det har redan varit en debatt om den här frågan. Omständigheterna har gjort att vi nu håller på att genomföra omröstningen. Det gläder mig förresten mycket att konstatera att vi ändå är rätt många för att rösta om detta så viktiga betänkande.
Om ändringsförslag nr 2

Bontempi
Fru ordförande! Jag skulle här vilja lägga fram ett muntligt ändringsförslag med avseende på debatten och de observationer som har gjorts. Jag föreslår att vi efter " finns" inför " någon slags europeisk åklagare" . Detta mildrar förslaget som kanske måste, något som många har haft grund att påminna om, undersökas och prövas. Efter " finns" skulle jag sålunda vilja införa " någon slags europeisk åklagare" . Så lyder det muntliga ändringsförslaget som framkommit ur diskussionen som vi har haft.

Ordföranden
Finns det några synpunkter om denna smärre förändring?
(Parlamentet gav sitt samtycke till framläggandet av detta ändringsförslag.)
(Parlamentet antog resolutionen.) Jag gratulerar Bontempi och jag tackar honom för hans förståelse för den här debatten och den här omröstningen, vilka tyvärr har varit något upphackade. Jag försäkrar er om att vi skall se till att detta inte händer igen.

Tillich
Fru ordförande! I går eftermiddag och tidigt i morse hade vi ett antal omröstningar med namnupprop. Det finns ju en ny regel från presidiet, enligt vilken omröstningarna med namnupprop bara tillgodoräknas t.o.m. torsdag eftermiddag. Kan jag då utgå från att de kolleger som deltog i omröstningen med namnupprop i går eftermiddag och i morse, får detta uppskrivet på ett pluskonto?

Ordföranden
Presidiet kommer att granska ert förslag med stort allvar, herr Tillich. Men jag kan tala om för er att de politiska grupperna håller mycket noga ordning på närvaron. Det kommer förresten att vara mycket viktigt att göra det seriöst, i synnerhet vid de val som närmar sig.

Falconer
Jag tar till orda för att tala om för Tillich att han har fel: Presidiets instruktioner var tisdag, onsdag och torsdag, utan någon tidsgräns på torsdag. Därför räknades inte rösterna i går kväll.

Ordföranden
Tillich har förstått det här mycket väl. Det är för övrigt därför som han kom med detta tilläggsförslag.

Martens
Jag vill bara påpeka att det systemet inte tillämpas i dag.

Ordföranden
Ja, absolut.

Falconer
Fru ordförande! En ordningsfråga. Jag funderade just på Tillich utmärkta poäng. Kanske skulle presidiet kunna undersöka om de av oss som stannat här måndag till fredag skulle kunna få lite av den bonus som dras av från dem som inte deltog i omröstningarna tisdag, onsdag och torsdag. Det skulle vara ett utmärkt sätt att uppmuntra ledamöterna att komma hit på fredag.

Andersson
Jag vill tacka föredraganden för ett insiktsfullt betänkande. Jag anser att kampen mot den gränsöverskridande brottsligheten är ett angeläget område som är värt större uppmärksamhet inom Europeiska unionen. Jag vill dock framhålla betydelsen av att övervägande om harmoniseringar på det rättsliga området sker med stor respekt för de rådande skillnader som på grund av rättsliga kulturer och traditioner finns mellan olika medlemsländer och rättssystem. Av denna anledning har jag svårighet att stödja förslag om införandet av ett europeiskt åklagarämbete i enlighet med det så kallade Corpus Juris.

Van Bladel
Medlemsstaternas lagböcker skiljer sig avsevärt åt med avseende på straffrätt och åtal och det är det främsta hindret för att väcka åtal utanför nationsgränserna. Ett annat hinder för harmoniseringen av straffrätt och åtal är interna reformer i medlemsstaternas rättsapparater. I Nederländerna har man till exempel under lång tid inte utfärdat någon internationell arresteringsorder mot Surinams f.d. arméchef Desi Bouterse, misstänkt för kokainhandel i stor skala. Bouterse har kunnat bygga upp ett nätverk i Nederländerna och med hjälp av informatörer vet han vilka åtgärder rättsväsendet tänker vidta och är på det viset alltid steget före. Den sortens brottsliga organisationer med gränsöverskridande verksamhet utgör ett hot mot vår rättsstat.
För att intensifiera samarbetet mellan medlemsstaternas rättsapparater sker det utväxlingar av tjänstemän. Omfattningen av dessa utväxlingar ökar bara med stor möda i samarbetet. En annan aspekt av den långsamma utvecklingen inom området samarbete är att utbildningen av tjänstemän inom rättsväsendet är bristfällig i vissa medlemsstater.
Till sist vill jag inom ramen för detta betänkande påpeka att det för att förbindelserna med länder utanför EU skall intensifieras är viktigt att underteckna både multi- och bilaterala avtal, t.ex. WOTS-avtalet, för att göra samarbetet på rättslig nivå med länder utanför EU ännu bättre.

Caudron
Med jämna mellanrum föranleds vi att tala om rättsliga och polisiära problem. Fram tills nu har alla dessa betänkanden varit av god kvalité. Det här utgör inget undantag till regeln, men hur skulle det vara på något annat sätt eftersom det kommer från vår kollega Bontempi.
Jag röstar för de riktlinjer som föreslagits oss. Jag vill bara komplettera innehållet i texten med det faktum att det, för att vänja de rättsliga myndigheterna vid de nya formerna av kriminalitet, är nödvändigt att anpassa de ekonomiska marginalerna till kostnaden av de här instrumenten, som är nödvändiga för att rättvisan skall fungera väl.
Jag stöder å det starkaste Rinaldo Bontempi när det gäller påskyndandet av förfarandena för ratificering av konventioner inom unionen.
Förresten så bedömer jag att vi måste fördjupa, eller inleda, samma relationer med länderna utanför unionen. Brottsligheten, i alla dess former, internationaliseras. Rättsskipningen, för att bekämpa denna, får inte bli kvar i bakgrunden.
Slutligen, korruptionen som rör utövandet av offentliga ämbeten utgör på samma gång ett gissel och en plåga, för den fördömer kraftigt den stora majoriteten personer som har liknande ansvar och som utför dem med lidelse och ärlighet.
Kära kolleger! Att kämpa mot korruptionen, det är att kasta ut extremhögern, som är ett annan röta i våra samhällen, från våra parlament.

Cushnanhan
Under det senaste decenniet har vi sett en avsevärd uppluckring av gränserna i Europeiska unionen, och Schengenavtalet har öppnat gränserna på kontinenten. Lägg till detta Internets gränsöverskridande natur och vi kan se hur lätt människor, varor och information kan röra sig i unionen. Medan detta har gjort livet lättare i Europeiska unionen har det också gjort det lättare för brottslighet och kriminella att korsa gränserna som de vill.
Olyckligtvis har unionens förmåga att väcka åtal mot gränsöverskridande brottslighet inte kunnat fungera på ett liknande sätt. Medan Amsterdamfördraget, vilket Bontempi pekar på i sitt betänkande, ger starkare resurser till unionen, måste vi försäkra att våra rättsliga myndigheter kan hålla jämna steg med brottsligheten.
Jag stöder föredragandens begäran om mer interaktion mellan medlemsstaterna rättsliga myndigheter. Jag välkomnar denna uppmaning att tillåta rättsliga myndigheter att tala med varandra utanför det diplomatiska protokollet.
Vi har tagit bort byråkratin för brottsligheten att korsa gränserna. Det är dags att ta bort byråkratin som hindrar dem som försöker att förhindra denna brottslighet.

Lindqvist (ELDR), Eriksson (GUE/NGL), Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling (V), Sandbæk (I-EDN)
Vi vill slå fast att vi är positiva till alla former av samarbete, även inom det rättsliga området, om det sker på mellanstatlig nivå och inte kränker eller inskränker den nationella suveräniteten eller den nationella demokratin.
Den övergripande målsättningen med betänkandet är att inrätta ett europeiskt gemensamt rättsligt område. Det förutsätter bland annat en harmonisering av straffrätten, vilket skulle innebära ett upphävande av det nationella självstyret.
För att målsättningen skall förverkligas, föreslås också till exempel enhetliga brottsdefinitioner, möjlighet till avancerad teknisk övervakning, t.ex. via satellit och avlyssning, erkännande av domstolens roll samt övervägande om att inrätta ett europeiskt åklagarämbete, vilket vi kraftigt motsätter oss.
Den främsta rättsliga grunden är tolkning av ett fördrag som ännu inte ratificerats och trätt i kraft, Amsterdamfördraget, vilket väl får anses vara en något märklig rättsgrund.
Internationell organiserad brottslighet bekämpas bäst med internationellt samarbete på mellanstatlig nivå och med ett utvecklat samarbete inom Interpol.
Med hänvisning till ovanstående har vi därför röstat nej till betänkandet.

Sindal
De danska socialdemokraterna har i dag röstat ja till en effektivisering av det straffrättsliga samarbetet i EU. Vi måste förbättra samarbetet för att komma till rätta med den gränsöverskridande och organiserade kriminaliteten i EU. Vi menar dock att man skall ta sin utgångspunkt i de existerande instrument som finns i den tredje pelaren. Det är en bra utgångspunkt för det framtida samarbetet. Det är en bra utgångspunkt för det framtida samarbetet, och det finns ingen anledning att harmonisera ytterligare. Vi är emot en standardisering för standardiseringens egen skull. De enskilda ländernas kultur, tradition och system skall respekteras, och skillnader i straff och bevisföring mellan olika medlemsländer är inte nödvändigtvis av ondo.
Vi skall se till att förbrytarna inte kommer undan, och det görs bäst genom att förbättra det praktiska samarbetet mellan medlemsländerna. Vi har redan ett utmärkt straffrättsligt samarbete inom EU, som vi kan utnyttja i kampen mot den gränsöverskridande kriminaliteten.

Ribeiro
Vi delar huvuddragen av den oro föredraganden för betänkandet uttrycker, liksom påståendet att vi bevittnar en tilltagande brottslighet, framför allt i sina mest organiserade former.
I Europeiska unionen, liksom i övriga världen, får människohandel, vapenhandel och handel med kärnämnen, allt större betydelse, liksom grov korruption, bedrägeri och ekonomisk brottslighet, som så många gånger är kopplade till narkotikahandeln.
Enligt vår mening skall framför allt, hellre än införandet av nya åtgärder som föredraganden föreslår, de redan existerande kontrollmekanismerna av lagstiftningen praktiseras och göras effektiva, samtidigt som medlemsstaterna överväger andra åtgärder, varav några föreslås av föredraganden.
Tillämpningen av de existerande åtgärderna och andra som anses nödvändiga för att komplettera dem - som de bör ske vid det eventuella införandet av euron vilket, såsom OECD nyligen understrukit; " kommer att öppna portarna för tvätt av svarta pengar" - måste antas av medlemsstaterna och uppmuntras, tillsammans med övriga länder, för bara med antagandet av effektiva och modiga åtgärder kan man eliminera skatteparadisen och andra förmåner som den organiserade brottsligheten använder.
Det är emellertid, angående formen eller området för konkretisering av dessa projekt som vi distanserar oss från det som föreslås i betänkandet. Dess nödvändiga genomförande bör ske inom ramen för ett effektivt rättsligt samarbete mellan medlemsstaterna i Europeiska unionen. Det kan och bör stimuleras och fördjupas på en mellanstatlig samarbetsnivå, huvudsakligen med en förenkling av förfaranden och till och med genom ett tillnärmande av strafflagstiftningen, av legala begrepp, utan att det nödvändigtvis leder till en rättslig homogenisering eller harmonisering.
Vi kan därför inte samtycka till insisterandet på att upphäva deklarationer och invändningar som några länder lagt fram angående internationella konventioner, då denna rätt garanterar varje land, i sista instans, skyddet för särdrag och försvaret av sin suveränitet.
Betänkande: Robles Piquer (A4-0080/98)
Gillis
Jag stöder Robles Piquers betänkande till fullo, och i synnerhet den uppmaning som görs i betänkandet till de utvecklingsländer som slösar bort nyttan av biståndet genom att lägga enorma summor på sina militärbudgetar.
Som ett första steg måste vi försäkra att europeisk utvecklingshjälp, vilket är den huvudsakliga källan till inkomst och ett betydande inspirerande stöd för många utvecklingsländer, inte leds bort och missbrukas för militära ändamål.
Dessutom måste vi minska eller ställa in europeiskt bistånd till de länder som vägrar att minska militärutgifterna, och som fortsätter att lägga ut mer än 1 procent av sin årsinkomst på vapen och arméer.
Inbördeskrig i åtskilliga delar av Afrika, som drivs på med stora utgifter på vapen, förstör den effekt som utvecklingsbistånd har, gör miljoner människor utblottade och skapar ett massivt flyktingproblem.
Jag tror att tiden nu är inne för att informera mottagarna av vårt utvecklingsbistånd om att överdrivna utgifter i militärbudgeten kommer att direkt reflekteras i minskat utvecklingsbistånd.
Naturligtvis får inte livsmedelsbistånd inskränkas när svält existerar eller hotar.

Schörling
De gröna i Europaparlamentet stöder betänkandet av Robles Piquer om AVS-EU: s gemensamma församlings arbete under år 1997. Vi har även röstat för förslaget att utforma en stadga om att företrädare för parlamenten i ULT (utomeuropeiska länder och territorier) skall få delta vid sammanträdena med AVS-EU: s gemensamma församling, som permanenta observatörer.
Vi känner stor tillfredsställelse med att icke-statliga organisationer (NGO) från AVS respektive EU nu har beviljats observatörsstatus. Vi tror att speciellt NGO från AVS har en viktig roll i strävan efter ökad demokrati, grundläggande mänskliga rättigheter och medborgarnas delaktighet i utvecklingsarbetet.

Nordatlantiska fiskeriorganisationen (NAFO)
- Övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A4-0086/98 av Varela Suanzes-Carpegna för fiskeriutskottet om förslag till rådets förordning (EG) om ändring av förordning (EG) nr 3070/95 av den 21 december 1995 om genomförande av ett pilotprojekt med satellitövervakning inom NAFO: s regleringsområde (KOM(97)0671 - C4-0666/97-97/0346(CNS)), -A4-0019/98 av Robin Teverson för fiskeriutskottet om kommissionens rapport om övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken 1995 (KOM(97)0226 - C4-0334/97).
Varela Suanzes-Carpegna
Fru ordförande, fru kommissionär, ärade ledamöter! Inom ramen för NAFO-samarbetet godkändes i september 1995 ett pilotprojekt för satellitövervakning av de fartyg som arbetar inom denna organisations regleringsområde, under en period som, i princip, omfattade den 1 januari 1996 till 31 december 1997. Emellertid beslutade man i december att förlänga detta pilotexperiment ett år till, det vill säga, till den 31 december i år.
Kommissionen rådfrågar parlamentet om denna förlängning för vilken det, i princip, inte finns något alternativ, då det redan har godkänts inom NAFO och den föreskrivna tiden för invändningar redan hat gått ut.
Vår ståndpunkt kommer således att vara positiv. Men vi anser det vara lägligt att utnyttja detta tillfälle för att reflektera över bibehållandet av de olika aktuella övervakningssystemen inom NAFO-området, varav många är skapade som experiment, och vars verkliga funktion Europaparlamentet grundligt bör känna till, i ett område, vilket som bekant har blivit det mest övervakade, det mest kontrollerade, på den här planeten.
Det bör också känna till, hur de övriga fördragsslutande parterna i NAFO tillämpar de olika åtgärderna, och om de gör det i samma grad som Europeiska unionen, så att unionen kan komma till NAFO: s årliga möte i september, med en fast ståndpunkt som stöds av detta parlament och som gör det möjligt att fastställa ett enda, enhetligt och definitivt kontrollsystem för fartyg i NAFO-vatten.
Meningen med ändringsförslaget som godkänts i parlamentets fiskeriutskott är att förbinda kammaren till denna öppna och rigorösa politik.
Det är inte för mycket att påminna om att NAFO-fördraget reglerar fisket i en internationell zon på öppet hav, även om den gränsar till Kanadas exklusiva ekonomiska zon, vars närhet alltid har utmärkt relationerna, spänningar och konflikter som har inträffat i denna zon.
Efter det fiskekrig som orsakades av att Kanada illegalt beslagtog gemenskapsfartyget Estai på internationellt vatten, uppnådde Europeiska unionen och Kanada, inte utan svårigheter, flera bilaterala avtal - som därefter gjordes till multilaterala inom NAFO - och senare kom man överens om att Kanada inte skulle tillämpa sin exterritoriella fiskerilagstiftning på gemenskapens fartyg.
Som en följd av konflikten ökade också, på Kanadas begäran, kontrollåtgärderna och det finns nu ett brett inspektionsprogram, som inkluderar obligatorisk utplacering av minst ett inspektionsfartyg för fördragsslutande parter med tio eller fler fartyg som fiskar i området, förutom den tillhörande kontrollen i hamn.
Även det så kallade Hail -systemet för överföring är obligatoriskt, och att samtliga fartyg skall medföra en observatör. Det krävs också att utrustning för satellitövervakning medförs - ett pilotprojekt som nu förlängs och som, enligt kommissionens rapporter, har inneburit viktiga insatser från kommissionen och medlemsstaterna, vilka delvis tar på sig kostnaderna, som uppgår till 500 000 ecu, för att utrusta 21 fartyg med nödvändig teknik.
Tidpunkten tycks ha kommit, som vi har sagt, att återigen ta upp situationen och söka efter ett system som inte diskriminerar någon flotta, tillämpas likadant för alla, som är operativt, inte på ett onödigt sätt täcker några system med andra, de skall vara enhetliga och stabila för lång tid.
Inför denna situation, och i det uppfyllande som har varit och är känt för Europeiska unionen, måste vi också fråga oss för om uppfyllandet av de bilaterala, multilaterala och internationella förpliktelserna från de andra parternas sida, framför allt från Kanada. Samarbetet och den goda viljan motarbetas genom bibehållandet av extraterritoriella lagförslag som har gjort så stor skada i det nära förgångna.
Den största faran för fisket och för freden i NAFO-området, ni känner väl till det, fru kommissionär, härrör från inställningar som de som Kanada har haft och från lagförslag, som det aktuella C-27, vilka fortsätter att attackera den internationella rätten i allmänhet och havsrätten i synnerhet, genom att göra orättfärdiga tolkningar av New York-avtalet om arter som rör sig över områdena, vilket sätter själva regleringen och operativiteten i NAFO-fördraget i fråga och utmanar på ett oklokt och onödigt sätt, den goda tillit som Europeiska unionen hela tiden har visat.
Jag ber därför att kommissionen tar itu med denna sak.

