Arbetstidens förläggning i vissa avseenden (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett uttalande av ordföranden för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om arbetstidens förläggning (2004/0209[COD])
Mechtild Rothe
Fru talman, mina damer och herrar! Som ni vet har förlikningsförfarandet för arbetstidsdirektivet strandat. I sådana fall föreskrivs i artikel 65.5 i arbetsordningen att ordföranden för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén ska göra ett uttalande i kammaren. Jag ska därför göra ett kort uttalande om utvecklingen av förhandlingarna om arbetstidsdirektivet.
Efter flera trepartssamtal och tre sammanträden i förlikningskommittén stod det klart, under det sista sammanträdet en stund efter midnatt och strax innan tidsfristen skulle gå ut, att det inte skulle gå att nå en överenskommelse. Europaparlamentets delegation hade redan tidigare röstat igenom förslaget att avvisa kommissionens slutliga försök till förlikning, med en tydlig majoritet på 15 röster för, inga emot och fem nedlagda röster. Förslaget godtogs inte som grund för en genuin kompromiss. Samtidigt avvisades det också av de ständiga representanternas kommitté som sammanträdde i rummet bredvid. I en skrivelse av den 29 april 2009 informerade förlikningskommitténs båda ordföranden parlamentet och ministerrådet att det inte var möjligt att enas om en gemensam text inom den tidsfrist som anges i artikel 251.5 i EG-fördraget.
Jag beklagar djupt att de två institutionerna inte har lyckats finna någon gemensam grund. Men om vi ser till de tre punkter som in i det sista förblev tvistefrågor - ”opt-out” (undantag) beträffande veckoarbetstid, villkoren för jourtid och flera avtal per arbetstagare - var meningsskiljaktigheterna så stora att det inte fanns någon möjlighet att nå en överenskommelse som hade varit förenlig med Europaparlamentets resolution av den 17 december 2008.
Särskilt vek rådet inte en tum i opt-out-frågan. Parlamentet erbjöd flera kompromisser som hade kunnat ge arbetsgivarsidan stor flexibilitet angående arbetstiderna. Parlamentet var särskilt samarbetsvilligt i frågan om villkoren för jourtid, eftersom de flesta av medlemsstaterna, i detta fall nio stycken, använder opt-outen enbart beträffande jourtid. En blockerande minoritet i rådet förhindrade dock alla försök att införa ett undantag. Inte ens ett förslag att avskaffa opt-outen godkändes.
När det gäller jourtiden har EG-domstolen gjort klart att jourtid är arbetstid. Inte ens den inaktiva delen av jourtiden kan anses vara helt eller delvis viloperiod, som rådet begärde. Det var också uppenbart för parlamentets delegation att jourtid är nödvändigt när det krävs att arbetet fortsätter. Rådet var inte berett att godkänna den begränsningen. Vad blir följden av detta? Om en servitör sitter på en tom restaurang räknas det som inaktiv jourtid, vilket då naturligtvis ska ersättas på ett annat sätt. Så får det inte bli. Parlamentet intog en flexibel hållning och gav sitt stöd till förslaget om maximal arbetstid på 48 timmar per arbetstagare och inte per anställningsavtal. I detta fall kunde vi inte ens enas om att denna princip skulle finnas med bland skälen.
Parlamentets delegation var helt på det klara med att ingen kompromiss alls var att föredra framför en dålig kompromiss på arbetstagarnas bekostnad. Parlamentet lade fram flera förslag för rådet tills vi kände att vi hade sträckt oss så långt vi kunde. Det fanns dock en grupp i rådet som inte var beredd att kompromissa över huvudtaget. Jag anser också att kommissionen på vissa punkter hade kunnat lägga fram förslag med en bättre balans mellan rådets och parlamentets respektive ståndpunkter.
Under den här mandatperioden har parlamentet antagit 389 rättsakter genom medbeslutandeförfarandet. Av dessa antogs 24 stycken vid tredje behandlingen efter en framgångsrik förlikning. Det visar tydligt att det ändå råder en samarbetsanda mellan institutionerna. För första gången sedan Amsterdamfördraget trädde i kraft har förlikningskommittén misslyckats med att uppnå enighet, i fallet med arbetstidsdirektivet. Jag hoppas att den nya kommissionen mycket snart kommer att lägga fram ett förslag som förhoppningsvis kan leda fram till en överenskommelse.
Slutligen vill jag särskilt tacka förlikningskommitténs sekretariat för dess utmärkta arbete.
Michal Sedláček
rådets tjänstgörande ordförande. - (CS) Fru talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Låt mig på det tjeckiska ordförandeskapets vägnar informera om rådets ståndpunkt när det gäller slutförandet av förhandlingarna om översynen av arbetstidsdirektivet. Som ni utan tvivel känner till har rådet under fyra långa år diskuterat ändringar av direktivet innan det slutligen antagit en gemensam ståndpunkt om innehållet - efter en del mycket komplicerade förhandlingar.
En kvalificerad majoritet av medlemsstaterna har enats om att den omdiskuterade opt-outen ska vara kvar i direktivet men med strikt definierade villkor som kommer att strama upp tillämpningen av den avsevärt. Rådet ville till exempel minska den maximala veckoarbetstiden vid tillämpning av opt-outen från 78 timmar till 60 eller 65 timmar och föreslog att man skulle förbjuda tillämpningen av opt-out när anställningsavtal ingås eller begränsa den period under vilken arbetstagaren kan ge sitt samtycke till att arbeta enligt ett opt-out-system till ett år. Rådets syfte var att begränsa medlemsstaternas utnyttjande av opt-out, men framför allt att förbättra skyddet för de arbetstagare som använder opt-outen. Rådet såg utkastet till direktiv som ett välbalanserat dokument som främjar skyddet för arbetstagarna och hoppades att det skulle vara godtagbart för parlamentet, som förväntades godkänna det vid andra behandlingen.
Sedan förra omröstningen, i december, har det tjeckiska ordförandeskapet varit mycket väl medvetet om de två institutionernas olika inställning till utkastet till direktiv, men vi har inte sett förhandlingsprocessen som någon prestigekamp mellan institutionerna. I stället har vi intagit ett pragmatiskt, icke ideologiskt och realistiskt tillvägagångssätt och tagit hänsyn till verkligheten på EU:s arbetsmarknad. Det är ett ovedersägligt faktum att opt-outen i dag används av 15 av EU:s 27 medlemsstater. Sedan Tjeckien tog över ordförandeskapet i januari i år har vi genomfört mycket ingående förhandlingar på alla nivåer i våra försök att hitta utrymme för en möjlig kompromiss med parlamentet. Medlemsstaternas första möte om denna fråga hölls i Prag den 13 januari. Minst åtta omgångar med informella trepartssamtal har hållits hittills, liksom tre rundor i den formella förhandlingsprocessen. Här vill jag tacka kommissionen, och särskilt kommissionsledamot Vladimir Špidla, för dess särskilda hjälp och konstruktiva arbete i sökandet efter en möjlig kompromiss i fråga om direktivets ordalydelse. Rådet var villigt att enas och kompromissa om den gemensamma ståndpunkten, men trots det har ingen överenskommelse nåtts. Under de senaste fyra månaderna har det tjeckiska ordförandeskapet varit mycket aktivt och tagit ansvar för att hålla samtal med parlamentet och lagt fram många kompromisslösningar för parlamentet om olika frågor kring direktivet i ett försök att hitta en slutgiltig lösning som kan vara godtagbar för både rådet och parlamentet.
