

Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0036/2005 – B6-0168/2005) till kommissionen från Nikolaos Sifunakis om kampen mot dopning inom idrotten. 
Sifunakis (PSE ),
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Dagens muntliga fråga och det därtill hörande resolutionsförslaget från utskottet för kultur och utbildning om kampen mot dopning inom idrotten är en följd av Europaparlamentets ökade ansträngningar.
Jag vill bara påminna er om att Europaparlamentets första initiativ i fråga om dopning var en resolution från den 7 september 2000 om kommissionens meddelande om en gemenskapsplan för stöd till kampen mot dopning inom idrotten. Det senaste större initiativet var den offentliga utfrågning som vårt utskott anordnade i november i fjol, med rubriken ”Dopning – ett hinder för friidrottens ideal”, där ett stort antal inbjudna experter yttrade sig.
Denna offentliga utfrågning hölls efter Olympiska spelen i Aten, där det än en gång påvisades att dopningen inom idrotten tyvärr fortsätter att vara en verklig företeelse som bara förvärras. Det är värt att notera att det förekom 22 fall där idrottare testades positivt under dopningskontroller vid OS i Aten, en siffra som var dubbelt så hög som den i Sydney.
Dagens muntliga fråga, som hör till resolutionsförslaget, är resultatet av dessa tidigare initiativ och av vårt utskotts djupa oro över de proportioner som dopningen numera antar i strävan att öka idrottsprestationerna.
Problemet är tvåfaldigt.
Å ena sidan strider dopningen mot idrottens ideal enligt OS-stadgan om idrott. En vänskaplig anda, solidaritet och ärligt spel – med andra ord alla de värden som gör idrotten till en social, kulturell och pedagogisk aktivitet – är uppenbarligen oförenlig med dopning, vars syften är att fuska och att uppnå rikedomar och en kortlivad berömmelse.
Å andra sidan är dopningen farlig för hälsan hos de idrottare som använder förbjudna medel, ofta med vetskap om de inneboende farorna. Här vill jag särskilt kommentera att kemiska medel inte enbart används av professionella idrottare, utan också av en stor skara amatöridrottare. Enligt en färsk undersökning från Europeiska kommissionen använder 6 procent av de ungdomar som tränar på gym, med andra ord mer än fyra miljoner unga människor, ”farmaceutiska” ämnen i ett försök att, naturligtvis, förbättra den egna förmågan. Vi anser att det krävs samordnade åtgärder från medlemsstaterna i syfte att utveckla gemensamma metoder för att kontrollera och konstatera användningen av dessa så kallade farmaceutiska ämnen. Samtidigt måste man ta hänsyn till att flera av dessa medel också säljs via Internet. Det vore också lämpligt om allmänt tillgängliga preparat försågs med en märkning som anger att det rör sig om anabola ämnen.
Jag antar att vi alla är överens om dessa frågor. Vi är alla övertygade om att det behövs särskilda åtgärder för att bekämpa denna oroväckande företeelse.
Följaktligen:
– Med beaktande av att dopning framför allt är en folkhälsofråga,
– med beaktande av att konstitutionsfördraget utgör en lämplig rättslig grund för att utarbeta och genomföra gemenskapsåtgärder,
– och återigen, mot bakgrund av den undersökning från Eurobarometer som visar att fyra av fem medborgare anser att Europeiska unionen borde vidta åtgärder för att bekämpa dopning,
· uppmanar vi kommissionen att upplysa oss om de initiativ som den i dagsläget har för avsikt att vidta för att bekämpa dopning inom idrotten:
· Hur ämnar kommissionen informera allmänheten, särskilt de unga som tar del i amatöridrotten, om de ytterst allvarliga risker som en användning av förbjudna farmaceutiska ämnen medför? 
· Hur ämnar kommissionen, särskilt i samarbete med medlemsstaterna, framhålla dessa risker genom utbildning, mot bakgrund av att ökandet av medvetenheten hos den mest utsatta gruppen, ungdomarna, inleds i skolan?
· Har kommissionen för avsikt att inom ramen för det sjunde ramprogrammet finansiera forskning kring nya, effektiva metoder för att spåra en användning av förbjudna farmaceutiska ämnen?
· På vilket sätt avser slutligen kommissionen att samarbeta med Internationella antidopningsbyrån (WADA), Europarådet och Världshälsoorganisationen, såväl som med medlemsstaterna, för att garantera att de erforderliga åtgärderna lyckas?
Mina damer och herrar, herr kommissionsledamot! I dag uppmanar vi Europeiska kommissionen att vidta omedelbara åtgärder för att se till att den nuvarande situationen snabbt förbättras. 
Borg,
   . – Herr talman! Jag har blivit ombedd av kommissionsledamot Figeľ att företräda honom under förmiddagen. Han beklagar verkligen att han inte har möjlighet att närvara själv.
Låt mig börja med att säga att kampen mot dopning fortfarande är en viktig fråga för kommissionen, en fråga som vi är fast beslutna att ta itu med. Kommissionen har tagit denna uppgift på allvar och främjar initiativ inom sitt ansvarsområde. EG-fördraget tillåter dock inte harmonisering inom detta specifika område, och därför måste våra handlingar styras av den rättsliga ram vi arbetar inom. I denna svåra uppgift tackar vi Europaparlamentet för dess ständiga stöd, och i synnerhet utskottet för kultur och utbildning, som har följt denna fråga mycket noggrant.
Dopningen har stått på kommissionens dagordning under en tid. 1998 uppmanade Europeiska rådet kommissionen att lägga fram en gemenskapsplan för stöd till kampen mot dopning inom idrotten. Stödplanen utgjorde under två års tid grunden för ett antal pilotprojekt om kampen mot dopning mellan 2000 och 2002. Ungefär hälften av dessa projekt handlade om forskning, den andra hälften handlade om information och utbildning. Europaparlamentet stödde aktivt denna plan.
Tre av pilotprojekten handlade om den internationella antidopningsbyrån. En extern utvärdering som utfördes av en oberoende konsult gav ett positivt utlåtande om den typ av åtgärder som hade vidtagits. Pilotprojekten var en positiv och uppmuntrande övning i nätverksbyggande för alla inblandade. För det andra har kommissionen förutom att medfinansiera pilotprojekt också finansierat tre studier om dopningsrelaterade frågor. För det tredje fortsätter kommissionen att samarbeta på nära håll med internationella organisationer på detta område, i synnerhet med Europarådet. Utöver dessa åtgärder har generaldirektoratet för forskning också utfört ett viktigt arbete.