Teverson
Fru ordförande! Den gemensamma fiskeripolitiken är utan tvivel det viktigaste instrumentet för att säkerställa att vi har hållbara fiskbestånd i Europeiska unionens vatten. Som vi alla vet är en av de svåraste uppgifterna att kontrollera fisket. En del av problemet är den allvarliga misstron mellan olika nationella myndigheter - även, vågar jag säga, bland parlamentariker här - inte minst inom industrin, om vilka flottor som gör vad och hur bra, och hur den gemensamma fiskeripolitiken och dess kontrollmekanismer tillämpas.
Dessa årliga rapporter till parlamentet - det här är den andra - är en utmärkt idé. När jag först hörde att de skulle göras hoppades jag att vi kanske skulle gå bortom missförståndena och ryktena och verkligen ta reda på hur väl den gemensamma fiskeripolitiken genomförs. Vi skulle få reda på hur väl kontrollerna fungerar, inte bara i Europeiska unionen i dess helhet, utan även mellan medlemsstaterna.
I stället för det här, så har vi för andra gången en rapport som är full av tabeller och statistik, vilket gör den mycket torr. Man kan inte jämföra statistiken mellan olika länder, och den är svår att tolka. Det här betyder att tilliten eller förståelsen mellan medlemsstaterna eller inom industrin inte ökar, när det gäller hur industrin kontrolleras. I själva verket är det en lång uppräkning av brister och problem den har, och från de två årsrapporter som gjorts har det varit få, om ens några, tecken på framsteg eller förbättringar under den tiden.
Inte bara det, rapporten kommer mycket sent. Det här är rapporten för 1995, vilket betyder att vi ligger långt efter. De huvudsakliga bristerna med den här rapporten är att statistiken inte är jämförbar, det finns ingen handlingsplan för att försöka lösa problemen, och det är ingen som får skulden för att den gemensamma fiskeripolitiken är i det skick som den är. När den granskar året i fråga har det inte varit några förbättringar av och inga mått på problemen. Vi vet alla att olagligt fiske äger rum och att illegala fångster landas. Ändå finns det inga försök att kvantifiera storleken på problemet. Så, ännu en gång står vi med en tandlös rapport.
Ett av de verkliga bekymren för oss som ägnar oss åt fiskeindustrin, i synnerhet parlamentariker här, är än en gång medlemsstaternas absoluta brist på politisk vilja att få den här politiken att fungera. Om vi inte får den att fungera så finns det ingen chans att få en hållbar politik eller en hållbar fiskesektor i framtiden. Det här är någonting som den här kammaren borde bekymra sig om. I själva verket så kräver föreskrifterna, enligt en av de här rapporterna, att medlemsstaterna skall rapportera tillbaka om vad de har gjort för att föra frågan framåt. Det finns ingen redogörelse för att någon medlemsstat har återkommit och rapporterat efter den föregående rapporten. Ingen medlemsstat har brytt sig om att göra detta, och detta är en allvarlig sak.
Jag skulle vilja säga till kommissionen: Var modiga; namnge i de fall det finns någon att skylla på. Låt oss namnge de medlemsstater där politiken inte fungerar. Låt oss inte vara blyga. Den här rapporten är menad att offentliggöra problemen med den gemensamma fiskeripolitiken. Vi borde tala om dem. Kommissionen har sina egna inspektörer, professionellt folk som förstår vad som händer. Vi borde få lite input från dem om vad som verkligen händer. Låt oss inte låtsas att all den här statistiken säger oss något. Sanningen är att det finns många problem där ute.
Min önskan är att framtida rapporter kommer i tid, att de klargör var problemen ligger och att de blickar framåt. Jag ville se en handlingsplan som resultat av det här och jag är glad att säga att kommissionen har gjort en efter att den här rapporten skrevs. Den publicerades i februari och så småningom kommer den att komma till parlamentet. Hur som helst, även om den här rapporten går igenom alla problem vi känner till, men inte kvantifierar dem, så hoppas jag att den utgör början på ett nytt kapitel. Den här rapporten var en förlorad möjlighet, men jag hoppas att handlingsplanen, som parlamentet har kvar att diskutera, kommer att bli början till en ny reform.

Kindermann
Fru ordförande! Jag kommer att tala om Teversons betänkande. Den som läser kommissionens rapport kan bara hålla med föredraganden. Det måste fylla oss med oro att kontrollerna, sedan den första rapportens publicering för ett år sedan, inte har förbättrats och att uppenbarligen medlemsstaterna saknar politisk vilja. Det är dock också att beklaga att kommissionens rapport är så torftig och uttryckslös. Man får nästan intrycket att kommissionen här vill fullgöra en tråkig plikt. Den är för passiv och för tveksam, och det där oinskränkt handlande vore nödvändigt.
Det vore till exempel absolut nödvändigt att kommissionen ger medlemsstaterna klara riktlinjer om vilken slags information de skall ge vidare, så att man får enhetliga data, för bara på så sätt kan de jämföras, och bara på så sätt kan man producera en rapport som i slutet inte ställer mer frågor än vad den ger svar.
En handlingsplan för att förbättra medlemsstaternas kontroll vore nödvändig, en handlingsplan som omfattar alla sektorer i den gemensamma fiskeripolitiken, alltså också till exempel försäljningskanalerna. Det måste vara ett viktigt mål för den här handlingsplanen att främja samarbetet mellan medlemsstaterna, men också mellan dessa och kommissionen.
Kommissionen kommer emellertid inte heller att kunna låta bli att seriöst tänka över en harmonisering av sanktionerna, för bara avskräckning skyddar mot överträdelser och bara en enhetlighet i sanktionerna kan skaffa trovärdighet för överträdelseåtgärderna hos fiskarna i de olika medlemsstaterna.
Det är också stickordet för min sista kommentar. Jag skulle i synnerhet vilja betona en mening i Teversons betänkande: " Kommissionens rapport har därför en avgörande del i att bevara den gemensamma fiskeripolitikens trovärdighet." Jag är rädd för att den här rapporten från kommissionen inte fyller sin uppgift fullt ut.

Langenhagen
Fru ordförande! Konflikter kan vi bara lösa gemensamt. Det säger också Varelas betänkande. Mot bakgrund av meningskiljaktigheterna mellan EU och Kanada, som vid sin höjdpunkt 1995 ledde till ett brott mot folkrätten, är NAFO: s föreliggande beslut särskilt glädjande. Förlängningen av pilotprojektet för satellitövervakning av fiskefartyg inom NAFO: s regleringsområde skapar förutsättningar för lugnt vatten på den internationella fiskepolitikens nivå. Uppenbaligen var också detta anledning till att man fortsatte med projektet. Det är bra, för det nuvarande lugna tillståndet kan därmed befästas. Det kan bara vara vårt mål att införa obligatorisk satellitövervakning av vissa fiskefartyg inom NAFO: s regleringsområde. Som kontroll för åtgärderna för att bevara bestånden är detta ändå ett krav.
I utskottet för transport och turism röstar vi nästa vecka om ett meddelande från kommissionen om införandet av ett europeiskt satellitövervakningssystem inom lufttrafiken. Det är inte bara i mina ögon som den här nya teknologin är nödvändig för Europa och övertygande. Tre år räcker, vad gäller NAFO-området, för att åstadkomma ett beslut om satellitövervakning där. Detta beslut brådskar, för redan vid NAFO: s årliga möte i september i år borde en enhetlig EU-linje om kontroll och genomförandeåtgärderna införas på fiskeriområdet. Fiskeriutskottet stöder därför ändringsförslag nr 1, för en harmonisering av kontrollsystemen inom NAFO-området är ett steg framåt för en framtid utan konflikter. Likaledes skulle kommissionens rapport om de där genomförda kontrollerna äntligen få oss i stånd att kunna dra slutsatser. Parlamentet och kommissionen beds därför om motsvarande åtgärder.
Om Teversons betänkande: Det är sant att det är på tiden att uppnå fasta och genomförbara kontrollmetoder för bevarandet av den gemensamma fiskeripolitiken. Vilken nytta har lagar och avtal, om de inte är fungerar socialt? Många av mina besökare förundras över att det här i parlamentet röks överallt, trots att detta förbjuds på många skyltar. Och hur ser det ut på de europeiska haven? Här finns det inga skyltar, och direktiven om den gemensamma fiskeripolitiken är allmänt kända för oss alla. Trots detta ignoreras de ofta, genomförs eller kontrolleras inte i tillräckligt hög grad. Med ett sådant förfarande ställs ett helt systems trovärdighet i fråga. Ett överfiskande kan bara förhindras om övervakningen av fiskeriaktiviteterna är finmaskiga och om effektiva sanktionsåtgärder sätts in, eller ännu hellre, som kommissionen säger, att ett stöd - även ekonomiskt - ges till de medlemsstaterna som handlar på ett ansvarsfullt sätt, och gudskelov växer deras antal.
Jämte den här principen om lovord i stället för bestraffning kan en utförlig handlingsplan från kommissionen också bidra till en förbättring av situationen. Vi väntar på att denna skall utarbetas.
Kommissionen lovordar visserligen i sin rapport samarbetet mellan medlemsstaterna för att möjliggöra en effektivare kontroll. Några medlemsstaterna har dock - och det är allmänt känt - fel inställning till fiskeripolitiken. Utan dessa kommer dock vårt arbete att vara oälskat och ouppmärksammat, precis som skyltarna med rökning förbjuden här i parlamentet.

Virrankoski
Fru ordförande! Kommissionens berättelse om övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken år 1995 är inte någon särskilt behaglig läsning. Utnyttjandet av de gemensamma fiskeresurserna är själviskt. Flera av medlemsländerna respekterar inte de gemensamt godkända reglerna utan tillåter att kvoterna överskrids kontinuerligt och andra överträdelser. Teverson tar i sitt betänkande upp dessa problem på ett rättframt sätt och kräver stränga åtgärder. Jag vill tacka honom för ett djärvt och opartiskt betänkande, samt för en fördomsfri behandling av ämnet.
Fiskerinäringen skiljer sig från övriga näringar på det sättet att fiskeresurserna inte kan ökas. Åtgärderna riktar sig endast till att ta hand om de befintliga resurserna och övervaka deras utnyttjande. Den gemensamma fiskeripolitikens metoder är alltså bara i första hand begränsande och med hjälp av dem kan man knappast utöka de befintliga resurserna.
Eftersom fisket ofta bedrivs på havet och i små enheter är övervakningen i allmänhet svår att genomföra. Men övervakningen försvåras ytterligare om ett medlemsland inte vill genomföra den. EU: s egna möjligheter är små. Det gällande regelverket är komplicerat och tekniskt svårt att övervaka. Trots att olika metoder tagits fram och håller på att utvecklas är resultaten inte särskilt goda.
Fiskeribranschen präglas av misstänksamhet speciellt mellan de stora fiskeländerna. Redan den hittillsvarande utvecklingen har visat att ett komplicerat regelverk hotar att leda till en återvändsgränd. Därför borde enligt liberalernas uppfattning reglerna vara enkla och övervakningen lätt, billig och effektiv.
Den gemensamma fiskeripolitiken kan i framtiden endast bli framgångsrik om den har medlemsländernas faktiska stöd. Ökande reglering, växande byråkrati och effektivare övervakning kan aldrig i sig trygga en framgångsrik politik. Därför är fiskeripolitikens framtid beroende av huruvida vi verkligen vill utveckla den eller inte.
Fiskeresurserna är en viktig och till sitt näringsvärde värdefull näringskälla. Därför måste de skyddas mot rovfiske för att kunna bevaras starka även för kommande generationer.

Seppänen
Fru ordförande! Det grundläggande målet för en gemensam fiskeripolitik är ett hållbart system för skötsel av fiskeresurserna. På Medelhavet känner man till de problem som orsakas av tonfiskfångst med drivnät. Det är utsugning av naturen.
Vi i norr har ett speciellt problem som är ekonomiskt, ekologiskt men även språkpolitiskt. Det handlar om laxfiske. Den så kallade naturlaxen kläcks inom vissa älvområden, lever i Östersjön och dess vikar samt återvänder till sin hemälv för att leka. På grund av genernas särart kallas dessa laxar för naturlaxar. De bildar enligt EU: s klassificering en utrotningshotad art.
Förutom naturlaxar lever det i Östersjön odlade laxar som saknar naturlaxens värdefulla originalgener. Huvudfångsten av dessa sker med drivnät i Östersjöns södra havsområden, men som bifångst simmar det in i dessa samma nät även för reproduktion vandrande naturlaxar, vars andel av Östersjöns laxpopulation är cirka tio procent.
Finlands regering kräver ett undantag för Östersjön i det generella drivnätsförbud som EU: s kommission driver. På det sättet vill man styra den finländska laxfångsten till mellan trettio och fyrtio huvudsakligen åländska båtlag till priset av att man på detta sätt förlorar naturlaxarnas genstam och förstör förutsättningarna för ett mera produktivt fiske i laxarnas hemälvar. När laxarna kommer till sina hemälvar för reproduktion har deras vikt fördubblats jämfört med de laxar som fiskas på havsområden som bifångst tillsammans med odlade laxar.
Ordförandelandet Förenade kungariket måste vid fiskeriministrarnas möte i slutet av månaden målmedvetet driva igenom den linje som förbjuder fiske med drivnät. Det skall sedan rapporteras i berättelser om övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken. Eftersom fiskeripolitiken är gemenskapernas angelägenhet måste kommissionen hålla fast vid den gemensamma principen även då regeringarna, i detta fall mitt eget land Finlands regering, har fel.

McKenna
Fru ordförande! Vi stöder Teversons betänkande och de slutsatser han kommer fram till. Vi stöder resolutionen, i synnerhet kommentarerna om bristen på en helhetsanalys, och kommissionens kritik av medlemsstaterna och bristen på framsteg när det gäller att övervaka marknadsföringskanalerna. När jag var föredragande för betänkandet om samma ämne 1994, upptäckte jag att nivån på övervakning och kontroll av EU: s fartyg varierar mycket från ett land till ett annat, men att det inte är tillfredsställande någonstans. Medlemsstaterna saknar uppenbarligen vilja att uppfylla sina förpliktelser. Detta är ett stort problem. Om medlemsstaterna inte kan göra det som de skall göra, borde kommissionen ta i med hårdhandskarna mot dem och överväga rättsliga åtgärder för att få dem att handla. När allt kommer omkring kanske vi skulle fundera på om övervakning skulle bli gemenskapens ansvar, eftersom medlemsstaterna för tillfället inte uppfyller sina förpliktelser. Det är uppenbart att det här saknas politisk vilja, och något måste göras åt det.