I dag kan jag säga att rådet har gjort en mängd eftergifter för att möta parlamentets krav, men att detta inte varit nog för parlamentet. Exempelvis var rådet berett att överge den gemensamma ståndpunkten och gå med på parlamentets synpunkt att all jourtid skulle betraktas som arbetstid. Rådet gjorde också eftergifter under debatten om harmonisering av arbetslivet och familjelivet inom tidsfristen för att skapa extra dagvila och i fråga om definitionen av topprankade anställda, och jag skulle kunna ge fler exempel. Rådet ville komma överens med parlamentet kring nyckelfrågan om opt-outen och var berett att efterkomma parlamentets krav och gå med på dess övriga förslag, exempelvis ett förbud mot att arrangera opt-outer under provanställning och avskaffande av den maximala veckoarbetstiden för opt-outen, även om vi naturligtvis ansåg att vi därmed gick emot arbetstagarnas intressen. Vi var till och med beredda att gå med på idén att införa registrering av antal faktiskt arbetade timmar i opt-outen. Men parlamentet vägrade att gå ens halva vägen för att möta rådets ståndpunkt.
På det tjeckiska ordförandeskapets vägnar vill jag uppriktigt beklaga att parlamentet inte velat kompromissa och enas om ett omarbetat direktiv, som inte bara medlemsstaterna utan också EU:s medborgare har väntat på i fem långa år. En överenskommelse om det omarbetade direktivet skulle bidra till bättre skydd för anställda, bidra till att lösa problemen med jourtid och vila och dessutom bana väg för en gradvis minskning av utnyttjandet av opt-out i medlemsstaterna. Parlamentsledamöterna i förhandlingskommittén ville dock inte lyssna på dessa förslag. De vägrade godta dem och de vägrade godta rådets motförslag och de kompromisser som kommissionen erbjöd. I stället höll de envist fast vid sina egna ideologiska ståndpunkter. Eftersom parlamentet inte ville respektera situationen i rådet och hur verkligheten ser ut i dag kommer det nuvarande direktivet att fortsätta gälla. Användningen av opt-out begränsas inte, ingen övervakning införs och arbetstagarna kommer fortfarande att vara tvungna att arbeta upp till 78 timmar i veckan. Det är högst troligt att parlamentets attityd kommer att leda till en ökad användning av opt-outen. Europeiska kommissionen har senast i dag fått signaler från ytterligare två medlemsstater som tänker införa opt-outen, och därmed minskar hoppet ytterligare om att den i framtiden ska avskaffas helt. Rådet ville förhindra detta men parlamentet bestämde annorlunda.
Vladimír Špidla
ledamot av kommissionen. - (CS) Fru talman, mina damer och herrar! Jag beklagar verkligen att rådet och parlamentet inte har kunnat enas i den slutliga förhandlingsrundan om ändringen av arbetstidsdirektivet. Kommissionen har gjort allt som står i dess makt för att hitta en kompromisslösning och lagt fram en rad förslag kring alla huvudfrågorna för att hjälpa de två lagstiftande organen att komma närmare en slutlig version. Men både rådet och parlamentet höll in i det sista fast vid sina olika och oförenliga ståndpunkter beträffande framtiden för undantag och för opt-outen.
Jag förstår och respekterar parlamentets önskan att få slut på utnyttjandet av undantag med definitiv verkan. Det vore för mig också den idealiska lösningen och vi föreslog detta i kommissionens förslag till ändring av direktivet 2005. Men efter flera års förhandlingar stod det helt klart att denna punkt inte skulle underlätta en överenskommelse i rådet och att man inte skulle kunna övervinna den blockerande minoriteten. Alltför många medlemsstater insisterade helt enkelt på att använda individuella undantag och att behålla den bestämmelsen i direktivet. Därför lade kommissionen fram alternativa förslag för att förbättra det rättsliga skyddet för arbetstagare som använder undantag, vilket i praktiken skulle försvaga användningen av undantagen. Kommissionen har också föreslagit att införa kontinuerlig övervakning av utnyttjandet av undantag på nationell nivå och på EU-nivå och att införa begränsningar för samtidigt utnyttjande av undantag, vilket skulle ha minskat incitamentet för medlemsstaterna att bevilja undantag. Jag är övertygad om att detta tillvägagångssätt i praktiken skulle ha förbättrat villkoren för arbetstagarna och, än viktigare, förbättrat medlemsstaternas utsikter på längre sikt att så småningom avskaffa undantagen helt. Parlamentet intog ståndpunkten att det inte finns något bättre tillvägagångssätt än att helt avskaffa opt-outen. Jag respekterar grunderna för ett sådant beslut, men jag är av en annan åsikt.
Som jag redan sagt många gånger är jag övertygad om att oförmågan att nå en överenskommelse om ändringen är ett dåligt budskap till EU:s arbetstagare och företag, dåligt för EU-institutionerna och i förlängningen för hela EU. Detta innebär för det första att problemet med undantagen inte är lösta och att undantagen kommer att fortsätta användas under det befintliga direktivet, utan datum fastställt för deras avskaffande, med mycket få begränsningar och utan speciell översyn överhuvudtaget. Jag vet att många av er har framfört argumentet att arbetstagare skulle få arbeta 65 timmar i veckan, och det har jag full förståelse för, men faktum är att enligt det nuvarande direktivet tillåts en veckoarbetstid på upp till 70 timmar. För det andra kommer visserligen EG-domstolens avgörande om jourtid och kompensationstid för vila att förbli oförändrat, men jag är ändå rädd att detta i många fall inte kommer att skapa ett bättre skydd för arbetstagare i praktiken. Många medlemsstater har arbetssektorer med en hög andel jourtid, och de har verkliga problem med att följa reglerna som följer av domarna i SIMAP- och Jaeger-målen. Resultatet hittills är att allt fler medlemsstater nu har börjat använda sig av undantag för att lösa dessa problem. För tillfället är det 15 länder som gör det och jag är rädd att nu när vi inte har någon överenskommelse om jourtiden kommer det att bli ännu fler medlemsstater som börjar använda opt-outen för att kunna följa EG-domstolens avgörande, eftersom de inte kommer att ha något alternativ. Om fler och fler medlemsstater använder undantag kommer det att bli mycket svårare att nå enighet i rådet om att avskaffa undantagen. För det tredje innebär förhandlingarnas sammanbrott att en rad mycket viktiga specialgarantier som rådet godkänt för de arbetstagare i hela EU som för närvarande använder sig av undantagen, inte kommer att gälla och inte kommer att träda i kraft. Slutligen har vi också missat en möjlighet till förbättringar när det gäller åtgärder för att harmonisera arbetslivet och familjelivet och för att klargöra definitionerna av olika varianterna för egenföretagare. Båda de lagstiftande organen har dock fattat sina beslut och det omedelbara resultatet är att det inte blir någon särskild översyn av undantagen, som det nuvarande direktivet kräver. Jag respekterar det beslutet. Tillsammans med kommissionens övriga medlemmar kommer vi nu att bli tvungna att tänka över den situation som har uppkommit till följd av lagstiftarnas oförmåga att uppnå enighet.