Kommissionen gläder sig åt att parlamentet fortsätter att hysa ett stort intresse för denna fråga. Till exempel var utfrågningen den 29 november 2004 som organiserades av parlamentets utskott för kultur en viktig tilldragelse där företrädare för idrottsrörelsen gjorde uppmuntrande uttalanden.
Vid utfrågningen underströk Ján Figeľ att man kunde tänka sig åtgärder inom tre områden, förutsatt att tillräckliga medel kunde uppbringas, nämligen inom forskning, information och utbildning. Dessa förslag skulle utgöra en naturlig fortsättning på det arbete som har utförts av kommissionen under perioden 2000–2002. Detta är den väg vi kan gå, med tanke på att det inte finns någon specifik rättslig grund för att bekämpa dopningen inom idrotten. Det vore förhastat att lägga fram mer konkreta förslag under de rådande omständigheterna, med tanke på att dessa förslag är beroende av budgetläget.
Under förutsättning att konstitutionsfördraget ratificeras kommer kommissionen att få en grund – den nya artikel III-282 – för att utveckla den europeiska dimensionen på idrottsområdet. I synnerhet skulle detta göra det möjligt för oss att stödja initiativ i fråga om unga idrottares moraliska och fysiska integritet. Det är dock viktigt att noggrant förbereda genomförandet av denna nya bestämmelse. Kommissionen är fast besluten att ha ett nära samarbete med alla berörda parter för att klara denna utmaning.
Vad kan göras för att lägga grunden för konstitutionens eventuella ikraftträdande? För att svara på detta vill jag återgå till det som Ján Figeľ sade vid utfrågningen den 29 november 2004.
Den första fråga Ján Figeľ tog upp handlade om åtgärder på utbildningsområdet. Här kan viktiga bidrag möjliggöras med utgångspunkt i de områden som gemenskapen redan ansvarar för. Runt hälften av de pilotprojekt om antidopning som finansierades av gemenskapen 2000–2002 handlade om utbildning. Vi undersöker för närvarande möjligheten att integrera dopningsrelaterade frågor i kommissionens verksamhet på utbildningsområdet.
Den andra frågan handlade om åtgärder på informationsområdet. Faktum är att en av de tre studier om dopning som genomfördes 2000–2001 syftade till att undersöka möjligheterna att genomföra en alleuropeisk antidopningskampanj. Utgångspunkten var erfarenheter från liknande kampanjer som hade genomförts i några medlemsstater. Med andra ord har viktigt förberedelsearbete redan utförts. Men det är viktigt att notera att ett sådant initiativ omöjligen kan genomföras utan ett självständigt öronmärkt finansiellt instrument.
Ján Figeľs tredje fråga handlade om åtgärderna på forskningsområdet. Det finns redan material att bygga vidare på inom detta område. Kommissionen har hjälpt till att främja nätverksbyggandet mellan framstående experter på detta område. I avsaknaden av ett särskilt finansiellt instrument kan det vara möjligt att integrera antidopningsforskningen starkare och mer synligt i kommissionens befintliga verksamhet. Kommissionen har beviljat finansiering via sin forskningsbudget, vilket innefattar de nyligen genomförda projekten Cafdis och Hardop. Vi har nu börjat blicka mot framtiden. Därför har Ján Figeľ inlett diskussioner med Janez Potočnik för att se om vara respektive avdelningar skulle kunna samarbeta.
Slutligen vill kommissionen fortsätta att samarbeta på nära håll med internationella organisationer och stödja den roll som spelas av den internationella antidopningsbyrån. Kommissionen anser att alla berörda parter har en moralisk plikt att delta i denna kamp.
Avslutningsvis vill jag tacka Europaparlamentet för dess fortsatta stöd. Det kommer även i fortsättingen att vara viktigt för kommissionens pågående och framtida arbete på idrottsområdet, och det kommer att spela en viktig roll när det gäller att se till att de välbehövliga framstegen görs i kampen mot dopningen. 
Mavrommatis,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Europaparlamentets initiativ, såsom det framställs i resolutionsförslaget om dopning från utskottet för kultur och utbildning, är ett viktigt steg framåt och en direkt vädjan till alla de gemensamt ansvariga organen att bekämpa denna företeelse på ett mer eftertryckligt och effektivt sätt.
Jag är optimistisk inför framtiden, eftersom min starka medvetenhet om kampen mot det gissel som hotar våra unga medborgare och som tidigare har varit föremål för både frågor och anföranden återspeglas nu av mina ärade vänner.
Vi får inte glömma att dopning inte enbart berör professionella idrottsmän. Tvärtom utgör den ett ständigt växande hot, både på grund av att dopningens användare ständigt blir fler, däribland amatöridrottare och unga människor över hela världen, och på grund av uppkomsten av nyutvecklade produkter. Dessa produkter sprids genom skiftande och alltfler kanaler såsom gym, Internet, apotek och ordinarie postgång. Låt mig påminna er om att omsättningen från handeln med anabola ämnen i EU överstiger två miljarder euro per år, och att den världsomspännande handeln uppgår till omkring sex miljarder euro per år.
Europeiska kommissionen måste öka sitt samarbete med de behöriga organisationerna och stödja en mekanism för att bekämpa problemet. Denna mekanism bör omfatta nödvändig forskning, korrekt information, utbildning och främjande av drogfri idrott, med målet att skydda folkhälsan och försvara idrottens ideal.
Konstitutionsfördraget innefattar ett mer tillfredsställande genomförande av detta mål, även om Europeiska unionen bör ta hänsyn till problemet när den godkänner och genomför all den politik som omfattas av unionens jurisdiktion. Europeiska unionen måste vidta omedelbara åtgärder och den får inte glömma detta allvarliga gissel bland de unga, som hotar barn över hela världen.
Riera Madurell,
   – Herr talman! I det här skedet tror jag att vi alla är överens om att bekämpandet av dopning inte bara är en fråga om att avlägsna missförhållanden inom idrottstävlingar, utan också om att främja våra medmänniskors hälsa. Kampen mot dopning inom idrotten måste därför definitivt vara en av våra politiska målsättningar, liksom den är i flera av medlemsländerna.