Weber
Fru ordförande! Åter i dag behandlar vi det allvarliga ämnet skötseln av naturresurser. Dispyten mellan Kanada och EU uppstod 1995 när fiskebestånden flyttade sig utanför Kanadas exklusiva zon på 200 sjömil, och kanadensarna bestämde sig för att skydda dessa bestånd i extraterritoriella vatten. I motsats till majoriteten av kollegerna i det här parlamentet vid den tidpunkten höll jag fullständigt med om de åtgärder som kanadensarna vidtog. Jag anser fortfarande att kanadensarna hade rätt, eftersom fisk inte förstår var 200-milszonen upphör och internationellt vatten börjar.
I dag är jag glad för att den konflikten löstes vid förhandlingsbordet. Kanada gick med på att dess extraterritoriella fiskelagstiftning inte skulle tillämpas i NAFO: s internationella vatten. Man har också beslutat om åtskilliga kontrollåtgäder, bland dem en överenskommelse om att varje fartyg skulle utrustas med ett satellitövervakningssystem. Det är det som vi diskuterar i dag.
Min grupp stöder till fullo pilotprojektet med satellitövervakning som har utförts. Vi anser att satellitövervakning är en seriös kontrollåtgärd för att förhindra överfiske. Vi stöder därför helt och hållet Varela Suanzes Carpegnas och Teversons rekommendationer, vilka vi vill gratulera för att de uppnådde enhällighet i fiskeriutskottet.

Van Dam
Fru ordförande! Den europeiska fiskeripolitiken står och faller med en bra övervakning i alla medlemsstater. Kommissionens årsrapport om övervakningen i medlemsstaterna har därför en viktig funktion. För att få en bra bild av övervakningsintensiteten i varje medlemsstat måste dock rapporteringen bli betydligt bättre. Årsrapporten 1995 kommer egentligen inte längre än till en intressant översikt över medlemsstaternas olika kontrollåtgärder.
Det går inte att göra några jämförelser mellan effekterna i de olika medlemsstaterna på grundval av denna rapport. Övervakningssystemen är i det avseendet för olika och resultatgivningen i kommissionens rapport för begränsad.
Rapporteringen om de överträdelser som kunnat konstateras är till och med mycket summarisk. Sådana uppgifter är mycket viktiga om man skall kunna göra sig en bra bild över problemets omfattning. Vissa medlemsstater lämnar över huvud taget inga upplysningar om överträdelser medan andra bara uppger antalet överträdelser, utan att ange vilken typ av överträdelser det rörde sig om. De flesta medlemsstater lämnar inga upplysningar alls om ålagda straff och böter.
Utan att plädera för europeisk straffrätt vill jag påpeka nödvändigheten av att sanktionerna avstäms så mycket som möjligt mellan medlemsstaterna. Den avskräckande effekten borde vara likartad i hela unionen.
Slutligen problematiken runt olagliga fångster. Det gäller att få en bättre överblick över den. Det finns allvarliga skäl att tro att stora mängder fisk olagligt förs i land i vissa medlemsstater och att kvoten på det viset kan kringgås. I slutet av 1996 kunde BBC meddela att en fjärdedel av fisken i Förenade kungariket landades illegalt. Hittills har kommissionen varken bekräftat eller dementerat den uppgiften. I flera andra länder är det också nödvändigt med systematiska kontroller vid landningen av fångsten, i kombination med anmälningsplikt. I medlemsstater med många hamnar medför det sannolikt organisationsproblem. Problemet är dock tillräckligt allvarligt för att övervakningen skall intensifieras avsevärt.

Medina Ortega
Fru ordförande! Beträffande Teversons betänkande om kommissionens rapport om övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken, skulle jag vilja peka på 5 punkter för kommissionären.
För det första, tiden. Det vill säga, rapporten är från 1995, och nu är det mars 1998. Frågan jag ställer till kommissionen är om det inte vore möjligt att få rapporten, till exempel, för 1999 och förena 1996, 1997 och 1998 i en enda rapport så att vi kan få reda på sakerna snabbare.
För det andra, fru kommissionär, rapporten gav mycket litet smak, därför att, när allt kommer omkring, vad kommissionen har gjort, eller vad kommissionen enheter har gjort, - vilket gäller sidorna 10-59, är att ta de nationella rapporterna, lägga dem i en mapp och ta med dem. Kommissionen har bara utformat sidorna 3 till 8 - fem sidor - och därefter några mycket elementära tabeller. Och tabellerna är så elementära att, för att ge ett exempel, och jag hoppas att ni inte finner det motbjudande - står det så här i en av dem: " Antalet inspektörer i Spanien är 30." Och i en fotnot på sidan - nr 4 - lägger man till: " Till denna siffra som gäller nationella inspektörer i Madrid, skall läggas 232 inspektörer som är i tjänst hos de självstyrande regionerna" - det vill säga, det finns inte 30, utan 252 inspektörer. Och därtill, vad gäller Italien, påstår man att. " I teorin ägnar sig ca 5 200 personer åt någon typ av fiskeriinspektion." Med tanke på att fisket i Italien inte är en särskilt viktig verksamhet, får man intrycket av att varje fisk inspekteras av någon italienare - något jag inte tror är sant -. Därför skulle jag vilja be kommissionen att se till att nästa rapport är mer enhetlig, åtminstone att uppgifterna är litet mer bearbetade.
För det tredje, avsaknad av gemenskapskontroll. Och det som oroar mig är inte bara avsaknaden av gemenskapskontroll, utan att alla slutsatser på sista sidan i rapporten, är inriktade på samarbete mellan länderna, det vill säga, allt stöder sig på en kontroll från ländernas sida. Och detta, att anförtro fiskeländerna att kontrollera sina egna fiskare, är som att be jaktföreningarna att kontrollera sina egna jägare. Det är inte möjligt. Det är något vi insisterar på.
För det fjärde, dålig finansiering. Och det erkänner, djärvt nog, själva kommissionens rapport när den säger: " Som en konsekvens av bedrägerierna förloras årligen mellan 7 000 och 8 000 miljoner ecu" , och vi gör av med 300 miljoner för kontroll, det vill säga, om vi skulle satsa mer, skulle vi spara pengar. Frågan är om det inte är möjligt att öka de finansiella medlen för att bibehålla denna kontroll - jag vet att kommissionären kommer att svara att den budgetmässiga befogenheten ligger på parlamentet.
Och för att avsluta med en positiv anmärkning, fru kommissionär, det positiva är de nya systemen: satellitövervakningssystemen och, till och med, NAFO-kontrollsystemet, vilket Varela talade om. Jag är oense med Varela i en sak, och det är att Varela begär ännu en rapport om NAFO. Frågan är: skulle det inte vara möjligt att snart lägga fram en sammantagen rapport så att, i stället för att ha olika rapporter, får vi en enda som inkludera NAFO och de nya systemen?

McCartin
Fru ordförande! Jag accepterar Teversons betänkande som ett mycket ärligt försök att klart och tydligt redogöra för fiskeriutskottets åsikter. Jag lyssnade mycket uppmärksamt på McKenna. Det var intressant för mig att notera, att samtidigt som hon ständigt motsätter sig Europeiska unionens existens, så vill hon nu på förmiddagen ge den mer kompetens för att övervaka haven. Jag håller verkligen med.
Som någon som är intresserad av bilden av Europeiska unionen önskar jag ibland att vi inte hade ansvaret för den gemensamma fiskeripolitiken. Vi skulle ha kunnat göra den till något användbart för Europeiska unionen. Den skulle ha kunnat var en liten juvel av insatser. Allt vi kan säga, antar jag, är att Europeiska unionens fiskare inte har sänkt varandras båtar eller dödat varandra i kampen om fisk, vilket de har gjort i några delar av världen. Bortsett från detta, har den i hög grad varit ett misslyckande.
Det finns två aspekter att beakta. En är miljömässig: havens hälsa. Den andra är ekonomisk. Vi skulle ha kunnat förbättra den marina miljön och samtidigt skulle vi kunna sörja för, åtminstone för framtiden, en bättre utkomst och större vinster för fiskarna. Men det verkar som om vi har struntat i alla varningstecken. När vi kommer hit och klagar på bedrägeri inom gemenskapens utgifter så får vi stor tillfredsställelse, siffror och åtgärder, men aldrig på fiskeområdet. Jag skyller inte på kommissionen. Det är helt och hållet på grund av bristen på politisk vilja i medlemsstaterna och bristen på tillit som finns mellan fiskare och regeringarna. Vi måste anstränga oss hårt på Europeiska unionens nivåom vi skall kunna övertyga alla. Om en fisk hittas död i en bäck, sjö eller en inrikes vattenled någonstans i Europeiska unionen blir det krig; någon dras inför domstol och folk dras inför rätta. Tusentals ton med småfisk kastas varje år i haven. Ingen bryr sig.
Jag vill komma med ett specifikt klagomål. Jag måste ta itu med sådana här frågor i min valkrets: Fiskare från Irlands västkust klagar på uppenbar överfiskning av fartyg som är registrerade i Nederländerna. De hävdar att den här fisken landas i Las Palmas och att det inte är någon övervakning eller kontroll. Jag vill inte vara nationalistisk. Jag tror att alla fiskare har del i skulden. Men jag skulle vilja att specifika klagomål åtminstone rapporteras och kritiseras.

Hardstaff
Fru ordförande! Jag vill också gratulera föredragandena till deras betänkanden. Den gemensamma angelägenheten i både Varela Suanzes-Carpegna och Teversons betänkanden är behovet av en effektiv övervakning och förstärkning av internationella och gemenskapens fiskeriavtal. Vi måste, vilket redan har sagts, försäkra att alla åtgärder i dessa avtal utförs, om fiskebeståndet skall förbli på en hållbar nivå.
Det finns, vilket vi alla vet, en djupt rotad misstanke bland Europas fiskesamhällen om att andra länders fiskare kommer undan med att strunta i reglerna och ser därför ingen anledning till att de skall hålla dem. Det här är den främsta anledningen till ilskan och förtrytelsen över den gemensamma fiskeripolitiken. Det faktum att vi i mars 1998 diskuterar kommissionens rapport om övervakning av den gemensamma fiskeripolitiken 1995 visar på hur långsamt åtgärder för tillämpningen tas.
Jag välkomnar därför kommissionens förslag om att förlänga pilotprojektet för satellitövervakning av fartyg inom NAFO: s regleringsområde från till den 31 december 1998. Jag hoppas verkligen att det inte förblir ett pilotprojekt som tar slut vid utgången av det här året, utan att det kommer att blir grundval för ett omfattande system med satellitövervakning, som kan tillämpas på ett mycket större område, inklusive Medelhavet, där gemenskapens fartyg är föremål för kvoter och kontroll.
Vi behöver rapportera tillbaka om pilotprojektets effektivitet innan slutet av det här året, så att de nödvändiga ändringarna och utsträckningarna kan göras till programmet om det visar sig vara det värdefulla bidrag till bevarandet av fiskebestånden som vi alla vill uppnå.

Imaz San Miguel
Fru ordförande! Jag vill börja med att gratulera föredragandena Varela och Teverson.
Sanningen är att fiskerikontrollen, vi är alla överens om det, uppvisar ett antal brister - och detta betänkande tar upp det. Å ena sidan, som Medina redan har sagt, på grund av bristande medel hos själva kommissionen i denna fråga, i vilken vi, som parlament och budgetmyndighet, också har ett visst ansvar och, å andra sidan, på grund av en avsaknad av politisk vilja i många medlemsstater. Och detta är ett misstag därför att, om fisket inte kontrolleras på lämpligt sätt, står vi för en svag politik, genom att vi attackerar de resurser som det framtida fiskets fortbestånd är beroende av.
Men det finns också legala flottor. Det finns flottor som agerar genom att uppfylla alla tekniska åtgärder. Genom vilket vi, i den mån kontrollen är bristfällig, försvagar konkurrenskraften för dem som respekterar bestämmelserna. Och allteftersom vi ökar kraven på de tekniska åtgärderna, förvärrar vi den låga kompensationen i konkurrenskraft för de som uppfyller alla tekniska åtgärder. Detta är, alltså, ett problem som kräver en lösning. Några åtgärder pekas ut i betänkandet, varför jag vill gratulera föredragandena.
Men dessutom säger detta betänkande en annan ganska viktig sak. att kontrollen inte bör ske enbart vid själva fisket; vi måste också insistera på kontroller på marknaderna och i saluföringen. Och man begär också att kommissionen undersöker vissa bedrägerier som kan pågå. Bedrägerierna till exempel, i det allmänna preferenssystemet med de narkotikaproducerande länderna, vad gäller tonfiskfilé.
Ni, fru kommissionär, skrev i går en mycket vacker artikel på temat läkemedel och om de barbariteter som ibland begås. Jag tror att fisket också är en källa till bedrägeri och, dessutom, ..., det är inte avsaknad av solidaritet i denna fråga, men solidariteten i Europeiska unionen måste stödja alla dess ekonomiska sektorer, och inte framför allt fisket.
Det finns en annan aspekt av bedrägeriet som jag också skulle vilja understryka och som kritiseras i detta betänkande. Det är det möjliga bedrägeriet med torsk, som kan importeras via Norge, genom andra länders kvoter. Det vill säga, av de 800 000 ton torsk från Norra Ishavet, där Ryssland har praktiskt taget 50 procent av kvoten, finns grundade misstankar varifrån den kan komma in i gemenskapsmarknaderna via Norge. Detta betänkande understryker således också att man skall fördjupa kontrollåtgärderna, och jag vill uppmuntra kommissionären att, med det mod som kännetecknar er, och med slutsatserna ur detta betänkande och självklart med den politik som kommissionen bedriver, fördjupar kontrollen av fiskeripolitiken, för detta kommer utan tvivel, att bli en viktig aspekt för att få ett hållbart fiske i framtiden.

von Habsburg
Fru ordförande! Teversons betänkande, som jag vill prata om, är en av de mest deprimerande som man någonsin kunnat läsa. För den som, i likhet med mig, erinrar sig att man har sagt till oss att havet är framtiden, där finns det obegränsad tillgång på livsmedel, och allt står där till vårt förfogande, bara några år senare måste läsa vad Teverson sagt, han kommer till resultatet att det är en sorglig bild som förmedlas. Å andra sidan måste vi säga till oss själva att det finns anledning att vara optimistiska, inte minst på grund av det faktum att vi har en utmärkt kommissionär för fiskefrågor, som fått igenom mycket. Det är emellertid också ett faktum att vi i dag ännu är beroende av de nationella regeringarna, som inte har någon vilja någon av dem. De är alltför svaga, vare sig det här handlar om politiken eller säkerheten. Våra regeringars svaghet är Europas svaghet, därför berör den här sorliga roll som vår världsdel spelar på hela området, alldeles oberoende av att man bara pratar om euopréerna. De verkliga förbrytarna på havet är ryssarna, amerikanerna och japanerna med sina stora industrier, som faktiskt utrotar hela områden. Man behöver bara se på Sydamerikas kuster för att veta vad som händer där.
Jag tror att Teversons betänkande är en signal till oss om att vi snarast möjligt åter skall kräva av våra regeringar att de skall bli energiska, för annars kommer de att sänka Europa.