Jag skulle dock ändå vilja påpeka att trots att flera delförslag har lagts fram och många försök har gjorts att hitta en lösning så har man efter fem års förhandlingar ännu inte lyckats finna någon lösning. Det innebär att det inte blir lätt att lägga fram ett nytt förslag som mirakulöst ska kunna lösa situationen. Jag anser därför att vi måste analysera situationen noga i samarbete med arbetsmarknadens parter. Först därefter kan kommissionen gå vidare med ett nytt förslag och en ny handlingsplan.
Hartmut Nassauer
Fru talman, mina damer och herrar! Låt mig först på PPE-DE-gruppens vägnar förklara att det inte ligger i EU-arbetstagarnas intresse att förlikningsförfarandet kring den nya arbetstidslagstiftningen har strandat och att den gamla arbetstidslagstiftningen fortsätter att gälla.
Jag vill också påpeka att det är en myt att detta enbart är rådets fel, medan majoriteten i parlamentet har kämpat och offrat sig för arbetstagarnas intressen som riddare i skinande rustningar. Sanningen är att det är båda parternas fel. Det stämmer att rådet inte vek sig en tum i fråga om opt-outen, men majoriteten i parlamentet var lika orubblig i sin åsikt att en lösning bara var möjlig om opt-outen avskaffades. Följden blev att parterna passerade varandra som fartyg i natten, med lätt förutsägbart resultat.
Ett tillfälle har gått förlorat. Det hade till exempel varit möjligt att inrätta en EU-förordning om jourtid som specificerade att ”jourtid är arbetstid” i hela EU, som EG-domstolen har fastslagit. För att åstadkomma detta skulle parlamentets majoritet bara ha varit tvungna att ändra sig lite grann i frågan om opt-outen, exempelvis i de fall när man var tvungen att bestämma villkoren för en opt-out, vilka skulle vara så stränga som möjligt, och vem som skulle fatta beslut om opt-outen. Arbetsmarknadens båda parter borde ha engagerats. Men inget av detta hände. Kravet på avskaffande av opt-outen till varje pris blev en helig ko. Detta är avigsidan på det oförsonliga beteende som lett till att den nya lösningen misslyckades. Det är beklagansvärt. Som jag sa så är inte detta i arbetstagarnas intresse.
Alejandro Cercas
för PSE-gruppen. - (ES) Fru talman! Även om fåfänga ansträngningar bara leder till melankoli vill jag ändå upprepa att det måste bli ett slut på opt-out-möjligheten, eftersom den var avsedd att vara under en tioårsperiod - som tog slut 2003 - och eftersom dess avskaffande är mycket viktigt för människors hälsa, för balansen mellan familjeliv och yrkesliv, för att vi ska kunna föra en diskussion som hänger samman med den vi hade för en timme sedan och den vi ska ha efter denna, för att ILO:s internationella konventioner ska respekteras, för att EU:s sociallagstiftning ska bli verklighet, för att arbetarorganisationerna ska förbli intakta och för att medborgarna ska fortsätta ha förtroende för EU:s institutioner.
Som vår ordförande påpekade har enighet inte kunnat uppnås eftersom rådets förslag hela tiden har gått ut på att sträva bakåt, tillbaka till 1800-talet, att göra arbetslagstiftningen till enbart ett bilateralt förhållande mellan arbetstagare och arbetsgivare utan lagar eller regleringar, utan någon respekt för annat än det så kallade ”fria valet” och utan hänsyn till att det alltid finns en obalans i maktförhållandet mellan arbetstagare och arbetsgivare.
Detta är inte sant - de bedrar sig själva. Parlamentet har ansträngt sig. Det har lagt fram alla slags alternativ för att lösa riktiga problem, men detta är ett ideologiskt problem. Rådet ville inte sätta stopp för opt-outen. En minoritet i rådet ville att opt-outen, som infördes temporärt 1993, skulle permanentas, och i och med parlamentets omröstning vara för evigt och lämna allt hopp och all värdighet i denna kamp till oss.
De ville inte göra det, de ville bara ge opt-outen en ytlig make-up men göra det permanent och därmed förstöra ett av de grundläggande instrumenten i EU:s sociallagstiftning. Det är sanningen, och det är inte sanning att påstå att det innebar en minskning av arbetstiden - i förslaget från kommissionen och rådet uppgick arbetstiden till totalt 78 timmar i veckan - eftersom det skulle bli 60 och 65 timmar räknat på tre månader.
Sluta säga saker som är lögn. Sluta bedra allmänheten. Erkänn att ni ville permanenta något som infördes temporärt 1993 och erkänn att ni ville göra det som var undantag till något normalt.
De föreslog att det skulle vara en avvikelse, som i artikel 20, en avvikelse och inte ett undantag, att det skulle vara det normala. Dessutom är förslaget en oförbehållsam attack mot EG-domstolens rättsskipning. Det tog bort läkarnas rättigheter och deras arbetsvillkor. De har aldrig ens varit i närheten av våra eller EG-domstolens tankar om kompensationsvila för läkare. Det var en oförbehållsam attack mot arbetarna. De har också anklagat oss för att göra detta under valkampanjen. Vi sätter en ära i att lyssna på medborgarna och arbetstagarna.
Vi genomgår nu en svår samhällskris. Det är ett ofantligt stort avstånd mellan medborgarna och våra institutioner. Tack och lov har parlamentet inte fallit på knä inför rådet och tack och lov kommer det ett nytt parlament, ett nytt tjänstgörande råd och förmodligen förändringar i medlemsstaternas regeringar - det finns hopp för EU:s arbetare: Vi har kvar mandatet från den 17 december och vi kommer att fortsätta kampen.
(Applåder)
Elizabeth Lynne
för ALDE-gruppen. - (EN) Fru talman! Naturligtvis vet vi att det var ett dödläge, men hellre inget avtal alls än ett dåligt avtal, enligt min åsikt.
Vi visste hela tiden att det skulle vara oundvikligt men det tog lång tid att verkligen erkänna det. Jag anser att det har mest att göra med att vissa parlamentsledamöter vill verka tuffa inför sina väljare.
Om en majoritet i parlamentet röstade för att avskaffa undantaget, skulle det naturligtvis inte bli någon överenskommelse eftersom 15 länder använder det, som vi redan har hört.
Jag stöder undantaget från arbetstidsdirektivets 48-timmarsgräns så länge som det är frivilligt. Under utskottets möte försökte jag strama upp detta och se till att man inte skulle kunna underteckna en opt-out samtidigt som avtalet och att man skulle kunna avsäga sig undantaget när som helst. Detta är också vad rådet förslog. Det är viktigt för flexibiliteten, både för arbetstagaren och för arbetsgivaren. Varför skulle någon inte tillåtas att arbeta övertid om det är vad de själva vill?
Min oro gällde också att folk skulle kunna tvingas till olagligt arbete och då inte skulle omfattas av hälso- och säkerhetslagstiftningen, inklusive direktivet om farliga maskiner.