Jag vill ta itu med denna fråga genom att insistera på behovet av att tillhandahålla antidopningsforskning ur ett europeiskt perspektiv. Vissa av EU-länderna har redan inkluderat forskningsprogram i sina antidopningsplaner, både med avseende på det som kan anses vara de nya dopningsmedlen och deras effekter på människokroppen, och med avseende på möjligheten att tillgodose laboratorier med bättre och mer ändamålsenliga instrument för att spåra dessa medel. I andra länder, som i mitt hemland Spanien, har regeringen redan tillkännagett särskilda forskningsprogram som skall inkluderas i de nationella planerna för forskning och utveckling.
Men denna fråga har uppenbarligen en tydlig internationell dimension, och därför är det mycket viktigt att även Europeiska unionen stöder att antidopningsforskning ingår i våra planer för forskning och utveckling. Jag föreslog detta för kommissionsledamot Potočnik under hans första utfrågning med parlamentets utskott för industrifrågor, forskning och energi, och han uttryckte sitt intresse för förslaget och lovade att undersöka det. Jag vill uppmana kommissionen att vidta kraftfulla åtgärder i detta avseende.
Jag anser dessutom, herr talman, att ett sådant initiativ också skulle vara förenligt med artikel III-282 i EU:s nya konstitution. Där förordas en utveckling av en europeisk dimension inom idrotten som främjar rättvisa och lika möjligheter i tävlingar och som skyddar våra idrottares moraliska och fysiska integritet. 
Takkula,
   – Herr talman! Som vi vet har idrotten inte tillräckliga resurser för att på egen hand ta itu med problemet med dopning. Därför behövs vi alla i detta viktiga arbete. Alla de som är engagerade inom idrottens breda område måste ge ett aktivt stöd åt rättvisa och sunda värderingar, hela vägen från gräsrotsnivå och till de internationella idrottsorganisationerna och de officiella organ som organiserar idrotten i olika länder.
Arbetet är inte begränsat till vår europeiska kontinent: detta är en världsomspännande uppgift. Vi som européer önskar uppenbarligen i första hand se om vårt eget hus, eftersom det skulle vara svårt och fullständigt sakna trovärdighet om vi läxade upp andra samtidigt som vi själva inte harmonierar med de överenskomna reglerna. Staternas roll och de åtgärder de vidtar är särskilt viktiga om vi effektivt skall kunna förhindra den illegala tillverkningen, importen, exporten och spridningen av dopningsmedel. Lagstiftningssamarbete för att hindra spridningen av dopningsmedel, och partnerskap mellan myndigheter är olika sätt för att effektivt ta itu med och föregripa dopningsproblemet.
Internationella antidopningsbyrån (WADA) samordnar och utarbetar kampen mot dopning över hela världen. Den internationella olympiska rörelsen har deltagit aktivt i Internationella antidopningsbyråns administration, men den roll som staterna spelar har inte varit vidare livfull. Det borde vara möjligt för EU:s medlemsstater att med gemensamma ansträngningar finna en medelväg när det gäller de olika ländernas bidrag till Internationella antidopningsbyråns arbete, och på så sätt skapa mer effektiva förutsättningar för att byrån skall fungera ändamålsenligt. EU bör inte etablera en egen dopningsbyrå: EU bör i stället ansluta sig till Europarådets antidopningskonvention och på så sätt aktivt delta i arbetet med att bekämpa dopning över hela EU.
Dessutom utarbetar Unesco en global antidopningskonvention. EU bör aktivt övervaka förberedelserna av konventionen och samordna medlemsstaternas ståndpunkter. Med ökade befogenheter inom idrottens område, det vill säga till följd av konstitutionen, som följaktligen kommer att utgöra en framtida rättslig grund, bör EU spela en aktiv roll när det gäller att genomföra, främja och stödja åtaganden i enlighet med denna framtida överenskommelse.
Frågor med anknytning till dopning utgör ofta en relativt framträdande del av idrottsnyheterna i medierna. Man bör emellertid bibehålla en känsla för proportioner i detta avseende. Liksom överallt annars i samhället finns det, och kommer alltid att finnas, personer inom idrotten som inte följer de regler som gäller för alla. Vi inom EU måste emellertid göra allt som står i vår makt för att främja en sund idrotts- och träningskultur. Mitt under debatten bör vi alltid komma ihåg att idrott är något positivt: den främjar människors hälsa och välmående. 
Bennahmias,
   – Herr talman! Denna resolution är givetvis ett steg i rätt riktning. Under de senaste Olympiska spelen kunde vi alla se hur ett visst antal idrottare – förvisso väldigt få i jämförelse med de tusentals tävlande som deltog – ertappades med att ha tagit ett fåtal doser av förbjudna medel. Dessa var i huvudsak äldre dopningsprodukter och i synnerhet inte de nya preparat som numera finns tillgängliga.
Det är uppenbart att det första vi måste göra är att anta en hållning där vi värnar om allmänhälsan hos våra idrottare, elitidrottare och professionella idrottare. Det förekommer emellertid en motsägelse här, vilket vi nyligen kunde se. Internationella antidopningsbyrån, som har inlett ett mycket viktigt arbete, har just beslutat att när det gäller i synnerhet kortikosteroider kommer prover att genomföras, och en viss mängd – jag tror att det är 30 procent – av kortikosteroider i de prover som tagits kommer att accepteras. De har således tagit ställning emot läkarkåren genom att inskränka sig till att acceptera en viss dos. Detta påminner oss, och i synnerhet mig, om att hematokrit inom den professionella cykelsporten accepteras i en mängd som är mindre än eller lika med 50 procent, men inte mer.
Ett krav saknas i vår resolution. Detta krav kommer att bli kostsamt, men det är oumbärligt: vi måste upprätthålla en stadigvarande medicinsk övervakning av idrottsutövare. På så sätt kommer vi att kunna se hur idrottsutövare, oavsett deras ålder och idrottsgren, sköter sig genom hela sin karriär, ända från början – för även idrottsutövare har rätt att sköta om sig själva – och vilka lagliga och, tyvärr, olagliga läkemedel de kan ha tagit. Om vi saknar ett sådant instrument inom dopningsområdet i Europa, i EU och i världen, då kommer våra ord inte att väga särskilt tungt så länge som vi inte har denna oberoende, fortlöpande medicinska övervakning. 