Bonino
Fru ordförande, mina damer och herrar! Jag gläder mig åt de här två betänkandena, för de för inte bara med sig mycket precisa svar på olika frågor, dessutom så erbjuder de möjlighet till en mycket viktig debatt om kontrollåtgärderna och ansvarsfördelningen. Det finns också anledning att få till stånd ansvar från var och en vad gäller den gemensamma politiken, vare sig det handlar om jordbruk eller fiske, det spelar ingen roll, för i juridsk aspekt så befinner vi oss i samma system.
Jag skulle först vilja tillåta mig att göra två reflexioner. Som ni vet är jag mycket pro-europeisk, och jag förväntar mig mycket av många av de inlägg som jag har hört i dag, för bland de ledamöter som intar en mer reserverad inställning vad gäller kontrollen av fisket, har huvudparten begärt mer befogenheter för kommissionen. Jag gläder mig, för det är just en av de element som gör att situationen, vad gäller kontrollen, inte tillfredsställande, vare sig det är på fiskeområdet eller på andra politikområden.
Den andra reflexionen gäller de två betänkanden som vi diskuterar tillsammans. Det första av dessa, Varelas betänkande, föreslår i stora drag - om Varela tillåter mig - att kommissionen accepterar kontroller som är en smula för rigida. Det är vad jag trott mig förstå. Jag vill för övrigt understryka att kommissionen skulle acceptera att planera, och skulle till och med vilja planera tillsammans med parlamentet, vilket Varela föreslagit, en mer komplex analys av alla systemen och åtgärderna för kontroll. När det gäller att fästa det här på papper, kommer vi vara mindre benägna, av uppenbara anledningar av konfidentialitet, vilket Varela kan förstå, vad gäller inte bara de parter som sluter avtalet utan också tredje part. Jag tror att vi kan hålla oss till ett ganska pragmatiskt tillvägagångssätt.
Det andra betänkandet, Teversons betänkande, antyder uppenbarligen att inte kommissionen är tillräckligt sträng vad gäller kontrollen. Det må så vara, men jag anser att det är viktigt att göra en lägesbestämning för vissa aspekter. I det avseendet kommer jag kanske att stödja mig på den skiss Medina har gjort, genom att ställa fem frågor.
Först och främst gäller det förseningarna. Nu är det mars 1998 och vi granskar en rapport som handlar om 1995. Ni vet hur rapporter utarbetas, ni känner mycket väl till förfarandet. Det är medlemsstaterna som upprättar nationella rapporter, interimsrapporter. Sedan så nöjer sig inte kommissionen, herr Medina, med att rada upp orden efter varandra, den är skyldig att organisera bilaterala debatter om interimsrapporterna, för medlemsstaterna har rätt att diskutera med kommissionen innan man publicerar vad det vara månde, och att svara på alla frågor. För detta förfogar kommissionen över 22 inspektörer; kanske måste man föra till protokollet att för den gemensamma fiskeripolitiken så förfogar kommissionen över " 22 inspektörer" och att kontrollerna i första hand är medlemsstaternas ansvar. Detta stadgar fördraget och bestämmelserna. Tycker ni inte, i likhet med mig, att det här sättet att bygga Europa är otillfredsställande? Det är fortfarande så, för tillfället, att det först och främst är medlemsstaterna som är ansvariga för kontrollerna. Därför finns det vissa svagheter på det juridiska planet och vad gäller mänskliga och ekonomiska resurser. Det är alltså svårt, herr Medina, att ens veta hur många hur många inspektörer vi har till vårt förfogande. Vi återger alltså de uppgifter som medlemsstaterna ger oss.
Och kanske är det här rätt plats och tillfälle att läsa upp innehållet i kontrollförordningens artikel 32, punkt 3 för er, vilken stipulerar: " När kommissionens tjänstemän - dvs. 22 för femton medlemsstater, för öppna havet, marknaderna, hamnarna - deltar i en undersökning eller en inspektion leds den här undersökningen alltid av tjänstemän från medlemsstaten. Kommissionens tjänstemän kan inte, på eget initiativ utöva de inspektionsbefogenheter som tilldelats medlemsstaternas tjänstemän " Jag skulle kunna fortsätta. Alla inspektioner måste överlämnas till nationella inspektörer som, exempelvis i Italien är x i antal i förhållande till fisken; men det skulle vara intressant att veta hur många de är i Spanien om den här medlemsstaten, i likhet med de andra, kunde ge oss inte bara antalet inspektörer i huvudstaden utan också i de självstyrande regionerna.
Kommissionen har alltså ingen hemlig polis; den har bara en roll som samordnare av kontrollerna som faller under just medlemsstaternas befogenheter. Med detta sagt måste man beklaga en brist på homogenitet i uppgifterna. Ja, det stämmer, och vid varje råd måste kommissionen påminna medlemsstaterna om förseningarna och vad de har åtagit sig. Sådan är situationen. Kanske skulle man som McCartin sade kunna göra något; man måste bara veta vad. Sammantaget, vilket är problemet i föreliggande fall? Sedan 1995 har kommissionen och parlamentet röstat om nua kontrollbestämmelser, bland annat satllitövervakning, som kommer att träda i kraft snart. Jag bedömer att de nya legislativa bestämmelserna kommer att hjälpa oss att säkerställa en mer tillfredsställande kontroll, men också, kanske, att man måste säkerställa en större synergism mellan kommissionen, Europaparlamentet, och om möjligt de nationella parlamenten, för att utöva tryck där det behövs. Det är en svår uppgift, herr Teverson, och jag avslutar den här; ni bad kommissionen: " be brave, don't be shy, name the Member States" . Tyvärr, det är inte möjligt.
Rättstjänsten accepterar inte, och det med rätta, att man pekar ut stater utan rättsliga bevis. Med beaktande av avsaknaden av självständighet vad gäller undersökningar, så är det omöjligt att ha bevis som är juridiskt antagliga.
Det är alltså därför som det är omöjligt att erhålla juridiskt antagliga bevis på det som alla vet, black landing , etc. etc., i det aktuella tillståndet med fördelning av ansvarigheter mellan kontrollen och en gemensam politik av något slag. Det är praktiskt taget omöjligt.
Mina damer och herrar, kommissionen kommer med all säkerhet att kunna dra nytta av det brittiska orförandeskapets vilja att förbättra kontrollsystemet. Vi tänker särskilt på en förändring av kontrollförordningen från 1993 och vi hoppas att vi kommer att kunna förbättra situationen genom införandet av nya tekniker, satelliter och annat. Men säkert är att utan tryck och vilja från medlemsstaternas sida kommer vi att befinna oss, ni kommer att befinna er, i likhet med kommissionen, i situationer som är ganska frustrerande vad gäller förseningar, harmonisering av data, övervakning och direkt tillämpning.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Först omröstningen om Varela Suansez-Carpegnas betänkande (A4-0086/98)
(Parlamentet godkände lagstiftningsresolutionen.) Vi skall nu genomföra omröstningen om Teversons betänkande (A4-0019/98)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Utvecklingsprogram för fiskeflottorna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0046/98) av Cunha för fiskeriutskottet om årsrapporten till rådet och Europaparlamentet om de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna - resultatredovisning vid utgången av 1996 (KOM(97)0352 - C4-0393/97).

Cunha
Fru ordförande! I början av 80-talet började överutnyttjandet av fiskeresurser, av en mycket överdimensionerad gemenskapsflotta, att ta sig oroande former. Inför allvaret i situationen lade kommissionen 1983 fram ett första flerårigt utvecklingsprogram (FUP) avsett att minska fiskeansträngningen och i vilket fartygens tonnage och maskinstyrka var två viktiga parametrar.
Detta FUP I följdes upp av FUP II och FUP III, som täcker perioden 1992-1996 och som fastställde differentierade mål för att minska fiskeansträngningen, 20 procent för bottenlevande arter och 15 procent för bentiska arter. Den allmänna minskningen av flottan blev därmed beroende av flottans struktur, de arter som fiskas och fångstredskap. Resultaten som uppnåddes i FUP II, vilka vi nu analyserar, var en kapacitetsminskning av flottan på 15 procent om vi mäter i tonnage och 9, 25 procent om vi mäter i maskinstyrka.
Som vi kan se i betänkandet, uppnåddes inte de uppsatta totala målen homogent av alla länder. Länder som Danmark, Tyskland, och speciellt Spanien och Portugal minskade kapaciteten och maskinstyrkan på sina flottor. Portugal och Spanien gick till och med längre än de fastställda målen. I andra fall uppfylldes dock inte målen och några medlemsstater ökade till och med sin kapacitet.
Inför denna situation måste vi göra några anmärkningar. Informationen i kommissionens meddelande visar att nästan alla medlemsstater stöter på tekniska svårigheter för att uppfylla de fastställda tidsfristerna för harmonisering av måttenheterna för fartygstonnagen. Vi hoppas att dessa tekniska problem skall lösas nu i FUP IV.
Vad gäller maskinstyrkan är situationen ännu mer oroande, eftersom varje medlemsstat har olika beräkningssystem. Kommissionen måste snarast möjligt lägga fram förslag som underlättar fastställandet för beräkningskriterier. Det är enda sättet att göra genomförandet av jämförande analyser i de olika medlemsstaterna möjlig, och kunna utvärdera om de fastställda målen uppfyllts.
Ännu allvarligare är intrycket, som kommissionens årsrapport förmedlar, av en bristande vilja hos vissa nationella förvaltningar, i att lägga fram tillförlitliga uppgifter om landets flottsituation, för kommissionen, och lågt intresse för att vidta lämpliga åtgärder för minskning av kapaciteten i enlighet med de fastställda målen i FUP.
Det innebär att mål som inte uppfyllts i de tidigare programmen skjuts fram till nästa, som i sin tur, glömmer vad som varit innan. Det är oroande att de fastställda målen i de fleråriga utvecklingsprogrammen faktiskt beror på medlemsstaternas goda vilja. De instrument som står till kommissionens förfogande för att förpliktiga till att målen uppfylls, har en tvivelaktig verkan och uppmuntrar inte medlemsstaterna att vidta lämpliga åtgärder för att minska fiskeansträngningen, för respektive flotta, inom programmets fastställda gränser.
Inför denna situation, och med hänsyn till att en balanserad omstrukturering av de nationella flottorna är en absolut nödvändig åtgärd för att garantera att resurserna bevaras, måste rådet, och följaktligen medlemsstaterna, påta sig sitt ansvar och, fastställa sanktionsåtgärder som har en verklig effekt, om de fastställda målen i de fleråriga utvecklingsprogrammen inte uppfylls.
I nuläget skulle det finnas skäl att studera möjligheten att bland dessa sanktioner, skriva in en eventuell kvotminskning för medlemsstaterna om de fastställda målen, uppenbart avsiktligt, inte uppfylls.
Som avslutning vill jag gratulera kommissionen till årsrapportens kvalitet och uppmana rådet att påta sig ansvaret och anta ett sanktionssystem som inbegriper effektiva åtgärder om de fastställda målen avsiktligt inte uppfylls. Om så inte sker, kommer vi att bedra varandra och, i så fall, är det bättre att upphöra med den fasad som de fleråriga utvecklingsprogrammen kommer att bli.

Kindermann
Fru ordförande, fru kommissionär! De fleråriga utvecklingsprogrammen I, II och III från 1993 till 1996 har inte klarat av att undanröja disproportionen mellan Europeiska unionens överdimensionerade fiskeflottor och fiskebeståndens kritiska tillstånd. Det finns olika anledningar till detta. För det första var det enligt föredragandens åsikt de olika beräkningsunderlagen i medlemsstaterna vid införandet av de fleråriga utvecklingsprogrammen, och för det andra medlemsstaternas avvaktande sätt vid genomförandet av riktlinjerna.
Det är uppenbart att mycket stora olikheter består just vid genomförandet i medlemsstaterna. Även om kommissionen vill väl - och det gör jag gällande också för medlemsstaterna - finns det vid genomförandet av riktlinjerna ett betydande behov av upphämtning. Det är visserligen glädjande att det gjorts framsteg från 1992 till 1996. EU: s fiskeflotta kunde minskas vad gäller tonnage och maskinstyrka. Detta har dock förändrat lite när det gäller de fiskade beståndens kritiska tillstånd. Det är därför tvivelaktigt om det fleråriga utvecklingsprogrammet IV kommer att åstadkomma någon grundläggande förbättring.
Detta visade redan motståndet från några medlemsstater mot de första riktlinjerna i det fleråriga programmet IV. De riktlinjer som där till sist beslutades är också enligt min mening halvhjärtade. Om det fleråriga programmet IV skall uppnå den önskade framgången - här håller jag med föredraganden -, måste kommissionen sätta in instrument, som också har avsedd verkan och inte bara beror på medlemsstaternas goda vilja.
En viktig punkt vill jag inte låta vara oaktad: de socio-ekonomiska effekterna dels på fiskaren själv, men också på hela kustregionen. Jag ser här stora svårigheter för framtiden för medlemsstaterna och hoppas att fisket inte diskuteras i marginalen av strukturfondsdebatten.

Fraga Estévez
Fru ordförande! Det mest intressanta i Cunhas betänkande - vilken jag lyckönskar - är att, när tre fleråriga program har avslutats, tvingas vi fortfarande larma om hur vissa medlemsstater inte uppfyller målen, en egoistisk inställning som är den största orsaken till att bevarandemålen inte kan uppfyllas, och att det dessutom skapas en illojal konkurrens med de medlemsstater som uppfyller kraven.
Så som Cunha säger i stycke C i betänkandets ingress (beaktandemeningen oräknad), utgör utförandet av målen i FUP ett nödvändigt rekvisit för att garantera en hållbar utveckling inom sektorn. Att - som i mitt fall - dela denna syn, innebär att frustrerat medge att, genom att vissa medlemsstater inte uppfyller målen, förhindras denna hållbara utveckling för hela gemenskapsflottan. Och detta är ett osolidariskt uttryck som är oacceptabelt.
Genom godkännandet av FUP IV, har vi kunnat bekräfta att vissa framsteg har gjorts. Särskilt tycks vi kunna se ett klarare åtagande från kommissionens sida för att denna nya FUP-generation kommer till stånd under jämlika villkor och utan diskriminering, för flottorna i de olika medlemsstaterna.
Men jag skulle vilja gå längre och begära ett bestämt agerande. Därför tycker vi att Cunhas krav om att fastställa ett effektivt sanktionssystem, som kan leda till en minskning av fiskekvoterna, är lämpligt och det är ett av skälen till att vi stöder betänkandet.
Detta är dessutom en varningssignal på grund av bristen på homogenitet i beräkningssystemen, varför jag skulle vilja framhålla behovet av att koncentrera ansträngningarna på sökandet av ett homogent system av motsvarigheter och en väg som tvingar alla medlemsstater att presentera uppgifter, tillförlitliga uppgifter.
Bara på det sättet, fru ordförande, kommer vi verkligen att kunna se vilka åtgärder som skall vidtas för att uppnå den nämnda hållbara utvecklingen för gemenskapsflottorna, eller som jag hellre skulle vilja säga, gemenskapsflottan.

D'Aboville
Angenämt, fru ordförande.
I sin utvärdering av resultatet av det tredje utvecklingsprogrammet, så oroar sig föredraganden för att vissa medlemsstater visat så lite intresse för att vidta åtgärder som skall leda till en minskning av deras flottor. Det är föga beredvilligt, man kan beklaga det, men man kan knappast förvånas. Man måste veta att vissa hamnar bokstavligt talat är rena vrak. Om jämviktspunkten har passerats, så är det en hel socio-ekonomisk väv som är hotas, med auktionerna, varven, tankfartygen etc. Man får inte heller undervärdera svårigheterna, oändligt mycket större, med reduktionen av kraften som påträffats i vissa länder där man snarare praktiserar hantverk på sparlåga än inga alls.
Till sist måste man i beräkningarna kunna ta med att i beräkningarna att de här båtarna som på sätt och vis är statslösa eller med lånade nationaliteter som uppträder under en flagg när man vet att den borde räknas under en annan flagg både vad gäller kvoter och motorstyrka.
Föredraganden insisterar på det faktum att ett effektivt sanktionssystem skulle kunna tvinga de nationella instanserna att respektera fastställda mål. Bland de här åtgärderna föreslår han en automatisk minskning av kvoterna. Personligen så tycket jag inte att det är någon bra idé, för den här i idén kommer bara att kunna tillämpas om en viss flotta bara fiskar en enda art. Vad skall man göra i de fall mångsidighet råder, och vad skall man i synnerhet göra med de båtar som fiskar mer än 50 procent av sin fångst, bland de arter som befinner sig utanför kvoterna.
Jag tror förresten att frysandet av stödet till byggandet redan är en extremt motsägelsefull åtgärd, ibland till och med tvingande eftersom den då kan inverka skadligt på säkerheten eller förbättring av arbetsvillkoren. Jag tackar för övrigt föredraganden för att ha tagit den här reflexionen i beaktande i sitt betänkande.