Men långt större problem är kontrakt med flera avtalsparter och definitionen av självständigt arbete. Dessa missbrukas mycket mer än opt-outen, men rådet gjorde inte särskilt mycket åt detta och parlamentet drev inte heller på i denna fråga.
När det gäller jourtid anser jag att all jourtid bör räknas som arbetstid. Jag var nöjd över att rådet gjorde en ansats i denna fråga.
Som jag sa i början av denna debatt för fem år sedan bör vi beakta domstolens beslut i målen Simap och Jaeger och inget annat. Kanske vi kommer att göra detta i framtiden och bara behandla hälso- och sjukvårdssektorn.
Slutligen måste jag säga att jag är nöjd med att vi har behållit undantaget från 48-timmarsgränsen, särskilt för brandmän i Storbritannien som skulle ha haft mycket svårt med bemanningen om undantaget hade tagits bort. Jag gratulerar dem till deras kampanj.
Elisabeth Schroedter
för Verts/ALE-gruppen. - (DE) Fru talman, herr rådsordförande, herr Špidla, så här i valtider hade vi önskat att vi kunde erbjuda EU:s medborgare ett arbetstidsdirektiv med miniminormer för hälsa och säkerhet.
Detta hade varit vårt bidrag för att förbättra arbetsmiljökvaliteten. Vår resolution skulle ha fastställt miniminormer och samtidigt erbjudit en viss flexibilitet som kunde ha utgjort en lösning för sjukhusen. Rådet har dock blockerat detta under ett antal veckor och slutligen har vi misslyckats. Tyvärr har kommissionen också en del av ansvaret för detta eftersom den inte bidragit till arbetet med att hitta en lösning. Kommissionens förslag har fullständigt kört över arbetslagstiftningen och ifrågasatt någonting som allmänt skulle ha betraktats som lagliga miniminormer. Vi i gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen, liksom de allra flesta i förlikningskommittén, var inte beredda att rösta för legaliserad exploatering.
Det är väl känt att den tyske arbetsmarknadsministern och socialdemokraten Olaf Scholz var en av de hårdaste motståndarna i rådet. På fullaste allvar ville han införa undantag till en långsiktig lösning som skulle låta människor arbeta i upp till 78 timmar per vecka. I Tyskland påstår han sig vara arbetarnas företrädare, men i Bryssel uppträder han som talesman för de rådsmedlemmar som går emot EU-arbetarnas intressen. Han har huggit EU:s socialdemokrater i ryggen.
Ilda Figueiredo
Fru talman! Vi är glada över att Europaparlamentet och rådet inte har lyckats enas om ändringen av arbetstidsdirektivet, eftersom det som föreslogs var värre än vad vi nu har, både när det gäller genomsnittlig arbetstid och jourtid.
Vad Europeiska kommissionen och rådet i själva verket försökte göra var att öppna för ytterligare devalvering av arbetet och angripa fackföreningarnas förhandlingsrätt och kollektivförhandlingar. Detta hade kunnat uppnås genom att låta enkla administrativa föreskrifter reglera arbetstidens förläggning och ersättningen, vilket skulle äventyra jourtiden och rätten till viloperioder och ta ett steg på 100 år tillbaka i tiden i fråga om arbetsrätten.
Skyldigheten att betala full lön för jourtid, inklusive viloperioder, oavsett om det rör sig om hälsosektorn, katastrofjour, räddningstjänst eller någon annan verksamhetssektor, fortsätter därför att gälla, i enlighet med befintlig lagstiftning.
Vi kommer att fortsätta att göra allmänheten uppmärksam på arbetarnas kamp mot den ökända opt-outen och för en rättvis värdering av arbetet. Vi kommer att fortsätta kämpa för en kortare arbetsdag med bibehållen lön, ett viktigt krav vid lågkonjunktur för att skapa arbetstillfällen och minska arbetslösheten. Vi kommer också att fortsätta främja hälsa och säkerhet på arbetet för arbetstagarna och sammanjämkningen av arbetsliv och familjeliv.
Vi vill ha ett äkta socialt EU som inte glöms bort efter valet till Europaparlamentet.
Derek Roland Clark
för IND/DEM-gruppen. - (EN) Fru talman! President Vaclav Klaus anmärkte den 18 februari att EU:s institutionella system är en dogm som står i konflikt med vårt arv.
Medlemsstaterna har ett arv. De gör saker på sitt eget sätt, och det gäller även hur de organiserar arbetet. När jag påpekade detta vid det första förlikningssammanträdet och anmärkte att medlemsstaterna inte borde tvingas in i en tvångströja, ifrågasatte en parlamentsledamot faktiskt om jag borde ha bjudits in till sammanträdet. Det är så ni ser på demokrati!
Kommissionsledamotens dokument som lades fram senare den kvällen inkluderade en text om att arbetstagarnas önskemål och behov gör det omöjligt att fastställa ett slutdatum för utnyttjandet av opt-out-bestämmelsen - det är trevligt att höra ett eko.
Som president Vaclav Klaus sa är det långt mellan medborgaren och de valda EU-företrädarna, men mycket mindre så inom medlemsstaterna, vilket visar att EU är odemokratiskt. Jag håller med och för min del insisterar jag på att i högre grad representera medborgarna. År 2004 fanns det bara fyra medlemsstater som ville ha opt-out men nu finns det 15. Säger inte det er något? Och vissa parlamentsledamöter var fräcka nog att kalla 15 stater av 27 för en blockerande minoritet - parlamentet vägrar att se sanningen!
José Albino Silva Peneda
(PT) Två frågor har varit särskilt framträdande i dessa förhandlingar: den så kallade jourtiden och opt-out-klausulen.
När det gäller jourtiden vill jag säga att vi var mycket nära en kompromiss, men i sista minuten backade rådet helt oförklarligt ut.
I fråga om opt-outen kunde parlamentet aldrig ha accepterat en odefinierad generalisering eftersom detta i praktiken skulle ha inneburit en avreglering av arbetsmarknaden.
Det faktum att det för närvarade finns 15 länder som använder opt-outen beror på att andelen jourtid inte räcker till för de aktuella behoven. Joursystemen räcker inte till för de aktuella behoven, särskilt på sjukvårdsområdet. Detta löstes i parlamentets förslag, och det hade inte blivit nödvändigt för så många länder att utnyttja opt-outen. Till och med ordförandeskapet erkände detta under förhandlingarna.
En sak är helt klar och det är att opt-out inte har något med flexibilitet att göra. Flexibilitet kan vi uppnå genom att göra referensperioden till ett år, som parlamentet föreslog 2005.
Parlamentet har alltid kämpat i denna fråga för att vi åtminstone skulle få en aning om ett framtida slutdatum för opt-outen. En blockerande minoritet i rådet accepterade dock opt-outen, och inte bara det, de ville göra den till regel i stället för undantag. Vi vill påminna om att möjligheten till opt-out godkändes 1993, men då helt klart som ett undantag.
Anställningsavtal kan inte jämföras med några andra avtal där båda parter är i samma situation. Lagar och vetenskap som rör anställning existerar inom EU därför att man sedan länge har insett att den ena parten är i underläge och därför behöver skyddas.