Toussas,
   – Herr talman! Den verkliga orsaken till det väldiga problemet med dopning inom idrotten är idrottens kommersialisering genom den kapitalistiska produktionsmetoden, vars mål är att öka vinsterna för de monopolistiska företagsgrupperna. Med andra ord accepterar man att en idrottsutövare kan vara professionell och att det därför kan finnas en professionell idrott.
När ett idrottslag är en affärsverksamhet kräver marknaden att idrottsutövaren och laget till varje pris vinner för att kunna marknadsföra och sälja företagsgruppernas produkter, det vill säga för att öka deras vinster. Barn och unga människor blir föremål för en hänsynslös exploatering. Det förekommer till exempel en stor mängd farmaceutiska preparat i snabbköpen, där de är fritt tillgängliga och fördärvar idrottens alla moraliska värden. Dessa preparat har dessutom allvarliga och smärtsamma återverkningar på unga människors fysiska och mentala hälsa.
Låt mig särskilt uppmärksamma den skenhelighet som förekommer inom de internationella organisationerna och i deras förbindelser med de större företagsgrupperna, med resultat att dussintals farmaceutiska ämnen tillåts säljas och att dess användning inom idrotten är tillåten.
Enligt vår uppfattning är idrott ett socialt fenomen som inte kan bli föremål för vinsttänkande. Det behövs en politisk omläggning inom idrotten. Alla former av professionalism måste avskaffas, alla förbindelser mellan företagen och idrotten måste vara strikta, och den omfattande amatöridrotten måste förstärkas.
Låt mig slutligen säga följande: så länge som denna i huvudsak antifolkliga politik fortsätter, som bygger på ett vinstmotiv och på kapitalets konkurrenskraft, kommer återverkningarna på unga människor och idrotten att blir smärtsamma. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    –  Herr talman, mina damer och herrar! Enligt utskottet för kultur och utbildning påvisade Olympiska spelen i Aten att dopning inom idrotten är ett verkligt hot. Ändå var den enda anledningen till att så många fall av dopning spårades vid de senaste Olympiska spelen att Internationella olympiska kommittén, under ledning av den nya ordföranden Jacques Rogge, till sist vidtog kraftfulla åtgärder för att bekämpa dopningen. Politisk vilja spelar ofta en stor roll under sådana här omständigheter. Vi är alla medvetna om att Förenta staternas olympiska kommitté har tystat ner de fall av dopning där amerikanska tävlande, särskilt deras friidrottare, varit inblandade, och att detta har fortsatt tills helt nyligen. Vi bör inte göra oss några illusioner om att kampen mot dopning enbart medför att ambitionerna hos vissa tävlare, tränare och förkämpar omintetgörs. Det medför också en kamp mot den väldiga läkemedelsindustrin och mot mäktiga och välfinansierade lobbyister. De strategier som vi kan tillämpa i den här kampen är stränga påföljder, till exempel att omedelbart införa ett ovillkorligt och livslångt tävlingsförbud, tydliga regler för att se till att ingen är mer jämlik än någon annan och nya metoder för att spåra dopning med en alltmer sofistikerad teknik, som tidigare talare påpekade. I likhet med politiken kommer idrotten alltid att vara en smutsig verksamhet, men det finns definitivt utrymme för idrottens företrädare att undanröja missförhållandena. Detta är tanken bakom resolutionsförslaget, och jag vill tacka föredragandena för att se till att så är fallet. 
Schmitt, Pál (PPE-DE ).
   – I konstitutionsfördraget omnämns idrotten både som ett viktigt redskap inom utbildningen och som ett medel för att utveckla social sammanhållning och en hälsosam livsstil. Dopningen äventyrar idrottens själva väsen, eftersom den omintetgör principen om lika möjligheter och i högsta grad kränker fair play-känslan; prestationsförmågan återspeglar inte längre kvantiteten och kvaliteten på det arbete som lagts ned. Dopningen är farlig för de tävlande själva; litteraturen berättar om hundratals svåra olyckor. Enligt Internationella olympiska kommitténs tidigare ordförande, Juan Antonio Samaranch, innebär dopning idrottens död. Farliga prestationshöjande medel har även visat sig på fritidsidrottens och gymmens område. Produktion, handel och konsumtion av dessa medel pågår nu i stor skala; miljontals människor är berörda och i riskzonen.
Över hela världen förs kampen mot dopning på tre nivåer: 1) förebyggande, information och utbildning, 2) provtagning före, under och efter tävlingar med hjälp av de senaste vetenskapliga metoderna, 3) beslut om stränga påföljder eller sanktioner, som är tillräckligt kraftfulla för att verka avskräckande. EU kan delta i de två första av dessa övergripande, koncentrerade insatser för att bekämpa dopningen, eftersom brottsbekämpning inte ligger inom vårt behörighetsområde. Vissa länder har redan antagit lagstiftning som ger stränga påföljder för dopning, liknande dem för narkotikamissbruk.
Jag för min del rekommenderar också att vi intar en aktiv roll för att rensa upp i, eller om ni så vill, rädda idrotten. Låt oss ta konstitutionens budskap på allvar och samarbeta mer än hittills med Internationella antidopningsbyrån. För närvarande har endast 12 av EU:s 25 länder ett officiellt godkänt laboratorium. Låt oss hjälpa de övriga 13 att få tag på dessa värdefulla tekniska hjälpmedel. Låt oss upprätta ett för EU gemensamt testnätverk för att underlätta ett nära samarbete, både inom testområdet och inom den idrottsvetenskapliga forskningen. Låt oss inte glömma bort att man inom idrottsvetenskapen redan håller på att undersöka en ny form av dopning som kan visa sig vara ännu farligare än de tidigare formerna, nämligen genetisk dopning. Jag rekommenderar också att EU-ombudsmannen skapar en mekanism som gör det möjligt för EU:s medborgare att rapportera all eventuell framställning, handel eller konsumtion av dopningsmedel som de kommer i kontakt med. 
Prets (PSE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Europeiska unionen har vid ett flertal tillfällen – i resolutioner och i rådets slutsatser, i Helsingforsrapporten om idrott, i betänkandet från utskottet för kultur och utbildning, under utfrågningar och så vidare – hänvisat till problemet med dopning; EU har både krävt och följt olika tillvägagångssätt. Men faktum är att dopningen inom idrotten ökar. Läkemedelsindustrin utvecklar produkter, förbättrar dem ständigt, gör dem allt svårare att upptäcka och för ut dem på marknaden i olika former. Läkemedelsindustrin gör dessutom produkterna tillgängliga för en allt större intressegrupp. De som motsätter sig denna utveckling måste motarbeta den genom att i större utsträckning lyfta fram den i ljuset.