Novo
Fru ordförande, ärade kolleger, fru kommissionär! Kommissionens årsrapport med den slutliga resultatredovisningen för FUP III, utgör ett dokument som, på ett avgörande sätt, har bidragit till att klargöra på vilket sätt gemenskapsflottan har utvecklats, och om den roll de olika nationella regeringarna har haft i denna utveckling.
Betänkandet visar, exempelvis, tydligt att mitt land är det som har gått längst i tillämpningen av FUP III vad gäller den centrala frågan om minskning av flottans kapacitet i dess olika beståndsdelar och segment, och har till och med - på ett sätt som jag, inför de tillgängliga uppgifterna i betänkandet, inte kan låta bli att beteckna som obegripligt - gått längre än de föreslagna målen. Och jag kan inte låta bli att här anmärka på det obegripliga i viljan att vara " duktig elev" medan andra medlemsstater, på ett cyniskt sätt - jag kan uttrycka det så - ökade respektive flottkapacitet vad gäller tonnage och/eller maskinstyrka.
Den detaljerade kännedomen av uppgifterna i detta betänkande borde, på ett mer avgörande sätt, ha påverkat värdena och strategierna som fastställts i det aktuell FUP IV, som gäller mellan 1997 och 2001. Dessa uppgifter borde ha beaktats mer, antingen av kommissionen vid utarbetandet av förslagen till FUP IV, eller av rådet i besluten som har tagits om att inte kräva nya kapacitetsminskningar av de medlemsstater som har uppfyllt, och till och med, i viss mån, gått längre än FUP III-programmet.
Kommissionen har också ett visst ansvar i detta, eftersom man inte har visat sig kapabel att i praktiken genomföra besluten om att harmonisera beräkningen av tonnaget för de olika flottorna, liksom man har visat sig oförmögen att avancera i frågan om den nödvändiga rättsliga ramen för att harmonisera beräkningarna av maskinstyrka och även produktiviteten för de olika flottorna.
Utan dessa grundläggande element för att fastställa tillförlitliga jämförelser och kontroller, utan uppfyllandet av FUP från många av dem som fortsätter att, orättmätigt, behålla sina flottor med högsta kapacitet och produktivitet inom Europeiska unionen, är det svårt att övertyga många fiskare om rättvisan, öppenheten och likställdheten med vilken kommissionen och vissa medlemsstater, i teorin, förespråkar och föreslår gemenskapsstrategier som naturligtvis är uppenbart nödvändiga, för att avpassa gemenskapens flottkapacitet till existerande resurser.
Den totala frånvaron av klara åtgärder som borde vidtas mot de som försummar förpliktelserna, vilket på ett bra sätt föredraganden hävdar - och som jag vill utnyttja tillfället att gratulera - exempelvis genom att skära ner eller minska på respektive kvoter, och bristen på hänsyn till dem som har påtagit sig och till och med gått för långt i åtagande av respektive ansvar, kan inte få fortgå i den närmaste framtiden.
Tillåt mig, ärade kolleger, att jag här lägger fram denna vädjan för de portugisiska fiskare och producentorganisationer som drabbats hårt de senaste åren, och som även är ett anspråk inför den närmaste framtiden.

McKenna
Kommissionen och Cunha har gjort ett mycket bra arbete med att analysera resultaten av de sista året av det tredje fleråriga utvecklingsprogrammet. Teversons betänkande och Cunhas betänkande skildrar båda något som i huvudsak är medlemsstaternas ansvarsområde, nämligen kontroll och övervakning, å ena sidan och storleken på de nationella fiskeflottorna å den andra sidan. Båda betänkandena visar klart och tydligt att medlemsstaterna inte tar sitt ansvar på allvar. Bara fyra länder av femton har uppfyllt alla sina mål under det tredje fleråriga utvecklingsprogrammet. Alla andra befinner sig över gränsen, antingen vad gäller tonnage eller vad gäller styrka, i åtminstone ett av flottsegmenten. De fyra länderna som har uppfyllt målen är Spanien, Portugal, Danmark och Finland.
Kommissionens rapport är rätt utförlig när det gäller att ge information om den grad till vilken olika medlemsstaterna har uppfyllt sina krav, men en sak jag skulle vilja föreslå för att förbättra kvalitén på rapporten är att man ger en uppfattning om varför Spanien och Portugal uppfyllde målen, var som hände med de fartyg som togs bort ur registret, hur många som tagits ur bruk, hur många som skrotades, hur många som sänktes osv. Även hur många som helt enkelt fördes över till annan flagg: hur många fartyg fortsätter att fiska här i gemenskapen eller någon annanstans, under vad som i vissa fall i grund och botten är bekvämlighetsflagg.
Fiskeavtalet med Argentina subventionerar överföringar till argentinsk flagg. Hur mycket av minskningen av kapaciteten från medlemsstaterna har gått över dit, och vilken effekt har det på resurserna i det området? Vi kan inte bara tala om att frisera siffrorna och att ta bort fartyg från det nationella registret och sätta in dem någon annanstans, vi måste se var de hamnar, vad som händer med dem. Ingen medlemsstat kan faktiskt klappa sig själv på axeln om vi inte vet det exakta slutresultatet av vad de gör. Vi behöver den här informationen för att till fullo analysera vad som händer.

Macartney
Fru ordförande! Det här är en nyttigt debatt, en massa saker har framkommit under dess förlopp, vilket inte alltid är fallet.
Det finns, naturligtvis, historiska anledningar, inte minst den förra konservativa regeringen i Förenade kungarikets attityd, till att den inte kom upp med medel för avställning, utan tillämpade subsidiaritetsprincipen och tillämpade dagar till sjöss. Vi kommer alltså omedelbart till ett historiskt problem att vissa regeringar helt legitimt tillämpade en annan åtgärd, vilket jag inte håller med om, men hur som helst så gjorde de det. Man kan inte sopa det här under mattan och totalt ignorera det. Det är en av de grundläggande problemen. Det finns andra, som McKenna har antytt, om vad exakt som mäts när man talar om en reduktion av fiskeflottan.
Jag vill säga till föredraganden och andra som så munvigt talar om att eliminera kvoter, att de verkligen leker med elden i det här fallet. Jag blev bestört när jag upptäckte att stödet från Kristdemokratiska gruppen och gruppen Förenade vänstern/Nordisk grön vänster verkar villkoras till den automatiska reduktionen av kvoterna. Det är den här sortens diskussion som oroar fiskarna och som borde oroa regeringarna i Europa, om folk tror att de helt enkelt kan tillämpa en åtgärd som den här och säga att Europaparlamentet är för den. Vi måste var lite mer statsmannamässiga och ansvariga. Jag är mycket glad över att kommissionären är här och lyssnar på debatten.
Jag blev överraskad när jag på måndag yrkade om att vi inte skulle rösta om den här mycket viktiga och känsliga frågan på en fredag och fann att jag var i minoritet. De stora grupperna sade att det inte var kontroversiellt. Jag kan tänka mig få saker som är mer kontroversiella än att hota den gemensamma fiskeripolitikens fundamentala princip om relativ stabilitet.
Vi måste se det här på ett annat sätt, och jag fortsätter min vädjan om att vi skall inta en mer rationell inställning till det. Jag är bara lättad över att det här är ett initiativbetänkande som inte har rättslig kraft, för om det hade varit det, så hade det skapat ödeläggelse inom industrin.

Ordföranden
Tack, herr Macartney.
Van Dam för Gruppen De oberoende för nationernas Europa har ordet i två och en halv minut.

Van Dam
Herr ordförande! Det säger sig självt att alla medlemsstater måste hålla sig till den gemensamma fiskeripolitikens föreskrifter. När medlemsstaterna struntar i dessa föreskrifter måste verkningsfulla sanktioner vidtas. På den punkten är jag ense med föredraganden. Jag tycker dock inte att det är riktigt att koppla sanktionerna till flottornas storlek. Uppgifter om antal fartyg och motorstyrka ger mycket ofullständig information om det egentliga fisketrycket, säkerligen om de uppgifterna grundar sig på ej tillförlitliga och ej harmoniserade mätningar i medlemsstaterna, vilket är fallet i årsrapporten 1996. För att ge en korrekt bild av i vilken omfattning medlemsstaterna efterlevt målsättningen i den gemensamma fiskeripolitiken måste även andra saker beaktas. Jag tänker då på unionens kvoteringspolitik, vilket egentligen är själva ryggraden i den europeiska politiken för att upprätthålla fiskbestånden. De fleråriga orienteringsprogrammen är mycket nära sammanbundna med detta. Med det instrumentet stimuleras ju medlemsstaterna att avstämma sin flottkapacitet mot den tillgängliga kvoten. Det skulle i det sammanhanget varit förtjänstfullt om föredraganden förutom en översikt över de olika medlemsstaternas tonnage och motorprestanda också hade givit en översikt över i hur stor omfattning kvoterna efterlevs. Kollegerna och föredraganden hade då till exempel kunnat se att kvoten respekteras fullständigt i Nederländerna trots att flottan knappast eller inte alls har minskats.
Därmed vill jag påpeka, kollega Cunha, att en minskning av fiskeflottan inte är den enda möjligheten att sänka fisketrycket. Nederländerna har kunnat hålla sin kvot genom att begränsa det antal dagar som flottan är ute och fiskar. Sådana regleringar för styrning av fiskeverksamheten måste inberäknas i resultaten av de fleråriga orienteringsprogrammen.
Även fiskemetoderna påverkar fisketrycket. I Nederländerna har trålarnas längd minskats från 14 till 12 meter. Enligt sakkunniga har fisketrycket därigenom minskats med tio procent. I årsrapporten för 1996 har man inte tagit någon hänsyn till det än.
Sanmmanfattningsvis instämmer jag med föredragandens yrkande för en skärpning av sanktionerna, såsom en sänkning av kvoten vid överträdelser. Då måste dock medlemsstaterna inte bedömas på grundval av en aspekt av den gemensamma fiskeripolitiken utan av politiken i sin helhet. Det innebär att det även måste tas hänsyn till flottans verksamhetsomfattning och hur kvoterna efterlevs. Jag har givit in två ändringsförslag, 7 och 8, i det avseendet, och jag hoppas att föredraganden kan gå med på dem.

Medina Ortega
Herr ordförande! Jag beklagar att kommissionären inte längre är här, för utan henne förlorar denna debatten lite av sitt intresse, för jag ville i första hand gratulera kommissionen till dess årsrapport och, då inte kommissionären är här, får jag hålla inne min lust att ge henne denna tillfredsställelse, men vi har åtminstone föredraganden här, vilken har gjort ett utmärkt betänkande, och som jag också vill gratulera. Föredraganden är en person som känner till situationen mycket väl och jag skulle vilja framhålla att Cunhas betänkande är nyktert och korrekt och att det, således, frånsett från ändringsförslagen som fiskeriutskottet godkänt, är det svårt att acceptera andra ändringsförslag som kan fördärva innehållet i det ändringsförslaget.
Jag skulle vilja betona det som tidigare McKenna betonade, men med en liten korrigering. McKenna sade att det bara var fyra länder som hade uppfyllt målen för FUP III, men det är inte fyra utan bara tre, därför att, om ni läser sidan 49 i kommissionens årsrapport noga, skall ni se att kommissionen ställer upp några reservationer vad gäller Finland. Så, kort sagt, är det bara Spanien, Portugal och Danmark som helt och hållet uppfyller målen i FUP III. Det innebär att de länder som är mest beroende av fisket är mest angelägna om att uppfylla målen.
Cunhas betänkande pekar på en rad punkter som vi är överens om: behovet av att fortsätta att fastställa kriterier för harmonisering, flottkapaciteten, fartygens maskinstyrka etc., och framför allt, behovet av att införa ett sanktionssystem. Gemenskapen har börjat införa sanktioner i fråga om konkurrensen och mer nyligen, i fråga om konvergensen.
Det Cunha föreslår är helt rimligt: att man skall minska fångstkapaciteten för de stater som inte uppfyller gemenskapens krav.
Men det som Cunha pekar på i stycke B i ingressen är också viktigt: att den gemensamma fiskeripolitiken inte, nödvändigtvis, måste bestå av minskning av fisket. Målet för den gemensamma fiskeripolitiken består av att fastställa ett balanserat fiskerisystem därför att, i havet, är den allmänna regeln att den stora fisken äter den mindre och det har etablerats en viss biologisk balans till följd av vilken människan (fiskeriverksamheten) utgör en del av denna biologiska balans.
Jag anser, kort sagt, att kommissionen är inne på rätt väg, att Cunhas betänkande är ett magnifikt betänkande och att vi kan gratulera kommissionen och Cunha för deras arbeten.

Langenhagen
Herr ordförande! Vi har känt till de skadliga effekterna av EU: s överfiske i haven sedan slutet av 80-talet. Som motåtgärd infördes de fleråriga utvecklingsprogrammen, de s.k. FUP; i år handlar det till exempel om FUP IV, den fjärde generationen. Avsaknaden av enhetliga utvärderingskriterier är absurd. Bromsas harmoniseringen medvetet eller varför kan vi inte komma till passande resultat över hela Europa, vare sig med hjälp av tonnage eller med hjälp av maskinförmåga? Den här uppgiften hade egentligen måst lösas för länge sedan. Även registret över fiskefartyg i gemenskapen uppvisar luckor, vilket försvagar dess verksamhet. Även det här problemet borde verkligen lösas. En större vilja till genomförande av direktiven är alltså en förutsättning. De nationella intressena får inte väga tyngre än den överordnade europeiska fiskeripolitiken. Dock kommer underlåtenhet att uppfylla målen oundvikligen också att leda till att många fiskeföretag till lands förstörs, om inte förr så när försämringen av fiskebestånden gått för långt.
Utjämningen av den totala kapaciteten hos särskilt pliktmedvetna länder får inte lura oss att se bort från andra länders brist på det här området. En resignation från de länder som uppfyllt kraven till följd av detta kan vi inte tillåta oss. Deras prestation måste vara en sporre för eftersläntarna, annars kommer det inte att ske några framsteg i framtiden.
Det verkar som om det inte finns tillräcklig stimulans för att uppnå de eftersträvade målen. Övergången från de tidigare FUP är ingen bra motivering. Att hålla gränsvärdena måste vara obligatoriskt, även om det för tillfället inte finns några effektiva sanktioner som medel för att driva igenom kraven, vilket beskrivits av mig.
Även minskade kvoter skulle kunna vara effektiva, vilket föredraganden tänkt på. Viktigare vore dock - det betonar jag ännu en gång - om medlemsstaterna kom till insikt. För de, medlemsstaterna bär ansvaret. Vid det här tillfället skulle jag vilja tacka er, fru Bonino och GD XIV för den viktiga diskussionen den här veckan om Agenda 2000 och de lagar på fiskeområdet som planeras till följd av denna. Det var en bra diskussion och jag gläder mig över det fortsatta samarbetet.

Ordföranden
Tack, fru Langenhagen.
Ärade ledamöter, med Langenhagens inlägg har vi avslutat talaromgången för kammarens ledamöter och, innan jag ger ordet till Bonino, vill jag informera er om att under er korta och skäliga frånvaro, ville Medina Ortega gratulera er för kommissionens goda arbete. Därför vill detta ordförandeskap ta upp Medina Ortegas ord, samtidigt som jag naturligtvis förstår att kommissionären var tvungen att lämna kammaren en kort stund, och som vanligt är det med stor glädje jag ger er ordet.
Fru Bonino har ordet.