Den blockerande minoriteten i rådet ville med sin tydligt rigida attityd avskaffa detta skydd, vilket enligt mig är helt oacceptabelt för envar som vill värna de grundläggande värderingar som utgör själva grunden till den europeiska sociala modellen.
Jan Andersson
Fru talman! Jag vill passa på att tacka mina kolleger i förhandlingsteamet för ett gott samarbete. Jag beklagar att vi inte når den här uppgörelsen. Jag gör det utifrån den situation som vi har i dag, nämligen att 15 länder använder opt-outen. Det är säkert så att det kan bli några till, och det är ingen bra situation.
Jag kan också säga att vi gjorde en del framsteg under förhandlingsarbetet. Jag tyckte, när det gäller den inaktiva jourtiden och kompensationsledigheten, att det var en framgång att vi alla sa att den inaktiva jourtiden var arbetstid. Jag tror att vi skulle kunna ha nått en uppgörelse där. Anledningen till att vi inte nådde en uppgörelse var opt-outen. Å ena sidan var det rådet med en blockerande minoritet som absolut inte ville ta bort opt-outen, och å andra sidan, och det glöms ofta, var det en stor majoritet i Europaparlamentet som absolut vill ha bort opt-outen för att den inte har med hälsa och säkerhet att göra. Vi från parlamentet försökte, vi lade fram ett förslag om att rådet självt skulle komma fram med ett slutdatum. I slutskedet var vi till och med villiga att säga: ”Vi sätter bara ett datum för när vi ska förhandla igen och komma med ett slutdatum”. Inte ens det var rådet villigt att acceptera. Då blev det omöjligt. Det var inte så, herr Sedláĉek, att rådet godtog alla de villkor som parlamentet ställde för när det gäller villkoren för opt-outen. När vi startade förhandlingarna sista dagen avslog man i stort sett alla förslag. Jag kan konstatera att det egentligen finns en majoritet för att opt-outen ska bort. Det finns en stor majoritet i parlamentet och en majoritet i rådet, men tyvärr är det en minoritet i rådet som får bestämma att opt-outen ska vara kvar. Det är otillfredsställande. Jag hoppas att kommissionen kommer tillbaka, att man tar sitt ansvar och att utgångspunkten för ett nytt förslag ska vara det som direktivet handlar om, nämligen hälsa och säkerhet för löntagarna och då måste opt-outen fasas ut.
Bernard Lehideux
(FR) Fru talman! Parlamentet och dess föredragande har tvingats avvisa en dålig kompromiss, vilket de gjorde rätt i. Vår delegation har stått fast vid den ståndpunkt som antogs av en mycket stor majoritet i kammaren, nämligen att alla undantag från den fastställda arbetstiden till slut måste avskaffas.
Sanningen är dock att det bara var parlamentet som var villigt att gå framåt. Företrädarna för EU:s folk har gått utöver sina partigränser för att få stopp på den anakronism som opt-outen är. Vi var de enda som föreslog en äkta kompromiss, vilket rådet helt enkelt ignorerade, precis som kommissionen. Rådet och kommissionen har ställt sig bakom dem som med all kraft motsätter sig alla framsteg beträffande arbetstagarnas rättigheter i EU.
Herr rådsordförande, det är tydligt att ni uppnått ert mål. EG-domstolen tvingar er att betrakta all jourtid som arbetstid - så där har ni inte förlorat någonting. Den opt-out ni vill ha finns fortfarande i praktiken, eftersom de som motverkar framåtsträvande har lyckats få igenom den. Nu mer än någonsin måste de nya parlamentsledamöter som väljs i juni kämpa för en harmonisering uppifrån av de sociala normerna.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Fru talman! Tillsammans med kommissionen bär rådet det fulla ansvaret för det faktum att vi inte lyckats nå en kompromiss och orsaken till detta är enkel: det är på grund av att ni insisterade på att vi skulle acceptera en kompromiss som innebar att undantaget skulle bevaras för all framtid. Ni ville vilseleda och förnedra oss och miljontals arbetstagare genom att omvandla ett provisoriskt undantag, som Storbritannien beviljades 1993, till en permanent lagstiftning som missgynnar arbetstagarna. Lyckligtvis sa den stora majoriteten av Europaparlamentet nej. Om någon betvivlar vem som bär ansvaret behöver han eller hon bara lyssna på det tal som det tjeckiska ordförandeskapets företrädare höll: dogmatisk nyliberalism, kompromisslös ideologi, arrogans och ett billigt försök att vilseleda EU-medborgarna.
Kommissionsledamot Špidla, ni har ingen rätt att tolka och tillämpa EG-domstolens domar efter eget gottfinnande. Ni måste tillämpa EG-domstolens rättspraxis och inleda överträdelseförfaranden mot de medlemsstater som under flera år underlåtit att tillämpa domstolens domar. Ni kan inte påstå att vi inte gör det eftersom vi kommer att revidera direktivet. En sak bör ni hålla i åtanke: parlamentet kommer under inga omständigheter att gå med på en kompromiss som inte innebär att undantaget avskaffas.
Edit Bauer
- (SK) Efter de tidigare förhoppningarna om att vi närmade oss en överenskommelse om det reviderade arbetstidsdirektivet är det verkligen beklagansvärt att så inte har skett. Det finns åtminstone två anledningar till att detta inte var det bästa budskapet till väljarna inför valet. Den första är att utvecklingen i de nya medlemsstaterna är både intressant och oväntad.
Några investerare, framför allt från de östasiatiska länderna, försöker inte bara att införa den östasiatiska arbetsmoral som de anställda begär lagligt skydd mot, utan introducerar även ett nytt fenomen på arbetsmarknaden: ett försök att ersätta inhemska arbetstagare med östasiatiska arbetstagare som är vana vid en annan arbetskultur och obegränsad arbetstid. Under den nuvarande krissituationen, med den ökade arbetslösheten, blir det asymmetriska förhållandet mellan arbetsgivare och anställd alltmer tydligt. Därför är det med tanke på arbetstagarnas friheter än mer nödvändigt att begränsa arbetstiden.
Det andra problemet, som förblir olöst och som medför allvarliga konsekvenser för de nya medlemsstaterna, är beräkningen av jourtid. Under de rådande omständigheterna är vi tvungna att välja undantaget, vilket vi ville undvika, eftersom det krävs för att vi ska kunna garantera grundläggande omvårdnad. Jag vill inte peka finger åt någon, fru talman, men jag hoppades att vi under den nya valperioden skulle hitta en godtagbar lösning på dessa brådskande problem.
Roberto Musacchio
(IT) Fru talman, mina damer och herrar! Det var oundvikligt att vi skulle misslyckas med arbetstidsdirektivet. Rådet agerade på ett provokativt sätt, vilket vi hörde i parlamentet tidigare, genom att ignorera den omröstning i parlamentet som sedan upprepades vid andra behandlingen flera år senare. Det är med denna omröstning som vi möter väljarkåren, Elizabeth Lynne, eftersom vi faktiskt har väljarkårens mandat.
Det som är oroväckande är denna extremism. Rådet vill både behålla undantaget och den årliga beräkningen av arbetstid. Jag vill påpeka för kommissionsledamoten och rådet att en 78-timmarsvecka uppnås genom att de viloperioder som föreskrivs i den text som rådet har försvarat skjuts upp. Därför medför den en värre situation än vad det föregående direktivet gör. Uppriktigt sagt är det svårt att förstå vilken uppfattning rådet har om arbete och arbetsvillkor, och om fackföreningar och kontrakt.