Jag ber därför kommissionen att prioritera utredningen av dopningen i forskningsarbetet inom sjunde ramprogrammet för forskning och att bevilja ytterligare anslag för detta. EU:s konstitution kommer att öppna nya möjligheter för bland annat idrotten och jag kan bara hoppas att konstitutionen röstas igenom och befäster dessa möjligheter. Idrotten fyller en viktig uppgift i samhället; den bör inte tyngas ned av dopning och rasism, vilket misskrediterar det arbete som tusentals entusiaster utför. 
Martin, Hans-Peter (NI ).
   – Herr talman! Alla de som hittills har bidragit till denna så kallade debatt genom att läsa upp texter har uttryckt sitt häftiga motstånd mot dopningen. Icke desto mindre finns det troligtvis två olika sorters människor med intresse för idrott. Det finns de som åtminstone delvis tänker på de framgångar dopningen kan ge och uppenbarligen är för dopning och inte låtsas se den, och så finns det de som är emot. Det säger sig självt att jag räknar mig själv till den senare gruppen. Jag anser att varje dopningsfall är ett slag mot dem som intresserar sig för idrotten, och särskilt för de unga. Vår vän på vänsterkanten hävdade att dopningen är oskiljaktigt förenad med kapitalismen, och främmande för totalitära stater. Jag anser att fallet är det motsatta. Att hålla idrotten ren blir allt viktigare i takt med att de ekonomiska villkoren hårdnar och de problem som småföretagen och egenföretagarna står inför blir allt större. Därför har vi en verklig möjlighet att sätta stopp för dopningen.
När det gäller det sjunde ramprogrammet för forskning skulle jag ändå välkomna att ni koncentrerar er på fotbollen. Här gäller det praktiska frågor: är det verkligen så att G 14 – sammanslutningen som framför allt övervakar Champions League – förhindrar dopningskontroller? Stämmer det att i synnerhet ungdomslagen undviker att utföra dopningstester? Jag kan bara uppmana er att garantera öppenhet inom dessa områden. 
Beazley (PPE-DE ).
   – Herr talman! Denna debatt har, i alla fall när det gäller de flesta bidragen, varit mycket värdefull. Hela frågan om dopning inom idrotten har under den senaste tiden fått mycket mer uppmärksamhet, vilket är viktigt.
Det finns tre problem med dopning. För det första förvanskar den själva idrottens natur. De som med otillåtna medel skaffar sig fördelar gentemot sina medtävlare förstör helt enkelt hela syftet med idrotten. För det andra är den som vi vet skadlig för idrottarnas hälsa. För det tredje anser jag att den skadar samhället eftersom den förmedlar budskapet att det enda syftet är att vinna till varje pris. Flera kolleger har nämnt de avsevärda finansiella fördelar som kan vinnas i dag, vilket gör denna fråga ännu mer invecklad. 
Flera kolleger med erfarenhet av olympiska spel är närvarande, och jag tror att tre medlemsstater kandiderar till att bli värdland för Olympiska spelen. Anser kommissionsledamoten att det skulle kunna vara lämpligt, även innan konstitutionen har ratificerats, att rådet antar en resolution som inte enbart fördömer dopning inom idrotten, utan också fastslår vilka åtgärder de individuella regeringar som har ett starkt intresse av att bli värdland för Olympiska spelen tänker vidta?
Min sista fråga handlar om att vinna till varje pris. Ett av de mest minnesvärda ögonblicken i de senaste olympiska spelen var när en långdistanslöpare som såg ut att vinna förhindrades att göra det genom att en åskådare helt enkelt sprang ut och stoppade honom. Han fick en särskild utmärkelse för att han fortsatte att springa trots att det var uppenbart att han inte längre hade någon chans att vinna.
Jag menar att vi måste återgå till idrottens grundläggande syfte om vi skall appellera till de unga och samhället i stort. Dopningen är ett gissel som vi måste ta itu med. 
Borg,
   . – Herr talman! Jag har lyssnat mycket noggrant till de närvarande ledamöternas synpunkter. Ni har, liksom vi, ett starkt engagemang för att göra vad vi kan för att få en effektiv kampanj mot dopning inom idrotten. Så som har påpekats har dopningen långtgående effekter på våra samhällen, inte minst på ungdomarna. I och med att konstitutionen träder i kraft kommer kommissionen att ha en tydlig rättslig grund. Innan dess kommer vi att fortsätta att vidta nödvändiga åtgärder för att förbereda inför detta. 
Parlamentet har helt riktigt pekat på flera olika nivåer på vilka man kan ta itu med denna fråga. Kommissionen anser att förebyggande arbete är en viktig del av våra ansträngningar. Våra åtgärder måste därför fokusera på utbildning, forskning och information. Kommissionsledamot Figeľ är fast besluten att föra frågan vidare inom ramen för budgetmedlen och som förberedelse inför konstitutionens ikraftträdande.
Jag övergår nu till några konkreta frågor som har tagits upp. Den första frågan gäller förbindelserna med förbunden och den internationella antidopningsbyrån (WADA). Ján Figeľ är angelägen om att utveckla sådana förbindelser och har redan hållit ett antal möten i detta syfte.
När det gäller finansieringen av den internationella antidopningsbyrån, skulle jag vilja påpeka att vi finansierar den från fall till fall genom projekt. Vi finansierar inte själva internationella antidopningsbyrån på grund av vissa problem som vi alla känner till.
När det gäller forskning samarbetar, som jag tidigare nämnde, kommissionsledamöterna Ján Figeľ och Janez Potočnik, och vi hoppas att det leder till ett bra resultat.
När det gäller frågan om en europeisk plan vill jag påminna er om den befintliga stödplanen från 1999. Konstitutionens ikraftträdande kommer att ge oss en stabilare grund för vidare åtgärder.
En fråga ställdes angående lika möjligheter inom idrotten. Kommissionsledamot Figeľ känner varmt för denna fråga och tar extra stor hänsyn till den. Vår inspirationskälla är Geneviève Fraisses betänkande som antogs av parlamentet 2003.
En annan fråga som ställdes handlade om Unescos konvention om dopning. Kommissionen följer arbetet vid detta organ och kommer att fortsätta att göra det i framtiden. Jag har också noterat Christopher Beazleys förslag och kommer att vidarebefordra det till Ján Figeľ.