Bonino
. Herr ordförande, ärade ledamöter! Jag skulle framför allt vilja gratulera herr Cunha för hans betänkande. Jag tycker att betänkandet ger en god analys av de argument som vi har behandlat. Kommissionen anser att de fleråriga utvecklingsprogrammen är viktiga instrument. Således är det viktigt för sektorns framtid att målen för dessa uppfylls. Därför skulle jag vilja påminna kammaren om att kommissionens organ håller på att undersöka om det är möjligt att vidta rättsliga åtgärder mot medlemsstater som inte lever upp till sina åtaganden enligt FUP III. Dessa stater har inte mött programmets mål eller har inte uppdaterat datumen för sina flottor i gemenskapsflottans register eller har underlåtit att räkna om flottornas tonnage till bruttotonnage. Vad avser dessa aspekter undersöker kommissionens tjänstemän om det är möjligt att vidta rättsliga åtgärder mot medlemsstater som inte har tillämpat bestämmelserna.
Och nu två anmärkningar som berör några ändringsförslag som framlagts och en sista anmärkning som berör omräkningen av flottans tonnage. Den sista anmärkningen berör kommissionens begäran, som ordföranden är väl medveten om, att införa homogena enheter för mätning av flottkapacitet. Det är varit mycket problematiskt. Kommissionen har givit utomstående experter i uppdrag att undersöka hur flottonnage mäts i respektive medlemsstat. Andra experter värderar tillförlitligheten av den information som medlemsstaterna själva tillhandahåller. De lägger sedan fram rekommendationer till kommissionen om hur denna process kan påskyndas. Dessutom försöker kommissionen hitta lämpliga metoder för att harmonisera definition och mätning av gemenskapens sammanlagda flottstyrka och samlar in tillgänglig information för att fördjupa sig i frågan.
Vad beträffar FUP IV: s beslut, vilka togs i december förra året, undersöker kommissionen på vilket sätt den kan bidra till omstruktureringen av flottan med hjälp av finansiella åtgärder eller incitament, som herr Langenhagen kallar dem. Åtgärderna kommer att tillämpas tillsammans med procentuella fiskekvoter både vid ingång och utgång.
Dessutom vill jag påminna om att - jag riktar mig till de medlemsstater som inte har nått FUP III: s mål - denna backlog fanns i FUP IV: s formulering, dvs. att kommissionen inte godtog att man gjorde rent bord. För de stater som inte uppnår målen, frånsett eventuella rättsliga åtgärder, beaktas historiens betydelse i FUP IV: s formulering.
Ytterligare två reflexioner. Vad beträffar sanktioner, i enlighet med vad som har föreslagits i ett ändringsförslag, måste jag framföra att kommissionen inte delar förslagets ställningstagande. Det beror på en rad olika orsaker: för det första eftersom den automatiska sänkningen av fiskekvoterna för de länder som inte efterlever reglerna försätter den gemensamma politikens grundprincip i fara, dvs. den relativa stabiliteten. För det andra eftersom om vi inleder denna typ av procedurer är det klart att andra medlemsstater kommer att kräva samma typ av sanktioner, kanske på grund av ökade kvoter, otillräckliga kontroller, tillbakaläggning av fiskar som inte har uppnått minimistorlek. Därför ber jag parlamentet om försiktighet i sina förhoppningar om sanktioner som minskar fiskekvoterna, eftersom det skulle kunna få dessa följder.
Vad beträffar att dra tillbaka det finansiella stödet som är till förmån för modernisering och konstruktion av fiskebåtar, är detta en åtgärd som redan har trätt i kraft. Vad avser att införa produktivitet i mätningen av kapacitet, skulle jag vilja framhålla - om parlamentet tillåter - att detta inte är riktigt realistiskt. Hur kan man komma fram till slutsatsen att man skall mäta produktivitet? Det är något som vi inte förstår. Vi tycker att det är en oacceptabel åtgärd, eftersom den inte är tillämplig.
Vad beträffar mätningen av tonnage och motorstyrka har jag redan berört dessa områden. För upplysnings skull skulle jag vilja tillägga att kommissionen håller på att upprätta ett kontrakt med Seafish Industry Authority i Storbritannien. Enligt detta kontrakt - som jag redan har påpekat - skall man ge en grupp utomstående experter i uppdrag att se över procedurerna och metoderna som används i medlemsstaterna för att mäta tonnage. Vad avser motorstyrka blir situationen en aning mer komplex. Kommissionen erkänner dock kraven att ytterligare harmonisera mätningen av motorstyrka, eftersom detta är ett grundläggande element för att fastställa FUP IV.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Om punkt 3

Cunha
Herr ordförande! Jag skulle vilja föreslå ett muntligt ändringsförslag, om kollegerna går med på det, vad gäller punkt 3, sista raden. Det talas där om " t.ex. en automatisk minskning av kvoterna" . Mitt muntliga ändringsförslag går ut på att ta bort ordet " automatisk" .

Ordföranden
Finns det något hinder mot Cunhas muntliga ändringsförslag om att ta bort ordet " automatisk" ?
Herr Macartney har ordet.

Macartney
Jag är mycket glad över att kunna anta att det sker en förbättring, men det tar inte bort problemet så, nej, vi måste insistera på omröstning med namnupprop om det avsnittet.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ordföranden
Vi gratulerar herr Cunha.

Andersson
Det är ett viktigt betänkande om ett angeläget område för bevarandet av fiskeriresurserna. FUP är, trots dess trubbighet, det viktigare instrumentet för att uppnå ett konsekvent bevarande av fiskeriresurserna. Samtidigt är det väsentligt att understryka att bevarandet av fiskeriresurserna måste ses över hela fiskeripolitikens område.
Bevarandet av fiskeriresurserna måste även se till den faktiska fångstkapaciteten hos de nationella fiskeflottorna, behovet av ett seriöst agerande i fråga om de hot som finns mot vissa artbestånd samt effekterna av de avtal med tredje land som unionen tecknar med länder utanför gemenskapen. I fråga om avtalen med tredje land finns det anledning att se mycket kritiskt på unionens politik. Som situationen ser ut nu tar inte unionen tillräcklig hänsyn till behovet av att utveckla fiskets betydelse för den globala livsmedelsförsörjningen, stärka framför allt utvecklingsländernas egen ekonomiska kapacitet på området samt det faktum att EU-stödet till avtal med tredje land för vissa medlemsländers fiskeriverksamhet innebär ett upprätthållande av nationell fiskerikapacitet i ett läge där hela det europeiska fisket står i behov av betydande begränsningar. Utvärderingen av FUP III visar att det finns ett skäl att i grunden se över inriktningen på den gemensamma fiskeripolitiken.

Macartney
Jag vill å det varmaste välkomna kommissionär Boninos försäkran om att kommissionen inte stöder idén om kvotasanktioner kopplade till efterföljd av FUP.
Jag uppmuntras också av kommissionärens upprepning av den betydande vikten av den gemensamma fiskeripolitikens grundläggande princip om relativ stabilitet.

Bevarande av fiskeresurserna i Medelhavet
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0045/98) av McMahon för fiskeriutskottet om årsrapporten till rådet och Europaparlamentet om de fleråriga utvecklingsprogrammen för fiskeflottorna - resultatredovisning vid utgången av 1996 (KOM(97)0352 - C4-0393/97).
McMahon har ordet i sex minuter.

McMahon
Herr ordförande! Det är med stort nöje jag presenterar det här betänkandet från fiskeriutskottet om bevarandet i Medelhavet.
Det finns ett mycket allvarligt problem i Medelhavet. Det gäller inte bara tonfisk, som betänkandet handlar om. Betänkandet handlar om hur vi arbetar in gemenskapens förordning i ICCAT, den Internationella kommissionen för bevarande av tonfisk. Problemet är de andra arterna i Medelhavet. Så många som 8 000 valar och delfiner dödas varje år av fiskare från olika länder i Medelhavsområdet, och detta eftersom drivgarn används i Medelhavet.
Förslaget som ligger framför oss går halva vägen för att ta itu med det här mycket allvarliga problemet för det marina livet i Medelhavet. Förslaget kräver ett förbud mot användningen av helikoptrar och mot fiske i juni och augusti, i synnerhet under tonfiskens lekperiod.
Sedan så är det också tredje lands aktiviteter. Vi i fiskeriutskottet är mycket oroade över vad länder som Guatemala och Honduras gör, som använder drivgarn i Medlehavet och fångar tonfisk, tumlare, delfiner och valar. De förstör Medelhavets marina miljö. Vad gäller traditionellt fiske och den italienska svärdfiskflottan, så kom vi under debatten om Baldarellis betänkande överens om att vi skulle avveckla användningen av drivgarn. Kommissionen gick då, 1994, med på att ge 100 miljoner ecu till italienska fiskare som en sorts kompensation för att de skulle sluta fiska. Runt 2 700 italienska fiskare erbjöds ersättning. Jag är ledsen över att tala om för kammaren att bara 42 har begagnat sig av erbjudandet om att sälja sina licenser och syssla med andra saker.
Det är uppenbart att den nuvarande politiken med att sätta en gräns på 2.5 kilometer för drivgarn inte fungerar. Det är viktigt att se fram emot en gradvis avveckling av drivgarn i Medelhavsområdet över en tidsperiod. Det gläder mig mycket att kunna säga att det brittiska ordförandeksapet och, i synnerhet, ministern för fiskefrågor, Elliot, är mycket intresserade av det här ärendet. Elliot och jag har haft flera djupgående diskussioner om hur det här skulle kunna gå till. Han lovade att det skulle vara med på föredragningslistan för nästa fiskeministerråd.
Som parlamentariker vill vi bevara och skydda kommersiellt fiske. Vi vill bevara samhällen som är beroende av fisket för sitt uppehälle. Men samtidigt måste vi skydda den marina miljön. Vi måste försöka skydda, säkra och bevara delfiner, valar och sälar. Om det marina livet förstörs, kommer det att påverka näringskedjan. Det kommer att betyda att framtida generationer kommer att uppleva, inte bara att det inte finns några delfiner eller valar, utan att det inte kommer att finnas någon tonfisk och mycket lite fisk över huvud taget. Problemet är att vi kommer att förbruka världens alla resurser. Som parlament, som européer, i Europeiska unionen, är det vår skyldighet när vi går in det nya årtusendet att vidta åtgärder så att vi kan få balans mellan det kommersiella utnyttjandet av fiske och bevarandet av bestånden och bevarandet av den marina miljön.
Det är vad det här betänkandet handlar om. Det är ett mycket begränsat betänkande. Det handlar bara om åtgärder i Medelhavet. Men vi som parlament måste godkänna det som vår generella princip inför framtiden.

Provan
Herr ordförande! Det här är ett mycket tekniskt betänkande och det är inte nödvändigt att gå in på en massa detaljer, för det är bara en fråga om att parlamentet skall godkänna något som tillåter att kommissionen vidtar vissa åtgärder, något som jag och min politiska grupper stöder till fullo.
Som Hugh McMahon, föredraganden, har pekat ut, så är det här verkligen en bevarandeåtgärd, och det här parlamentet kommer att stödja vad än kommissionen lägger fram i fråga om bevarandeåtgärder.
Vad gäller Medelhavet som sådant, så finns det ett eller två problem där. Vi måste erkänna det faktum att fiskresurserna i Medelhavet kanske inte är vad de borde vara. För närvarande överutnyttjas de, vilket har hänt i Nordsjön och Atlanten.
Med detta sagt skulle jag tillsammans med McMahon och kanske med kommissionen resa frågan om ändringsförslag nr 1, för det verkar för mig som om föredraganden försöker att ge komplimanger till sin egen regering hemma i Förenade kungariket. Detta är inte något som normalt borde äga rum i ett betänkande från Europaparlamentet. Jag accepterar till fullo att den brittiska regeringen är för och har gjort det till en prioritet att försöka avveckla användningen av drivgarn, men frågan jag skulle vilja ställa till kommissionen är om kommissionären anser att rådets åsikter är desamma, för det råder delade meningar i ministerrådet om den etappvisa avvecklingen av drivgarn, som nödvändigtvis inte motsvarar den brittiska regeringens ståndpunkt. Jag skulle vilja påstå för föredraganden att ändringsförslag 1 försöker gratulera en regering i rådet, när det borde se till rådets totala ståndpunkt snarare än en individuell regerings.
Herr ordförande! Jag har kommit till slutet av mitt inlägg, men jag skulle vara vilja säga att vi till fullo stöder kommissionens ansträngningar på området.

Seppänen
Herr ordförande! Inom Medelhavsområdet skyddas tonfisken med speciella förbud och bestämmelser. Det visar att kommissionen har medel till sitt förfogande för att bevara fiskbestånd. Men precis som kommissionär Bonino säger har medlemsländerna ett stort ansvar för övervakningen.
Till de administrativa medel som kommissionen har till sitt förfogande hör också möjligheten att tillsammans med olika länders regeringar förbjuda rovfiske med drivnät. Föredraganden McMahon hänvisade också till detta. På det sättet kan man ta ställning till det faktum att den moderna fisketekniken innebär ett hot mot bevarande av fiskfaunan i alla hav.
I Medelhavet är problemet tonfisken. I norr är det den norska laxen som är ett ekonomiskt och ekologiskt problem. Förutom på Medelhavet borde man inom EU fästa uppmärksamhet även på de norra regionernas fiskeriproblem.
Norrmännen odlar lax vid mynningarna till de älvar där det finns naturlaxstammar. På det sättet förorenar de haven och kan sprida fisksjukdomar speciellt vid Tana älvs mynning. Dumpingspriset på den norska laxen tvingar även andra länders fiskare att effektivisera fisket med rovfiskemetoder. Rapporter likt det här betänkandet behöver vi även från de nordliga vattenområdena.

Ripa di Meana
Herr ordförande! Det räcker inte, som kommissionen föreslår, att anta ICCAT-rekommendationerna avseende hantering av tonfisk i Medelhavet. På tre år har fångsterna fördubblats, från 20 000 ton 1992 till 40 000 ton 1995. Dessutom vet alla att de officiella uppgifterna är mycket lägre än de verkliga. Om denna eskalering fortsätter kommer tonfisken snart att vara utrotad i Medelhavet.
Vi kräver att kommissionen inför mycket strängare regler. Vi hoppas att ICCAT framlägger en plan för att få tillbaka och skydda tonfisken. Genom att införa undantagslöst fiskeförbud för tonfisk vars vikt understiger sju kilo, förbjuds alla aktuella fiskemetoder som är avsedda för unga fiskar.
Vi tycker att kommissionen skall lägga förslag på att införa ett embargo mot import av tonfisk från staterna Panama, Honduras och Belize. Dessa länder gör det möjligt för fiskeflottor att gå under bekvämlighetsflagg. På så sätt kan fiskeflottorna undandra sig alla regleringar, eftersom dessa länder inte ingår i ICCAT. I många fall finns det tyvärr europeiska ägare, redare och ekonomiska aktörer bakom dessa bekvämlighetsflagg. Detta kringgående av lagregler, detta piratfiske, samtidigt som användningen av drivgarn tyvärr fortsätter, i synnerhet från de italienska flottornas sida, väcker vårt ansvarskännande och kräver att Europeiska unionen inför en mycket striktare politik och vidtar nya restriktiva åtgärder.

Fraga Estévez
Herr ordförande! Jag gratulerar McMahon till hans betänkande, därför att jag stöder kommissionens förslag att inkludera åtgärder för bevarande av tonfisk, i gemenskapslagstiftningen, vilka redan 1996 rekommenderades av ICCAT, och som, på grund av resursens tillstånd, har en otvivelaktig betydelse - och jag skulle vilja att denna fråga koncentrerades på dessa åtgärder och inte på andra som inte direkt har att göra med denna debatt.
Men betänkandet förtjänar också vårt stöd för att det uppmärksammar andra beslut som tagits under nämnda möte, och som kommissionen ännu inte har införlivat i gemenskapslagstiftningen. Jag tänker på förbudet av tonfiskimport från Honduras och Belize, på grund av deras flottors absoluta motstånd mot att respektera ens de mest minimala åtgärder för ett ansvarsfullt fiske.
Vi vet, fru kommissionär, att det skriftliga förfarandet har inletts, av kommitté 113, för att studera detta, men vi befarar att diskussionen kan förlängas alltför länge innan den når rådet, och eftersom, enligt de olika åsikter som har hörts, ett sådant embargo inte bryter mot vare sig GATT: s regler eller världshandelsorganisationens, bör vi skynda på kommissionen och begära stöd så att denna kommitté kan komma med sitt yttrande så snart som möjligt.
Som ni också mycket väl vet, har ICCAT rekommenderat ett liknande embargo mot Panamaflaggade fartyg, från och med 1 januari i år. Kommissionen har inte förberett något förslag och man skyddar sig bakom att varken Japan eller USA tillämpar detta embargo - vilket naturligtvis inte är ett exempel att följa.
Kommissionen är medlem av ICCAT, vi länder som utgör Europeiska unionen vill uppfylla alla rekommendationer som detta organ ålägger oss. Därför vill jag, än en gång, be kommissionen att ge plats för dessa åtgärder, detta embargo, vilket är av stor betydelse för att se till att de fördragsslutande parterna uppfyller ICCAT: s rekommendationer.

Piha
Herr ordförande! Tonfiskfångsterna har under de senaste åren rusat i höjden. Begränsningsåtgärder mot fisket måste också sättas in omedelbart om man vill garantera tonfiskens överlevnad i framtiden.
På det internationella planet finns det rekommendationer av den atlantiska tonfiskskyddskommissionen för skötsel och bevarande av tonfiskresurserna i Medelhavet. Det har egentligen inte i första hand varit fel på åtgärderna utan att de har försummats. Fisket med drivnät orsakar också en fortsatt oönskad situation för det övriga ekosystemet, bland annat när det gäller delfiner och sälar.
Kommissionens förslag motsvarar skyddskommissionens förslag och parlamentet bör anta dem. Det är dock nödvändigt att alla stater som bedriver fiske efter tonfisk inom det aktuella området fås med i åtgärderna och att övervakningen fungerar effektivt. Om fångstbegränsningarna gäller endast för fartyg under gemenskapernas flagga åstadkommer man ingen verklig förändring av situationen och det är orättvist mot unionens fiskare. Unionen måste också utöva påtryckningar om resultat skall uppnås.