Om vi fortsätter med undantaget, om vi inte arbetar för att harmonisera arbetsvillkoren, så arbetar vi inte för utan mot EU, med andra ord skapar vi villkor som försvagar EU:s sociala förhållanden och som förhindrar EU från att ta itu med de verkliga orsakerna till den nuvarande krisen.
Ansvaret för misslyckandet ligger därför helt och hållet hos rådet. Parlamentet har uppfyllt sin plikt.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Fru talman! Att erkänna ett misslyckande är det första steget mot att kunna nå framgång. Det är sant att förlikningen misslyckades, men det finns fortfarande en möjlighet att på nytt starta en dialog, med början i dag.
Svårigheten låg inte i de praktiska omständigheterna med enskilda undantag från en arbetsvecka med högst 48 timmar, eftersom det var precis för att komma tillrätta med denna svårighet som parlamentet erbjöd långa övergångsperioder. Problemet bottnade i stället i de vitt skilda synpunkterna när det gäller att upprätta en gemenskapslag med det grundläggande målet att garantera hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Därefter uppstod även problem med att reglera jourtid i enlighet med EG-domstolens avgöranden.
När det gäller det huvudsakliga problemet med undantaget anser jag att det som rådet erbjöd var oförenligt med lagen, och framför allt att det stred mot det som jag anser vara grundläggande aspekter av ett EU som vare sig kan och eller bör ge upp sin sociala dimension utan att förlora sin identitet. Det var otänkbart att tillåta en allmän permanent lag som stred mot kommissionens rekommendation och den sociala agendan där medlemsstaterna uppmanas att följa ILO-konventionen i gemenskapslagstiftningen. Det var möjligt att nå en överenskommelse genom att agera utifrån uppsättningen undantag och allmänna regler och vi hade även kunnat använda oss av bidraget från sociala intressenter som, om deras oberoende respekteras, kan tillhandahålla rättvisa och effektiva överenskommelser.
Kort sagt innehöll parlamentets förslag lösningar som omfattade det som företagen behöver, dvs. möjlighet att anpassa arbetstiden till skiftande arbetsbelastning, eftersom det inte finns två sektorer som ser exakt likadana ut, och inte heller två företag som ser exakt likadana ut inom varje sektor, och eftersom det vi behöver och framför allt det mitt hemland behöver - vi innehar det tråkiga rekordet att ha den högsta arbetslösheten inom Europeiska unionen - är att våra företag skapar mer sysselsättning och minskar antalet friställningar.
Mina damer och herrar! Jag tillhör dem som är övertygade om att vi snabbt behöver en reform av våra sociala system. Jag anser också att det är helt och hållet möjligt att förena ekonomisk effektivitet med hoppet om samhällsförbättringar och att förena frihet med rättvisa. Det är just därför vi måste upprätta gränser och minimistandarder på det sociala området för alla medlemsstater.
Philip Bushill-Matthews
(EN) Fru talman! När framtida generationer ser tillbaka och gör en bedömning av det här parlamentet och hur det arbetade med frågan om arbetstid, tror jag att de kommer att vara förbluffade över hur parlamentsledamöterna uppförde sig under trepartsförfarandet. Här såg ett direktiv dagens ljus tidigt under 1990-talet när socialdemokraterna var det största partiet i parlamentet och när vänstern styrde flertalet av medlemsstaternas regeringar. Här fanns ett direktiv som, hur goda avsikterna än var, speglade den vanliga socialistiska dogmen att man inte kan låta folk fatta sina egna beslut om hur de ska avväga arbete och privatliv, att politiker alltid vet bäst och att naturligtvis EU-politiker vet bäst av alla. Det fanns ett direktiv om arbetstid som helt enkelt aldrig har fungerat. Detta kommer de framtida generationerna att se.
Undantaget, som ursprungligen var avsett för Storbritannien, blev ett undantag som 14 andra medlemsstater allteftersom behövde använda, och vi hörde i dag från det tjeckiska ordförandeskapet att åtminstone två andra länder nu ansluter sig till denna grupp. Samtidigt kunde 21 av 27 länder aldrig få direktivet att fungera med avseende på sin nationella hälso- och sjukvård, så kommissionen kom med förslag för att lösa detta.
Vi har ett direktiv som tydligen inte kan genomföras och hur har parlamentet reagerat på detta? Reaktionen är att folk har fel, att medlemsstaterna har fel, att kommissionen har fel och att alla måste tvingas in i denna tvångströja som ska passa alla, men som uppenbarligen inte passar någon. Det är begripligt att rådet vägrade ge med sig. Liksom parlamentsledamöterna valdes medlemsstaternas regeringar för att ge folk möjligheter, inte för att begränsa deras frihet. De kom i alla fall ihåg vad vissa parlamentsledamöter har glömt.
Så undantaget finns kvar för närvarande, men också problemen, och frågan rullar nu vidare till nästa generation parlamentsledamöter under nästa mandatperiod. Jag hoppas bara att våra nya kolleger i hela parlamentet kommer att ge prov på större förnuft och visa att de lyssnar på folket och inte bestämmer över dem, att de kommer att förkasta direktivet i stället för att förbjuda undantaget och att de kommer att starta på nytt.
Jacek Protasiewicz
(PL) Fru talman, herr kommissionsledamot! Det är ett faktum att vi i dag, efter fem år av intensiva ansträngningar för att ändra direktivet om arbetstidens förläggning, avslutar dessa ansträngningar med ett fiasko. Parlamentet har inte lyckats nå en överenskommelse med rådet om att anta en ny och bättre lagstiftning som skulle förbättra situationen för arbetstagare genom att bland annat, med arbetstagarens medgivande, minska arbetsveckans tillåtna längd från 78 till 65 timmar.
Jag beklagar att behöva säga detta - och här skiljer jag mig från föregående talare, framför allt dem på den vänstra sidan av kammaren - men en stor del av ansvaret för detta resultat vilar på parlamentet som tillämpade en orealistisk förhandlingsstrategi. I många länder i Europa finns det ett talesätt i stil med följande: ”Den som gapar efter mycket mister ofta hela stycket”. Dessvärre lade jag under förhandlingsperioden märke till att de flesta av mina kolleger i parlamentet, framför allt på den vänstra sidan av kammaren, helt tycktes ha glömt bort detta exempel på vishet.
Jag skulle vilja säga något, även om jag inte finner något nöje i att göra det. Jag vill påminna parlamentet om att jag under det första mötet med förlikningskommittén föreslog att en kompromisstrategi skulle antas parallellt med erkännandet eftersom det i de flesta medlemsstater under flera år tillämpats flexibla principer när det gäller arbetstidens förläggning med arbetstagarens medgivande, och det därför inte är berättigat att förvänta sig radikala ändringar i och med att detta kan leda till en blockering av förhandlingarna. Dessvärre är det detta som skett, och jag befarar att detta skedde utan vare sig förvalskampanjen eller de europeiska arbetstagarnas intresse i åtanke.