Kommissionen välkomnar parlamentets resolution om kampen mot dopning inom idrotten. Kommissionen har varit mycket aktiv och har tagit initiativ på detta område under de senaste sex åren, vilket jag påpekade i mitt inledningsanförande. Vi kommer att fortsätta våra ansträngningar, med stöd av medlemsstaterna och Europaparlamentet. Parlamentets resolution kommer att hjälpa kommissionen, tillsammans med parlamentet, att fortsätta sitt arbete och sina åtgärder mot dopning.
Kommissionen har inget att invända mot ändringsförslagen 1 och 2. I synnerhet ändringsförslag 2 skulle kunna bidra till en effektiv kamp mot dopning. 
Talmannen
   . – Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00. 
Talmannen
   . – Nästa punkt på föredragningslistan är en muntlig fråga (O-0037/2005 – B6-0169/2005) till kommissionen från Nikolaos Sifunakis om förslaget till Unesco-konventionen om kulturell mångfald. 
Sifunakis (PSE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Denna muntliga fråga från utskottet för kultur och utbildning och det följande resolutionsförslaget om Unesco-konventionen om kulturell mångfald är ett resultat av vårt utskotts starka intresse för att göra framsteg i förhandlingarna om denna viktiga text.
Förslaget till Unesco-konventionen följer på Unescos allmänna förklaring om kulturell mångfald från november 2002, som var ett positivt steg mot internationellt samarbete, men som har visat sig vara ett otillräckligt svar på hoten mot dagens kulturella mångfald från den intensiva globaliseringen inom marknaden för kulturprodukter och kulturella tjänster.
Unesco-konventionen har som mål att värna och främja mångfalden i kulturella innehåll och konstnärliga uttryck genom lämpliga åtgärder, och syftar till att underlätta kulturpolitikens utveckling och att främja ett mer omfattande internationellt kulturutbyte.
Konventionen bör enligt vår mening bli ett redskap för internationellt samarbete till förmån för kulturell utveckling. Vi anser att förslaget till konvention utgör ett allvarligt försök att ta itu med de utmaningar som den kulturella mångfalden ställs inför genom globaliseringen och den internationella handelspolitiken. Vi hoppas alla att den kommer att utgöra ett bindande normgivande instrument för att skydda den kulturella mångfalden.
Detta är den enda vägen framåt för EU, mot bakgrund av till exempel de amerikanska TV- och filmproduktionernas herravälde på de europeiska marknaderna. Jag vill bara påminna er om att de amerikanska produktionerna står för mellan 60 och90 procent av inköpen av audiovisuellt material i EU:s medlemsstater, medan motsvarande andel för EU på den amerikanska marknaden endast är i storleksordningen 1–2 procent.
Inom dessa ramar har det emellertid gjorts ansträngningar från ett begränsat antal icke-europeiska länder, huvudsakligen i den engelsktalande världen, för att försöka försvaga den föreslagna Unesco-konventionen. Därför måste vi stå emot pressen från dessa få men starka länder, så att konventionens slutliga text tydligt framhäver parternas rätt att utveckla, upprätthålla och genomföra politik och lagar avsedda att främja och skydda kulturell mångfald och pluralistiska medier. Det är nödvändigt att kraftfullt motarbeta varje försök att genom den aktuella konventionen på något sätt urvattna eller försvaga dessa rättigheter.
Mot bakgrund av att det också inom unionen finns olika uppfattningar när det gäller konventionens innehåll bör medlemsstaterna göra sitt yttersta för att samordna sina ståndpunkter, både sinsemellan och tillsammans med gemenskapen. Här bör det påpekas att varje brist på sammanhållning kommer att undergräva unionens ståndpunkt och trovärdighet under förhandlingarna.
Därför insisterar vi på att Europeiska unionen och medlemsstaterna under förhandlingarna om konventionen och utarbetandet av dess slutsatser inte gör något som skulle kunna äventyra den kulturella mångfalden eller undergräva regeringarnas möjlighet att stödja kulturell mångfald.
Följaktligen är förhållandet mellan den internationella handelslagstiftningen och den framtida Unesco-konventionen en huvudfråga som bör åtgärdas på bästa möjliga sätt och som under inga omständigheter får ges lägre prioritet.
Vi anser också att konventionen skall erkänna den mycket viktiga roll som public service spelar, särskilt radio- och TV-programföretag som verkar i allmänhetens tjänst, i ett försök att skydda, stödja och utveckla den kulturella mångfalden.
Herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Mot bakgrund av Europeiska kommissionens ständiga närvaro vid förhandlingarna och med hänsyn till Europaparlamentets starka intresse för förhandlingarnas framåtskridande och dess institutionellt skyddade rättighet att i varje skede av förhandlingsförloppet och vid ingåendet av internationella avtal omedelbart och utförligt informeras, begär vi följande:
· Europaparlamentet uppmanar kommissionen att informera om de framsteg som görs med avseende på förhandlingarnas innehåll och tidsplan, och
· Europaparlamentet ber att få veta exakt när texten väntas vara färdig, så att den kan godkännas av Unescos generalförsamling i Paris i oktober 2005.
Kan kommissionen vara vänlig och ge oss detaljerade uppdateringar om de olika ståndpunkter som framgått inom ramarna för förhandlingarna? 
Borg,
   . – Jag skulle vilja tacka ledamöterna för frågan, som tillåter mig att på kommissionsledamot Figeľs vägnar informera Europaparlamentet om det rådande läget för de pågående förhandlingarna om en Unescokonvention om kulturell mångfald.
Detta sker i linje med parlamentets önskan att hållas informerat om diskussionerna i denna fråga inom ramen för Unesco. Den muntliga frågan och förslaget om en resolution om Unesco är en fortsättning på parlamentets betänkande och resolution om skyddet och främjandet av den kulturella mångfalden: de europeiska regionernas roll och internationella organisationers (exempelvis Unesco och Europarådet) roll. Dessa antogs den 2 december 2003 respektive den 14 januari 2004 och föredragande var Christa Prets.
Båda texterna har uppmanat kommissionen att regelbundet informera parlamentet, i synnerhet utskottet för kultur och utbildning, om förhandlingarna i Unesco. Kommissionen svarade positivt på uppmaningen.