Bonino
Herr ordförande! Parlamentet kommer förmodligen ihåg att gemenskapen, i november förra året, blev medlem av ICCAT: s internationella kommission, samt har nu blivit medlem av det allmänna rådet för fiske i Medelhavet. I enlighet med internationell rätt var gemenskapen redan tvungen att samarbeta med dessa organisationer. Nu när gemenskapen har blivit medlem av dessa organisationer måste den snabbt anpassa sig till alla administrativa rekommendationer som dessa organ har givit ut.
Jag vill visa parlamentet att det är endast för två av rekommendationerna som dagens förslag utgör ett steg i denna riktning. De andra ICCAT-rekommendationerna är redan föremål för utredning inom behöriga lagstiftande organ, dvs. att de kommer att ingå i andra lagförslag som skall prövas av parlamentet. Exempelvis ser jag att fiskeriutskottet föreslår att detta förslag skall omfatta förbudet mot omlastning, från eller till fartyg tillhörande land som inte är samarbetspartner inom ICCAT. Jag anser inte att reglering 1626, som vi nu befattar oss med, är ett lämpligt ramverk för denna typ av ändringar och förslag, eftersom detta berör nästan uteslutande de tekniska åtgärderna för bevarande av fiskbestånden. Kommissionen, å andra sidan, avser att lägga förslag till en rådsförordning avseende kontroll av avlastningar och omlastningar: detta förslag är redan under förberedande och bör, enligt kommissionens, utgöra ett lämpligare ramverk.
Samma observationer skulle jag kunna göra avseende ändringsförslagen nr 3 och 5. Jag vill informera parlamentet om att kommissionen, redan den 30 januari, ingav förslag till rådet om embargot mot import av tonfisk från Belize och Honduras. Kommissionen har således redan ingivit förslag på embargo den 30 januari, och förslaget ligger på rådets bord. Vad avser Panama, som uppvisar juridiska aspekter av något komplexare natur, undersöker kommissionen frågan och håller på att utarbeta ett förslag i detta hänseende.
Slutligen ett par korta kommentarer med avseende på ändringsförslagen rörande drivgarn. Vi känner till situationen och Europaparlamentets åsikt om kommissionens förslag. Drivgarnen faller inom tillämpningsområdet för förordningen om tekniska åtgärder. Som vi alla vet är de tillämpliga i ett bredare sammanhang och inte specifikt för Medelhavet. Således vill jag inte gå in på det föreslagna ändringsförslaget. Jag anser dock att förordningarna avseende drivgarn inte är tillämpliga på detta förslag juridiskt sett. Därför kan inte kommissionen godta dessa förordningar, då drivgarnen inte bara hänför sig till Medelhavet. Vad avser drivgarn kommer rådet att diskutera denna dossier den 24 mars, på ministerrådets möte.

Ordföranden
Tack så mycket, fru Bonino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
Om ändringsförslag nr 1

Ordföranden
Föredraganden, herr McMahon har ordet.

McMahon
Herr ordförande! Som föredragande måste jag försvara utskottets ståndpunkt, men jag kommer att överlåta åt kammarens visdom att besluta vad man skall göra. Jag vet att Provan talade om det här i debatten och hans grupp röstade faktiskt för det här ändringsförslaget i utskottet när vi omnämnde det. Kanske en referens till rådet skulle vara mer välfunnen än till det brittiska ordförandeskapet. Jag överlåter till kammaren att besluta det, snarare än att nämna en medlemsstat i rådet.

Ordföranden
Medina Ortega begär ordet.

Medina Ortega
Herr ordförande! Eftersom ni talar spanska: om jag läser texten på spanska kan ni se att frågan som Provan väckt inte finns med, för den spanska texten lyder " teniendo en cuenta las prioridades de la Presidencia británica del Consejo con miras a la supresión progresiva de las redes de enmalle a la deriva" (med beaktande av ordförandelandet i rådet, Förenade kungarikets prioritering om att drivgarn stegvis avskaffas). Det finns varken något " is" eller " should" .
Jag föreslår att vi röstar om den spanska versionen av texten och tar bort " de la Presidencia británica" (det brittiska ordförandeskapet). Jag läser: " teniendo en cuenta las prioridades del Consejo con miras a la supresión progresiva de las redes de enmalle a la deriva" (med beaktande av att rådets prioritering om att drivgarn stegvis avskaffas), och kommer på det sättet bort från problemet om det är " is" eller " should" .

Ordföranden
Så gör vi.
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)

Andersson
Jag vill tacka föredraganden för ett väl genomfört arbete med betänkandet. Frågan om att bevara fiskeriresurser är av största betydelse. Därför är det angeläget att stödja de åtgärder som kommissionen föreslår beträffande tonfisket. Jag vill dock framhålla att frågan om ett eventuellt embargo gentemot Honduras, Belice och Panama bör ses i ett bredare sammanhang om bevarandet av de globala fiskeriresurserna. Importembargo gentemot dessa länder kan inte enkom beaktas som ett ensidigt konkurrensskydd för vissa fiskare inom Europeiska unionen.

Granskning av direktiv 85/384/EEG
(examens- och behörighetsbevis på  arkitekturområdet)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om betänkande (A4-0079/98) av Berger för utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt om kommissionens rapport om granskning, på grundval av den erfarenhet som gjorts, av rådets direktiv 85/384/EEG av den 10 juni 1985, enligt dess artikel 30 (KOM(97)0350 - C4-0487/97)
Berger har ordet.

Berger
Herr ordförande, ärade kolleger! Direktivet om det ömsesidiga erkännandet av examensoch behörighetsbevis på arktitekturområdet torde tillhöra de få EU-direktiv som nästa alla berörda är nästan fullständigt nöjda med. Såväl den berörda yrkesgruppen själv som de ansvariga nationella myndigheterna och kommissionen har med anledning av den nu föreliggande översynsrapporten konstaterat att direktivet i praktiken visat sig hålla måttet. Den här stora belåtenheten och bristen på ändringsförslag som är knutna till denna - kommissionen förslår bara två små ändringar - måste framhävas och stödjas, även om det kanske inte är någon tacksam eller prestigfull uppgift för en föredragande i Europaparlamentet.
En av huvudanledningarna till att det här direktivet fungerar så bra i praktiken beror på att det här sektorsvisa direktivet, till skillnad från ett generellt system för erkännade av behörighetsbevis, förutser ett automatiskt erkännande och möjliggör därmed ett snabbt och obyråkratiskt utövande av etableringsrätten och friheten att tillhandahålla tjänster. Detta avgörande privilegium borde också behållas i framtiden och inte offras för någon felaktig normerings- och förenklingsöverenkommelse.
Jag gläder mig eftersom såväl utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor som utskottet för kultur-, ungdomsfrågor, utbildning och media, har uttalat sig emot att arktitektdirektivet, inom ramen för SLIM-initiativet, kommer att integreras i det första allmänna systemet, som struntar i det här automatiska erkännandet och därför inte heller kommer att fungera så bra i praktiken.
På en annan punkt var de två utskotten dock inte ense. Det är frågan om minimitiden för arkitektstudier. Direktivet räknar med fyra år vid heltidsstudier. Kulturutskottet har föreslagit en höjning till fem år. Det huvudansvariga utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor har på min rekommendation inte följt det här förslaget och jag rekommenderar därför denna kammare att avslå ändringsförslag 1, som det föreligger, eftersom detta går i den riktningen.
Jag vet att den genomsnittliga studietiden för arkitekturstudier i dag vida överskrider den föreskrivna minimitiden på fyra år. Det har dock inget att göra med att den nödvändiga kunskapen inte kan läras in och förvärvas på kortare tid, utan framför allt med att universiteten är dåligt utrustade, med bristen på universitetslärare och på en dålig studieorganisation. Dessa missförhållanden borde vi inte legitimera och bekräfta i direktivet om ömsesidigt erkännande. Dessutom skulle en förlängning till fem år automatiskt beröva de som utexaminerats vid yrkesinriktade högskolor på erkännandet av deras behörighetsbevis.
Den ofta alltför långa studietiden och det sena inträdet i yrkeslivet hör med säkerhet till de mest allvarliga problemen för arktitekter i Europa. Ett ytterligare problem består emellertid i att allt fler offentliga uppdragsgivare kringgår besväret med att annonsera ut uppdragen i hela Europa, och tillgriper de mer restriktiva anbudsförfaranden som fortfarande är tillåtna enligt direktiven.
Detta missgynnar mest yngre arktiektkontor gentemot etablerade, och kan ha en negativ inverkan på arkitekturens kvalitet i Europa. Lösningen kan dock inte, som det diskuteras av vissa arkitektkammare, ligga i en regional inskränkning av konkurrensen. Snarare borde man inom ramen för en reform av direktiven fundera på hur konkurrensen, visserligen fortfarande över hela Europa, men enklare, kan gestaltas i avvecklingen.
Med en vädjan till denna kammare om att stödja mitt betänkande skulle jag vilja avsluta och be om ursäkt för att jag kanske måste lämna denna kammare innan omröstningen. Mitt tåg går kl. 12.00. Det går sedan inget tåg till Österrike förrän om tio timmar och jag ber om förståelse. I så fall kommer kollega Evelyne Gebhart från utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt att företräda mig.
(Applåder)

Ordföranden
Tack, fru Berger. Vi förstår fullkomligt att vad man inte bör göra här i livet är att missa tåget och ännu mindre om man skall till en så vacker stad som Wien. Därför önskar jag er en trevlig resa om ni lämnar oss innan omröstningen.
Baldi har ordet i fem minuter som föredragande av yttrande.

Baldi
Herr ordförande, ärade kolleger! Arkitektdirektivet gör oss verkligen oroade, även med anledning av vissa staters beteende. Jag skulle vilja påpeka att utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har en klar ståndpunkt i denna fråga. Jag skulle emellertid vilja tacka föredraganden för att hon har beaktat följande punkter, vilka har lagts fram av vårt utskott: För det första att det är nödvändigt att kommissionen utnyttjar tillfället att ompröva direktivet som reglerar erkännandet av examens- och behörighetsbevis som ger tillträde till arkitektyrket. Examens- och behörighetsbevisen bör erkännas direkt av yrkesorganen och den byråkratiska formalian bör förenklas. För det andra måste man utse behöriga myndigheter i värdlandet och informera kommissionen om detta. För det tredje är t.o.m. utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt förvånade över att kommissionen kan räkna med att arkitekturen till slut kommer att integreras i direktivet 89/48/EEG. Kommissionen erkänner att direktivet 85/384/EEG, i motsats till det allmänna systemet, lättar på de ekonomiska kraven för arkitekter vad gäller tillhandahållande av tjänster, och att man kan ifrågasätta resultaten som man har kommit fram till avseende arkitekternas rörlighet, vilket är en följd av att ett automatiskt erkännande.
Det är tydligt att vi är en aning oroade av att man inte har tagit hänsyn till slutsatserna som vi prioriterar, t.ex. förstärkningen av den rådgivande kommittén, som inte kommer att minskas med kommittéförfarandet. Tack vare dess sammansättning - tre experter per medlemsstat, dvs. en arkitekt, en lärare och en företrädare för de behöriga myndigheterna - och dess roll i värderingen av examens- och behörighetsbevis, klargör denna kommitté att det är nödvändigt att uppnå konvergens. Den rådgivande kommitténs uppgifter måste således utvidgas och den måste tilldelas mer befogenhet för att kunna ge rekommendationer och utarbeta studieplaner för nya utbildningar, långt utöver de vanliga rådgivande uppgifterna.
Nackdelen däremot är studiernas längd. Vi är verkligen förbryllade över vad som håller på att hända. I praktiken har den rådgivande kommittén 1992 uttryckt sig och klart framfört att studiernas längd borde närma sig fem år, plus två års praktik. Som vi vet har diskussionen om denna fråga pågått under 18 år. Vi anser att yrkesgrupperna bör ordna en utbildning av denna typ på europeisk nivå. Annars handlar det inte längre om yrken, men om tekniker. I egenskap av utskott för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har vi betonat detta i tillräcklig mån. För oss är utbildning av mycket stor betydelse, särskilt som de huvudsakliga aktörerna är de yrken som ger oss möjlighet att spela en roll i resten av världen.
Vi kanske glömmer vårt kulturella och arkitektoniska arv - som är av stort värde - och vi glömmer också att vi måste ge de yrkesverksamma en ändamålsenlig utbildning för att de skall klara av sina uppgifter. Det är just därför som jag anser att studiekurserna inte kan begränsas till ett fåtal år. En examenskurs på ett fåtal år kan inte ge oss möjlighet att utöva ett yrke på ett konkurrenskraftigt sätt, med stöd av de grundförberedelser som vi anser vara nödvändiga. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media har uttryckt sig klart i detta hänseende. Vi förstår inte varför utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i stället vill ha en utbildning som tjänar till att identifiera en annan typ av yrke.
Vi oroar oss för att denna åsikt råder - nu vi talar endast om tekniker och lantmätare. I andra medlemsstater i unionen, såsom Grekland, Frankrike och Italien, har studietiden redan förlängts. Vi vill i denna kammare fastställa den verkligt rådande åsikten, vi vill inte rätta oss efter en enda medlemsstats åsikt, som har helt andra behov.
Sålunda anser vi det grundläggande att arkitektyrket verkligen erkänns och att arkitekterna spelar en viktig roll inom unionen. När man talar om rörlighet talar man om möjligheten att föra mål framåt. Inom utbildning talar man däremot om mycket klara normer, dvs. om yrkesetik och tillräcklig grundutbildning. Det förvånar mig en aning, och här vill jag uttrycka mig i egenskap av arkitekt, att när man i kommissionen talar om vissa specifika sektorer så beaktar man inte den erforderliga utbildningen. När man talar om stadsplanering, restaurering och de viktigaste sektorerna inom aktitektur, räcker det säkerligen inte med ett fåtal år, något som utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har uppgivit.
Jag vill att kommissionen tänker över detta och att försiktighet iakttas när den avger yttrande.

Gebhardt
Herr ordförande! Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har mycket noga tänkt över vad det gör. Kära kolleger, Maria Berger har gjort ett omfattande betänkande om erfarenheterna av det s.k. arktitektdirektivet från 1985, och sagt det nödvändiga om detta. Jag behöver i sak inte tillföra det här grundliga arbetet någonting. Vi har alla anledning att godkänna betänkandet och slutsatserna.
Men vi måste också fråga oss varför vi med åtta års försening fått det här ärendet på föredragningslistan. Vid svaret stöter vi på ett mörkt europeiskt kapitel, som våra medborgare därhemma ofta med rätta och i en mening kommer med: Det här Europa har jag fått nog av. Det är motviljans och den tungrodda byråkratins Europa. Direktivet om ömsesidigt erkännande, som i yrkeslivet skall skapa fri rörlighet för arkitekter, erbjuder ett exempel på hårresande motvilja och tröghet. Medverkande i denna tragedi är rådet, regeringarna och också kommissionen.
Första akten i sitt-ner-tragedin: Det förflöt arton år innan direktivet äntligen kom till stånd i juni 1985. På den här tiden berövades, med tanke på utbildningstiden, fyra arktitektgenerationer den medborgerliga rätten till yrkesmässig fri rörlighet i Europa. Samtidigt växte den Europeiska gemenskapen snabbare än arkitektdirektivet. Följaktligen måste, med utvidgningarna 1973 och 1981, det tas hänsyn till fyra rättsliga ramar i lagen på tio sidor.
Andra akten: I stället för de framförhandlade 24 månaderna tog det hela tio år för direktivet att genomföras fullständigt! Under tiden växte de europeiska ländernas gemenskap genom Tysklands enande och ytterligare tre medlemmar. Under denna svåra tid var det bara tack vare den tyska förbundsregeringens halsbrytande arbetstempo som ett enkelt brev från kommissionen kunde besvaras redan efter två år.
Tredje akten, men det är inte slut än: I stället för senast 1990 lägger kommissionen ca åtta år senare, med medlemsstaternas godkännande, fram rapporten om erfarenheterna. Herr ordförande, kära kolleger, jag är övertygad om att medborgarna inte kan uppbringa den ringaste förståelse för så mycket senfärdighet.
Fjärde akten och hittills höjdpunkten på det dåliga stycket: Redan innan vi kunde yttra oss om erfarenheterna med det gamla direktivet fick kommissionen i väg en reviderad version. Därmed ignorerade den det direkt och fritt valda Europaparlamentet och trampade på dess demokratiska rättigheter.
Jag kanske till sist får säga att principen om att Europeiska unionen är till för medborgarna och inte tvärtom, verkligen borde respekteras bättre.
(Applåder)