Stephen Hughes
(EN) Fru talman! Det är verkligen orimligt att rådet skulle anklaga parlamentet för sammanbrottet i dessa samtal. Parlamentet lade ned mest energi och kom med alla kompromissförslag. Mot slutet av förfarandet kom kommissionen med ett kompromissförslag, men rådet rörde sig inte ur fläcken, så det borde inte skylla på parlamentet för detta sammanbrott.
Philip Bushill-Matthews talar i kväll om valfrihet för arbetstagare - frihet att arbeta vilka tider de vill. Philip, se på situationen i Storbritannien, som är den medlemsstat som allra längst har använt det generella undantaget. Enligt Europeiska arbetskraftsundersökningen finns det 3,5 miljoner arbetstagare i Storbritannien som regelbundet arbetar mer än 48 timmar per vecka. Enligt samma undersökning uppger 58 procent av dem - nästan 60 procent - att de skulle vilja arbeta mindre än 48 timmar per vecka. 2,2 miljoner av dessa 3,5 miljoner människor i Storbritannien får inget betalt för detta extraarbete som de utför varje vecka. De är inte galna utan tvingas helt enkelt att arbeta dessa timmar. De har hamnat i en situation där de måste arbeta extra många timmar. Det är vad undantaget i verkligheten leder till.
Ewa Tomaszewska
(PL) Rådet var helt och hållet inställt på att behålla undantagsförfarandet permanent och i fråga om en verklig förlängning av arbetsveckan visade rådet inte prov på någon flexibilitet.
Problemet med jourtid är först och främst ett problem för dem som arbetar inom samhällsservice och framför allt inom hälso- och sjukvården, där en förlängning av arbetstiden inte bara innebär försämrade villkor för läkare och sjuksköterskor utan också ett hot mot patienternas hälsa och säkerhet och en ansvarsskyldighet för läkare vid felbehandling. Ett exempel på valfrihet när det gäller detta är att man på ett sjukhus i staden Radom i Polen inte anställde någon som inte gick med på detta förfarande. Detta innebär i praktiken att det inte existerar någon valfrihet.
Att dela upp jourperioden i aktiva och inaktiva delar är ett försök att klassificera tid som i själva verket spenderas i arbetsgivarens tjänst som vilotid - tid som tillbringas på arbetsplatsen och som förläggs i enlighet med denna. I praktiken innebär detta därför stöld av den anställdes tid. Det finns ingen anledning för oss att acceptera lösningar som vi anser vara skadliga.
Jan Cremers
(NL) Fru talman! År 1817 förespråkade den socialt inriktade brittiske entreprenören Robert Owen införandet av åtta timmars arbetsdag. Enligt hans uppfattning var det möjligt att skapa välstånd för alla om människor arbetade åtta timmar och arbetet var välorganiserat. Därefter, för exakt 125 år sedan, började man för första gången införa åtta timmars arbetsdag i Förenta staterna. Det är en av de demokratiska övertygelserna i vårt europeiska samhälle att en förkortad arbetsvecka bidrar till ett värdigt mänskligt liv. Lyckligtvis har detta under de senaste decennierna åtföljts av en ökad uppmärksamhet för fördelning av arbete och omvårdnadsansvar.
Fru talman! När det gäller detta är det verkligen synd att vi i Europa fortfarande måste kämpa för att begränsa den högsta tillåtna arbetsveckan. Att kräva att arbetstagarna systematiskt ska arbeta övertid och ha långa arbetsveckor är förödande. Flera olika studier visar att Robert Owen hade rätt: att arbeta mer än åtta timmar är kontraproduktivt. I dessa tider som kännetecknas av växande arbetslöshet har majoriteten i rådet och kommissionen valt helt fel inriktning.
Michal SEDLÁČEK
rådets ordförande. - (CS) Mina damer och herrar! Detta har varit en mycket intressant debatt. Jag vill kortfattat kommentera några av initiativen. Först och främst vill jag ta upp något som inte har nämnts här och som uppriktigt sagt måste påpekas. Är det inte händelsevis så att Europa har de högsta skyddsnivåerna för arbetstagare i världen? Jag tror att så är fallet, så allt prat om åtgärder som är avsedda att avveckla detta skydd eller återgå till 1800-talet är helt enkelt osant. Det vi försöker göra är att anpassa skyddet till den aktuella ekonomin och den globala ekonomiska situationen. Vi lever inte på 1900-talet. Detta är 2000-talet och vi arbetar - jag vill inte ange exakt hur många timmar - men vi arbetar hela tiden. Ser ni denna mobiltelefon och dessa datorer? Var och en av oss får e-postmeddelanden varje dag och ofta dygnet runt. Samtidigt är det aldrig någon som räknar ut hur många timmar han eller hon verkligen arbetar. Så det försök som görs här - vi talar om någon form av flexibilitet - är bara ett försök av EU som helhet att anpassa sig till den globala konkurrensen.
Ni hade rätt, Hartmut Nassauer, när ni sa att vi borde komma överens om frågorna, till exempel frågan om jourtid. Jag vill hävda att rådet har gått mycket långt för att tillmötesgå parlamentet när det gäller detta och enats om att jourtid bör betraktas som arbetstid, tvärtemot den gemensamma ståndpunkten som såg helt annorlunda ut. Rådet föreslog även parlamentet att detta direktiv endast skulle reglera frågan om jourtid och att frågan om undantag skulle hanteras vid en annan tidpunkt, men parlamentet svarade inte på detta. Ilda Figueiredo sa att rådets förslag undergrävt arbetstagarnas ställning, men jag vill upprepa en grundläggande faktor. Rådet föreslog en minskning av antalet timmar vid undantag från 78 till 60 eller 65, men Alejandro Cercas avvisade detta förslag. Rådet föreslog begränsningar både i fråga om övervakning och i fråga om införande av undantag. Rådet gick med på detta, men det antogs ändå inte. Det förefaller som om Jan Andersson har missuppfattat det hela när han säger att rådet inte var villigt att godta kommissionens kompromissförslag. Tvärtom var det rådet som vid dess Coreper-möte godkände dessa förslag. Så den kompromiss som kommissionen föreslog godtogs av rådet, men inte av parlamentet.
Jag vill också tillägga att jag inte vet vem som talar med vilka representanter för allmänheten inom EU. Vi talar också med representanter för allmänheten inom EU, men de säger att de vill ha mer frihet, att de inte vill att någon ska påtvinga dem nya skyldigheter eller att politikerna ska lägga sig i deras privatliv. Vi närmar oss nu 20-årsdagen av sammetsrevolutionen - den dag då kommunismen i Europa upphörde - och människor vill fira denna tilldragelse genom att försvara sin frihet. De vill inte att fler och fler föreskrifter och skyldigheter ska påtvingas dem.
Stephen Hughes, jag anser att jag i mitt tal tydligt angav vilka punkter rådet var villigt att kompromissa om, så det är fel att påstå att rådet inte har rört sig en tum. Eftersom föredraganden gav uttryck för hopp om regeringsskiften i Europa vill jag tillägga att jag knappast kan föreställa mig att - under förutsättning att ett sådant skifte skulle äga rum i Storbritannien - en konservativ regering skulle ha andra åsikter än premiärminister Browns regering.