De mellanstatliga förhandlingarna inleddes i september 2004 i enlighet med Unescos preliminära tidsplan för förhandlingarna om den framtida konventionen, och förhandlingarna om sakfrågan inleddes i december 2004 med beredningsgruppens första sammanträde. Några veckor efter att beredningsgruppens sammanträde hade avslutats accepterade kommissionen parlamentets inbjudan att medverka i en miniutfrågning om Unescoförhandlingarna. Detta sammanträde hölls den 25 januari 2005 med ledamöter av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, med Pál Schmitt som ordförande. Det gav upphov till en konkret diskussion med kommissionen och det luxemburgska ordförandeskapet om den pågående förhandlingsprocessen. Kommissionen deltar gärna i liknande sammanträden i framtiden. Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott har redan planerat ett sådant sammanträde senare denna månad.
Förhandlingarna har kommit i gång ordentligt i Unesco. Ur EU-synpunkt genomfördes den senaste förhandlingssessionen i februari i en god samarbetsanda, i enlighet med en uppförandekod som antogs av Coreper den 27 januari 2005. Enigheten i EU:s representation har noga respekterats under hela sessionen på grundval av gemensamma ståndpunkter som har klargjorts på ett antal samordningsmöten på gemenskapsnivå.
Europeiska unionen har med en enda röst blivit en referenspunkt för debatten och en viktig förhandlingspartner. Kommissionens observatörsstatus i Unesco är förenad med ett flertal restriktioner som begränsar dess förhandlingsutrymme. Europeiska unionen har därför lagt fram ett önskemål om att Europeiska gemenskapen skall få fullständig deltagarstatus i dessa förhandlingar, och detta kommer att diskuteras i Unesco i april.
Trots att sessionen i februari inte utmynnade i något nytt konsoliderat utkast till konvention är slutresultatet av denna förhandlingssession positivt i förhållande till Europeiska unionens förväntningar och ståndpunkter. Den allmänna inriktning som är resultatet av plenardebatterna ligger i linje med Europeiska unionens gemensamma ståndpunkter, även när det gäller förbindelserna med andra instrument.
Unescos styrelses aprilsession kommer att bekräfta sammankallandet av en ny mellanstatlig förhandlingssession, som preliminärt planeras äga rum mellan den 25 maj och den 4 juni 2005. Den kommer också att diskutera Europeiska gemenskapens begäran om högre status i de pågående förhandlingarna.
De viktigaste kommande stegen i den preliminära tidsplanen för förhandlingarna i Unesco är följande: Styrelsens vårmöte kommer att hållas 18–28 april 2005. Under denna session kommer man i synnerhet att diskutera Europeiska gemenskapens önskemål om att få en högre status i Unesco under de pågående förhandlingarna om den framtida konventionen. Nästa mellanstatliga förhandlingssession planeras att hållas mellan den 25 maj och den 4 juni 2005, och styrelsens höstmöte kommer att hållas 13–29 september 2005. Slutligen kommer generalkonferensen att äga rum den 3–21 oktober 2005 då konventionen om kulturell mångfald kommer att antas enligt den preliminära tidsplanen.
På kommissionsledamot Figeľs vägnar vill jag tacka parlamentet, och i synnerhet utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, för dess tidiga och aktiva deltagande i Unescoförhandlingarna och dess allmänna stöd för kommissionen i denna process. 
Hieronymi,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Eftersom Europeiska unionen är en ekonomisk och värdebaserad gemenskap kräver vi, och har hittills i fördragen säkerställt, att vi inte bara skall ha en fungerande inre marknad, utan att vi också – på samma gång och med likvärdig status – skall skydda den kulturella mångfalden.
Skyddet av kulturell mångfald i Europeiska unionen är inte något som har inletts i strid med medlemsstaterna: tvärtom, det innebär uttryckligen ett skydd av den kulturella mångfalden inom dessa länder. Men om vi skall skydda denna kulturella mångfald över hela världen, måste vi göra det tillsammans – inom Europeiska unionen och inom Unesco.
Vi har tre krav på medlemsstaterna och kommissionen när det gäller förhandlingarna: För det första bör Unesco-förhandlingarna avslutas i god tid före nästa förhandlingsrunda om internationell handelslagstiftning inom WTO och GATS. Oktober 2005 är följaktligen ett kritiskt datum, för annars hamnar vi i ett ofördelaktigt läge när det gäller handelslagstiftningen, och det finns en risk att Unesco försenas med att ta fram ett rättsligt instrument.
För det andra behöver vi ett effektivt instrument. Med effektivt menar jag att det verkligen garanterar jämlikhet, och ”maktbalans” mellan handels- och kulturlagstiftningens rättsliga instrument.
För det tredje måste Europeiska unionen verkligen inrikta sig på kulturell mångfald i den egna lagstiftningen, vilket innebär att den inte får försvinna i handelslagstiftningen i tjänstedirektivet. I stället måste vi lyfta ur de audiovisuella tjänsterna från förslaget till tjänstedirektiv för att inte förlora trovärdighet i Unescos ögon eller minska vår kraft att förhandla med dem.
Prets,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot! Den 16 november 2004 gav rådet kommissionen i uppdrag att förhandla om Unesco-konventionen om skydd för mångfalden i kulturella innehåll och konstnärliga uttryck. Parlamentet har också uttryckt sin åsikt om konventionen genom att rösta för antagandet av det initiativbetänkande som jag lade fram i detta ärende.
Som Ruth Hieronymi nyss sade håller man på att förbereda förhandlingarna inför Unescos generalkonferens, som kommer att hållas i oktober. Alla punkter på dagordningen måste gås igenom och fullbordas före slutet av maj. Därför måste parlamentet offentliggöra sin ståndpunkt för att kunna påverka.
Vad innebär detta? Det innebär att varje stat kommer att ha rätt att bibehålla, införa och utveckla politik och lagstiftning för att främja kulturell mångfald och pluralistiska medier. Detta kommer inte att bli föremål för andra internationella avtal och under inga som helst omständigheter för WTO-avtalet. Konventionen måste tillhandahålla en enkel, enhetlig och bindande mekanism för att kunna lösa tvister och möjliggöra att rättspraxis avseende kulturell mångfald kan utvecklas inom internationell rätt.