Fontaine
Herr ordförande, mina kära kolleger! Det handlar om ett av de direktiv som syftar till att garantera de yrkesverksammas fria etableringsrätt, och som därmed berör medborgarnas Europa, det konkreta Europa, och yrket som uppehåller oss i dag, arkitektens, är med all säkerhet det som skapar de mest besvärliga problemen.
Faktiskt så är inte arkitetkurområdet reglerat av fyra medlemsstater, i andra så uppvisar utbildningarna speciella olikheter; slutligen bad vissa medlemsstater 1985 inte om de undantag de skulle kunna komma i åtnjutande av. Det är bland annat fallet med Irland och Nederländerna, eftersom det i de här länderna finns ett antal särskilt gamla utbildningar.
Till detta tillkommer en betydande försening av direktivets inlemmande i nationell rätt, och kanske är det av alla de här anledningarna som vi kan konstatera att ett mycket litet antal yrkesverksamma fram till i dag har kunnat dra nytta av det här direktivet. Bara 1 500 på åtta år. Som ni ser, kära kolleger, är det mycket få.
Det handlar alltså om att se över direktivet i ljuset av de erfarenheter som man gjort, och jag skulle mycket hjärtligt vilja gratulera Berger till hennes betänkande. Tillsammans med vår föredragande beklagar vi att Europaparlamentet inte har ombetts avge yttrande om förslagen till de omstruktureringar som kommissionen planerat, och i det avseendet röstar vi för alla förslag från vår föredragande, i synnerhet om behovet av att tillämpa Vlassopoulou-domen för det automatiska erkännandet av utbildnings- och behörighetsbevis.
När det handlar om de länder som inte har begärt undantag, har kommissionen accepterat att tala om för oss att problemet kommer att regleras inom ramen för förslaget till direktiv från den 2 december, som kommer att ändra det allmänna direktivet, och vi noterar positivt det engagemanget, fru kommissionär.
Slutligen är vi mycket reserverade inför perspektivet, som kommissionen planerar, att lägga till arkitektyrket till den allmänna regimen. Vi har ser ni, kära kolleger, alltid bedömt att det valet åligger de berörda yrkesverksamma, och i dag har vi absolut inte intrycket av att ett sådant införlivande motsvarar de europeiska arkitekternas vilja.
(Applåder)

Voggenhuber
Herr ordförande, kära kolleger! När vi i den här kammaren än en gång besvärjer den fria rörligheten och samtidigt mångfaldens Europa, så betyder den här bekännelsen i praktiken mest att man försöker göra det omöjliga, eller åtminstone ett konststycke som är en ytterst svår att lösa. Ett närmande till de här två idealen skulle väl bara kunna bestå i att den inre marknadens Europa, enhetens Europa, alltid tar de största kulturella landvinningarna och det högsta kulturella och sociala utvecklingsläget i ett land som grundval för den gemensamma rätten. Det skulle nämligen göra Europas rikedom till gemensam rikedom.
Det här uppgiften kommer att bli olöslig där den här uppgiften missbrukas för avreglering, och det är fallet här. Det är inte tal om arkitekturens situation. Kraven från utskottet för kultur-, ungdomsfrågor, utbildning och media ignoreras. Det är inte en fråga om utbildning och dåligt utrustade universitet, det är en fråga om vi erkänner arkitektur som konst, som vetenskap, eller om vi ger efter för byggindustrins och fastighetsmarknaden exploateringstryck. Därför ber jag denna kammare att anta det noggrant utarbetade kompromissförslaget från vår italienska kollega, som åtminstone vill bevara något av arkitekturens kulturella och sociala anspråk.
(Applåder)

Malone
Herr ordförande! Jag vill också gratulera föredraganden, för i hennes betänkande har hon kommit fram till en lösning på ett problem som kommissionen har skapat för sig själv.
Kommissionens rapport var ursprungligen menad att komma 1990, men av olika anledningar så försenades den och kom förra sommaren. Vilka än anledningarna är till den här förseningen, så är det säkert att kommissionen i sin rapport 1997 angav det som en anledning till att inte överväga de problem som Irland hade med 1985 års direktiv, trots det faktum att, vilket jag sade, förseningen orsakades av kommissionen enbart.
1985 misslyckades den irländska regeringen att få ett undantag, som Fontaine sade, från de strängaste villkoren i direktivet om erkännande av arkitekters behörighet. Det här undantaget skulle ha gällt erfarna, kunniga arkitekter med en etablerad rätt att utöva sitt yrke. Andra länder som Nederländerna har fått ett undantag för arkitekter med liknande status.
Nettoresultatet har blivit att en grupp fullkomligt begåvade irländska arkitekter diskriminerades och deras rörlighet på den inre marknaden beskars. Kommissionen måste nu erkänna att dessa arkitekter måste behandlas som deras europeiska kolleger och de som arbetar i andra yrken med etableringsrätt. Behöriga myndigheter, som det irländska utbildningsdepartementet, har erkänt dessa arkitekters behörighet.
Jag skulle vilja gratulera föredraganden för att hon tvingar kommissionen att ompröva sin ståndpunkt. Jag hoppas att de här arkitekterna nu senkommet kommer att ges de rättigheter som är deras.

Heinisch
Herr ordförande! Direktivet om ömsesidigt erkännande av utbildnings- och behörighetsbevis på arkitektområdet är ett i raden av absolut nödvändiga direktiv för att fullborda vår gemensamma europeiska marknad. Etableringsfriheten och friheten att tillhandahålla tjänster är en förutsättning för en gemensam marknad som naturligtvis bara kan förverkligas om de yrkesbehörigheter som erhållits i ett land godkänns i ett annat. Genom mitt arbete i utskottet för framställningar kommer jag gång på gång i kontakt med EU-medborgare som kräver ett ömsesidigt erkännande av behörighetsbevis. Här talar jag som ledamot av kulturutskottet, och där har vi verkligen tänkt efter noga. Vi har alla klart för oss att det krävs stora ansträngningar av oss när det handlar om att skapa regler för ett ömsesidigt erkännande av examensoch behörighetsbevis.
Vid alla våra ansträngningar är det dock viktigt att vi behåller de enskilda medlemsstaternas suveränitet på kulturområdet för ögonen, och komma ihåg att bestämmelser om ett ömsesidigt erkännande av behörighetsbevis inte får leda till en harmonisering av innehållet i utbildningen.
(Applåder) I Tyskland till exempel har man, jämte de klassiska arkitekturstudierna som avläggs vid universiteten, också studier vid så kallade yrkesskolor. Trots att studietiden är kortare kan det inte vara tal om att de utexaminerade är mindre kvalificerade. Vid skapandet av utbildningen lades uttryckligen stort värde på effektivitet och mycket praktik och även på kulturella krav. Genom att värna att medlemsstaterna har högsta ansvar för kulturfrågor skall mångfalden i den europeiska kulturen bibehållas. Till detta hör också att garantera mångfalden i EU-staternas utbildningssystem.
Vi måste framför allt koncentrera oss på att uppnå att våra utbildningssystem kan jämföras. Om vi lyckas med det, att gå den vägen kommer vi också att finna vettiga bestämmelser för ömsesidigt erkännande av examens- och behörighetsbevis, som för oss framåt på vår väg mot europeisk enhet.
(Applåder)
Elchlepp
Herr ordförande, kära kolleger! Jag håller med Berger i hennes utläggningar och gratulerar henne till hennes betänkande. Jag skulle vara vilja tillfoga några korta anmärkningar. Alla direktiv om erkännande har ju den stora förtjänsten att de gör Europa mer konkret för den enskilde - det kräver vi ju alltid - att de faktiskt förverkligar etableringsfriheten och framför allt öppnar nya möjligheter till sysselsättning. Jag skulle i det här sammanhanget vilja uppmärksamma att det ömsesidiga erkännandet av diplom och behörighetsbevis i EU också är den logiska konsekvensen av EU: s utbildningsprogram, som stöder tillgodoräknandet av studieprestationer i andra länder ekonomiskt, och därför pläderar jag för att man skall höja medlen avsevärt inom ramen för Erasmus och Ects.
Vidare borde vi stå emot alla försök att urholka direktiven om ömsesidigt erkännande vilken bland annat då och då händer för lärare, och det av nationella egoistiska skäl Detta skadar Europatanken avsevärt och präglar den negativa bilden av EU i pressen. Arkitektdirektivet har på det hela taget stått sig, även om äldre utbildningar med längre praktikperioder skulle jämställas med dagens examina, det måste betonas här.
Slutligen kommer jag till en viktig punkt: Baldis krav, som för övrigt min grupp röstade emot i kulturutskottet, om att öka kraven för det ömsesidiga erkännandet för minmistudietiden till fem år, är europapolitiskt högst betänkligt, eftersom, vilket redan sagts, det skulle tillintetgöra rörligheten för tusentals arkitekter från yrkeshögskolor. Det vore ett stort europapolitiskt steg tillbaka som vi här inte kan vara ansvariga för.
Förslaget är inte heller sakligt motiverat och förhastad, för det är inte bara de formella minimistudietiderna som säger något om utbildningens kvalitet, utan de faktiskt studietider som skiljer sig från land till land och det genomsnittliga antalet studietimmar. Jag skulle inte vilja fördjupa det här ytterligare, jag skulle bara vilja säga att ändringsförslag 1 med förslaget om att införa utjämningsåtgärder för olika studietider är diskutabelt och bör därför avslås.

Bonino
Herr ordförande! Kommissionen välkomnar det kloka resolutionsförslaget, som har framlagts av utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt, och vill således berömma föredraganden, Berger, för hennes arbete. Kommissionen anser att direktivet har visat sig vara välgrundat och förtjänar att räknas bland de sektoriella direktiven. Vad avser förseningarna och tiderna som angivits, tror jag att man hittar vissa förklaringar till dessa i början av betänkandet. Å andra sidan kan vi förstå er frustration.
Följaktligen är det endast vissa ändringar av mindre betydelse som regleras och direktivets andemening har bibehållits. Kommissionen konstaterar i själva verket att resolutionsförslaget gör det möjligt att bibehålla direktivets andemening. Beträffande framtiden är alla alternativ öppna och jag tror att det utifrån denna synvinkel finns utrymme för ytterligare reflexioner.
Utifrån dessa premisser kan man sluta sig till att kommissionen inte kan godkänna det framlagda ändringsförslaget, eftersom det skulle ifrågasätta grunden på vilken direktivet är baserat. Å andra sidan kommer kommissionen att vara närvarande vid parlamentets omröstning, men vi bör i dag konstatera att parlamentets utskott för rättsliga frågor och medborgarrätt har efter grundlig eftertanke till slut kommit fram till att en ändring av tiden för bildande ej kan rättfärdigas. Förutom dessa korta kommentarer, ärade ledamöter, kan jag endast säga att kommissionen naturligtvis kommer att vara närvarande vid parlamentets omröstning, men ett tidigare ställningstagande från kommissionen förefaller mig otänkbart.

Ordföranden
Tack så mycket fru Bonino.
Jag förklarar debatten avslutad.
Vi skall nu genomföra omröstningen.
(Parlamentet antog resolutionen.)

Rübig
Herr ordförande! Jag har röstat nej till punkt 8 eftersom kvaliteten på utbildningen har absolut prioritet. Livslånga utbildnings- och vidareutbildningsåtgärder är grundvalar för ett framgångsrikt yrkesutförande. Dessa kvalificerade förutsättningar för yrkestillgången motsvarar också den tendens att skapa en hög nivå för yrkestillgång som finns över hela världen och som propageras från USA.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag skulle för det första vilja ansluta mig till innehållet i det som min kollega Rübig sade tidigare, men skulle också vilja tillfoga att jag har röstat nej till ändringsförslaget, eftersom jag tror att det bryter mot vår grundläggande princip i unionen om subsidiaritet, och eftersom den här principen enligt mig går före allt, var jag tvungen att rösta mot det.

Ordföranden
Hallam begär ordet för en ordningsfråga.

Hallam
Herr ordförande! En ordningsfråga. Det har varit en verkligt fascinerande debatt i dag som har varit verkligt intressant. Problemet är att fredagen är den del av vårt arbete i plenarsammanträdet som inte filmas, och varken visas på våra kontor eller bandas för arkivet. Det är på tiden att vi säger att om vi skall ta fredag förmiddag på allvar - och det har varit en seriös debatt här i dag - borde även de här filmas. Jag skulle vilja be er om att ni tar upp det här med ordförandekonferensen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr Hallam. Jag skall vidarebefordra era ord till presidiet.
Ford har nu ordet.

Ford
Herr ordförande! En ordningsfråga. Jag sympatiserar med Hallams inlägg, men jag skulle vilja säga att man skulle kunna dra slutsatsen att vi inte tar fredag förmiddag på allvar. I går var det över 500 personer som röstade, nu på förmiddagen är vi ca 60. Det skulle vara svårt att hävda att parlamentet tar fredagen på allvar, men den här inställningen kanske kunde ändras om vi filmade den.

Ordföranden
Herr Ford, jag måste säga er att vi ledamöter som befinner oss här, visst tar fredagsförmiddagarna på allvar.
Habsburg-Lothringen har ordet för en ordningsfråga.

Habsburg-Lothringen
Herr ordförande! Jag måste ärligt talat säga att det natuglitvis inte är Fords problem om han tar det på allvar eller inte. Det är ett faktum att debatterna på fredag förmiddag för det mesta inte rör hela Europas befolkning, utan en viss målgrupp. De är dock lika viktiga som alla andra debatter. Därför vill jag uttryckligen ansluta mig till Hallams konstaterande, att det utan tvivel vore på tiden att börja filma. Lika viktigt är det att förbättra rapporten från nattsammanträdena. De rapporter som vi får om hur nattsammanträdena avlöpt motsvarar inte de rapporter som vi fått om de normala dagsammanträdena. Det är inte heller acceptabelt! Jag skulle vilja, eftersom jag vet att ni tar fredagen liksom alla nattsammanträden på allvar, ta initiativ i presidiet och se till att dessa behandlas på ett jämbördigt sätt.
(Applåder)

Posselt
Herr ordförande! Jag har anmält mig om samma fråga och jag skulle vilja säga följande: I arton år - alltsedan det första valet till Europaparlamentet - var det i den här kammaren så att vår informationstjänst rapporterade om nattsammanträdena och fredagssammanträdena på samma sätt som alla andra sammanträden. Sedan någon tid tillbaka råder en systematisk reducering av rapporteringen. Det vore därför vore vettigt att just rapportera om de tillfällen där färre rapportörer är närvarande, att alltså på sätt och vis utjämna det genom motsvarande åtgärder från vår informationstjänst. Vi borde sätta större värde på att alla debatter i det här parlamentet är jämbördiga, oberoende av när de äger rum!

Wieland
Herr ordförande! Jag skulle vilja göra er uppmärksam på en ordningsfråga. Jag begärde inte ordet vid justeringen av protokollet i morse, eftersom det verkade för mig som om gårdagens sammanträde hade återgetts på ett korrekt sätt. Vi röstade i går om Fontaines betänkande, och det med namnupprop en bloc om tio yrkanden från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter och inrikesfrågor. I protokollet talas det mycket riktigt om en majoritet av omröstningar med namnupprop. Jag har under tiden haft tillfälle att granska resultaten av omröstningen med namnupprop. Där uppförs det här blocket med tio yrkanden som en enda omröstning med namnupprop. Mot bakgrund av ordförandekonferensens beslut behövs det enligt min åsikt redas ut om den här omröstningen i går gäller som tio omröstningar med namnupprop, eller bara som en. Enligt min uppfattning är det det förra fallet som gäller.

Ordföranden
Tack, herr Wieland. Jag noterar er anmärkning och skall ta upp saken till övervägande med presidiet.

Avbrytande av sessionen
Ordföranden
Ärade ledamöter! Nu har vi nått slutet på vårt arbete. Jag uppmärksammar er på att protokollet för detta sammanträde underställs parlamentets justerande i inledningen av nästa sammanträde. Om det inte finns några invändningar inleds ofördröjligen vidarebefordran av de resolutioner, som har antagits, till sina respektive mottagare.
Ärade ledamöter, återigen tillkommer mig denna behagliga uppgift som jag har varje fredag, innan vi släcker ljuset, det vill säga, att tacka sammanträdestjänsten för dess samarbete. Som ni vet, ärade ledamöter, utan denna sammanträdestjänsts arbete skulle det vara omöjligt att genomföra våra uppgifter, men tillåt mig att denna vecka speciellt betona det goda arbete som de medlemmar av sammanträdestjänsten som utarbetar det fullständiga förhandlingsreferatet utför, för jag har personligen kunnat bekräfta deras skicklighet och storartade uppmärksamhet.
I morse, när vi inledde vårt arbete, använde en av ledamöterna, så som vi ofta gör, artikel 126 för att uttrycka sin uppskattning av Fontaine. Ärade ledamöter, jag tror att vi är många som är avundsjuka - bland dem befinner jag mig - på hennes arbete och hennes kapacitet, men tillåt mig att jag också, genom att använda artikel 19 med generositet, säger er att tack vare er, blir arbetet på fredagsförmiddagarna fruktbart, lugnt, klart och positivt. Därför, tillåt mig att jag säger er alla, att för mig är ni de bästa ledamöterna.
(Applåder) Jag förklarar Europaparlamentets session för avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 12.00.)