Sammanfattningsvis vill jag säga att vi är mycket besvikna över att inte ha nått en överenskommelse, men om ni fortsätter att blunda för hur verkligheten ser ut, dvs. det faktum att 15 av de 27 medlemsstaterna använder undantag och att det för närvarande inom många yrkesgrupper inte finns tillräckligt många arbetstagare för att utföra arbetet, framför allt i de nya medlemsstaterna, så måste undantaget helt enkelt fortsätta att vara en del av verkligheten. Låt oss återvända till denna fråga om tio år, när situationen i medlemsstaterna kanske ser helt annorlunda ut. Låt oss skapa de villkor som krävs för att medlemsstaterna inte ska behöva använda undantag, så kanske vi kommer att överraskas av hur snabbt vi når en kompromiss.
Vladimír Špidla
Mina damer och herrar! I debatten förekom argument som har använts många gånger tidigare och på goda grunder. Jag anser att detta är naturligt och eftersom debatten har pågått i fem år och påverkat oss alla vill jag tacka alla dem som spelat en viktig roll för den. Emellertid kvarstår det faktum att vi inte uppnådde ett bra resultat eller ett varaktigt resultat och vi måste ta itu med detta. Jag konstaterar hur typiskt det är att debatten knappt handlade om någon annan fråga än undantaget, och kanske i en något begränsad omfattning jourtiden. Ingen uppmärksamhet ägnades åt exempelvis ytterligare vila. De ändringar som skett inom ramen för nattarbete beaktades inte heller. I stort sett alla ändringar som gick långt utöver frågorna jourtid och undantag har delvis hamnat i skuggan av dessa två huvudfrågor. År 1993 antogs ett direktiv där undantag godkändes. I detta direktiv förutsågs vissa typer av revidering, men inte en revidering som endast är inriktad på undantag utan på direktivet som helhet. År 2003 fastslog EG-domstolen att jourtid som tillbringas på arbetsplatsen ska räknas som arbetstid. Utslaget har en egen logik och den ter sig tämligen enkel för mig. Sedan dess har det antal medlemsstater som använder sig av undantag ökat kraftigt. Anledningen till detta är enkel. I de flesta medlemsstater behandlades inte arbetstid på arbetsplatsen som riktig arbetstid, och så snart som denna tid skulle beräknas som fast arbetstid började medlemsstaterna använda sig av undantag för att följa bestämmelserna i direktivet.
Mina damer och herrar, jag har redan nämnt att situationen är komplex och har en egen inre dynamik. I stort sett alla vägar som är möjliga att gå har utforskats under fem år med debatter som varit mycket ingående. Jag anser emellertid att vår debatt ännu inte är avslutad och att det är nödvändigt att försöka hitta andra lösningar eftersom den aktuella situationen inte är tillfredsställande. Det finns flera skäl till att den inte är tillfredsställande och dessa skäl handlar om mer än jourtid (som jag personligen betraktar som den viktigaste aspekten) och undantaget, som utan tvivel är en väsentlig fråga. De andra skälen är bland annat nattarbete, ytterligare ledighet och en rad andra frågor som kan - och enligt min mening gradvis bör - utforskas för att förbättra säkerheten och skyddet av hälsa på arbetsplatsen eftersom detta direktiv behandlar just hälsa och säkerhet på arbetsplatsen. Arbetstidens förläggning, som beskrivs i direktivet, omfattar denna särskilda aspekt och inte bara den allmänna aspekten.
Mina damer och herrar, de två lagstiftande organen har misslyckats med att nå en överenskommelse efter en seriös och långvarig debatt som pågått i fem år. Vi är där vi är och därför måste vi försöka hitta andra vägar. Vad anbelangar kommissionen, så är vi redo.
Mechtild Rothe
Fru talman! Jag har bett att få lämna ytterligare några kortfattade kommentarer eftersom jag anser att det är nödvändigt.
Rådets ordförande, Michal Sedláček, berättade att rådet godkände förslaget i början av förra veckan. Jag måste i ärlighetens namn påpeka att vi fick annan information under trepartsdialogen. Vi fick information om att kommissionens förslag inte skulle godkännas, att det inte skulle finnas någon möjlighet till undantag under försöksperioden och att sexmånadersperioden inte skulle godkännas. Det klargjordes också att jourtid inte skulle betraktas som nödvändig fortsättning av arbetstid. Vi blev även informerade om precis det som har sagts här, att det fanns en vilja att följa partilinjerna. Detta var inte parlamentets ståndpunkt. Jag vill klargöra att vi inte fick denna information. Problemet kanske är att ni kom senare, inte förrän efter midnatt, men vi fick inte denna information.
För det andra gav Philip Bushill-Matthews intrycket att förhandlingarna var partiska och ensidiga. Låt mig klargöra följande: Förhandlingsdelegationen bestod av föredraganden, Alejandro Cercas, ordförande för utskottet, skuggföredraganden José Albino Silva Peneda från gruppen Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater samt undertecknad. Vi var överens om varje enskilt ärende. Riktlinjerna i parlamentet utgör en garanti för att min grupp inte har majoritet i delegationen till förlikningskommittén. Resultaten var tydliga: 15 röster för, inga röster mot och fem nedlagda röster. Dagens debatt har tydligt visat att en bred majoritet av parlamentet stöder denna ståndpunkt. Jag vill inte att någon ska gå härifrån med intrycket att förhandlingarna var partiska.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Skriftliga förklaringar (artikel 142)
Csaba Őry  
skriftlig. - (HU) Fru talman, mina damer och herrar!
Jag beklagar att lagstiftningsprocessen, vars syfte var att ändra arbetstidsdirektivet, avslutades med ett misslyckande. Detta visar avsaknaden av samförstånd mellan rådet och Europaparlamentet i en av de viktigaste arbetsrelaterade frågorna. Rådets avvisande av kompromisslösningen, som bekräftades av två behandlingar i Europaparlamentet och stöddes av grupper över hela det politiska spektrumet inom både vänstern och högern, kommer precis vid den tidpunkt då allt fler arbeten i Europa går förlorade, då stora företag står på kö för att tillkännage sina nedskärningsprogram och då en allt större del av skattebetalarnas pengar används för att hjälpa banker som befinner sig i svåra omständigheter och mildra de skadliga effekterna av den ekonomiska krisen.
Den allvarliga följden av rådets envisa krav beträffande undantaget blev att de på grund av det misslyckade förlikningsförfarandet med Europaparlamentet även misslyckades med att nå en lyckad lösning på frågan om läkares jourtid, trots att EU:s lagstiftare redan var mycket nära en överenskommelse och ett godkännande av en kompromisslösning. Det skulle ha varit mycket mer fördelaktigt för varje part att nå en överenskommelse om denna fråga än att fortsätta med det rättsliga käbblet. Även om ingen ifrågasätter substansen i EG-domstolens domar är en situation där läkare ständigt måste vidta rättsliga åtgärder för att kunna utöva sina rättigheter ändå märklig.
Det är deprimerande att rådet under ett år som varit så fullt av ekonomiska och sociala spänningar som 2009 inte visat någon benägenhet att lösa en av de viktigaste frågorna som reglerar arbetstid på EU-nivå.