För att uppnå dessa mål krävs det att kommissionen intar en tydlig ståndpunkt och vidtar åtgärder för att åstadkomma bästa möjliga samordning mellan de 25 medlemsstaterna. Vid tidpunkten för de första mötena med experter från de olika staterna, som ägde rum i Paris i september i fjol, talade EU ännu inte med enad röst. Frankrike var ett av de länder som var för, Finland var bland dem som förhöll sig neutralt, och Förenade kungariket, Danmark och Nederländerna var bland dem som var emot.
Nu när kommissionen endast kan uttala sig genom det luxemburgska ordförandeskapet står vi inför en ny situation, vars motsvarighet vi inte upplevt tidigare, och intrycket är att EU inte finns representerat. Detta får mig att upprepa min uppmaning till företrädarna att noggrant ompröva sitt strategiska tillvägagångssätt för att undvika oenighet och osäkerhet.
Vad som är värt att notera på den positiva sidan är att kommissionen har motsatt sig att Unesco-konventionen skall vara underordnad WTO:s bestämmelser. För att konventionen skall bli effektiv behöver vi en internt sammanhängande och bindande text. Jag anser att vi definitivt måste avsluta nästa förhandlingsrunda – som redan har nämnts – innan WTO har avslutat sin förhandlingsrunda. Förenta staterna har redan i viss mån lyckats destabilisera Kanada, ett land som alltid har haft en ledande roll inom detta initiativ, och samtidigt också lyckats hitta nya allierade i form av Nya Zeeland, Indien och Australien.
Kulturen skall inte underordnas ekonomiska hänsyn; den är en marknad i sig, som behöver egna regler för att kunna bibehålla och utveckla sin mångfald. Detta är något som vi alla har ansvar för. 
Drčar Murko,
   Tack, herr talman. Ett erkännande av den kulturella mångfalden, som i praktiken innebär samlevnad mellan människor med olika traditioner, innebär också respekt för olika kulturella traditioner. Att respektera kulturell mångfald innebär en möjlighet att förstå andra människor och att acceptera dem som de är. Tvärkulturella förbindelser kan vara ytterst givande och berika samhället med ett särskilt slags mervärde, och samtidigt dämpa spänningar i mänskliga relationer.
Principen om kulturell mångfald innebär respekt för våra medmänniskor på grund av deras goda mänskliga kvaliteter och inte på grund av deras ursprung. Om denna princip får fäste i samhället blir den ett naturligt hinder mot åtskillnad och splittring.
Det har visat sig att liberala samhällen med kulturell mångfald också är de mest framgångsrika samhällena ekonomiskt sett. Det slags samhälle som utvecklades i Europa under 1900-talet kan, trots de två världskrigen, räknas till den mänskliga civilisationens största landvinningar.
Tidigare trodde vi att dessa landvinningar inte längre kunde ifrågasättas, men vi misstog oss. Varifrån kom exempelvis plötsligt det stora antal människor som godkände den etniska rensningen under 90-talet, det mest brutala förnekandet av den kulturella mångfalden?
Åtskilliga, men tack och lov, isolerade händelser vittnar om att rimliga rättesnören kan vändas till sin motsats. Om samhällen börjar tolerera hatfyllda tal, om extremistpolitiker ostraffat kan yttra nedsättande ord om andras kulturer, då innebär det att bromsarna inte fungerar. Allmänheten är mindre lyhörd, och de som varnar för intolerans mot andra kulturer beskrivs ofta själva som intoleranta.
Kanske har vi verkligen förväntat oss alltför mycket från den multikulturella modellen, och idealiserat den, men en sak är säker numera: trots bristerna vet vi att principen om fredlig samlevnad mellan människor från olika kulturer inte har något likvärdigt alternativ. Åtgärder för att främja ett globalt kulturutbyte och förslaget till Unescos dokument, som vi i dag har behandlat, är ett stort bidrag och en gemensam politisk och ekonomisk investering för framtiden.
Tack. 
Trüpel,
   – Herr talman! Även jag vill betona hur avgörande det är att denna konvention i politiska ordalag stöds av principen om konstens och kulturens dubbla karaktär. Å ena sidan handlar det om varor, men konst och kultur är aldrig enbart varor; de är alltid bärare av en mening, en identitet och ett estetiskt uttryck. Det är den avgörande orsaken till att de inte enbart kan göras till föremål för marknadsprocesserna och liberaliseringens logik. Detta gäller för mångfalden inom medierna, och i synnerhet för skyddet av public service-producenterna av radio och TV, som garanterar en viss kvalitet och gör anspråk på att ge så många som möjligt tillgång till kultur. På grund av att de rena marknadskrafterna och den doktrinära liberaliseringen äventyrar ett sådant synsätt är det viktigt att vi politiskt sett är framgångsrika när det gäller att säkra denna konvention om skydd av kulturell mångfald.
Även jag vill betona att det är absolut nödvändigt att vi förblir starka och enade under dessa förhandlingar och att EU:s medlemsstater verkligen talar med enad röst. Internt sett måste parlamentets deltagande – även i definitionen av ett uttryckligt mandat – garanteras. Vad som är kritiskt externt sett, och som redan har nämnts, är att förhandlingarna med Unesco avslutas i god tid, så att vi inte hamnar på efterkälken inför förhandlingsrundorna inom WTO och GATS.
För att vi, och vårt skyddade avtal, inte skall stå passiva inför marknadens logik, och bli föremål för den, behöver vi ett effektivt rättsligt instrument. Det vi kräver av världen utanför måste också skyddas inom Europeiska unionen. Därför måste tjänstedirektivet även fortsättningsvis garantera ett skydd av den kulturella mångfalden, och därför skall det inte omfatta dessa föremål. 
Portas,
   – Herr talman! I sitt tal påpekade Mojca Drčar Murko med rätta att avsikten med kulturell mångfald är att försvara och skydda minoriteter. Alla kulturer i dagens globaliserade värld är numera minoritetskulturer, men marknaderna återspeglar inte denna verklighet, och denna motsägelse är roten till problemet. Motpolen till kulturell mångfald är okunnighet och de människor som uppfattar kulturen som en handelsvara, jämte de som hävdar att globala medianätverk enbart utgör plattformar i syfte att ”producera innehåll”.
Detta är den rådande trenden vid internationella handelsförhandlingar och den kommit till ytan inom EU och olika regeringar, till exempel i förslaget till direktiv om avreglering av tjänster. Därför är den här debatten så viktig just nu. Den ståndpunkt som parlamentet och utskottet för kultur och utbildning har är att man måste hitta en annan väg framåt, en väg som ålägger parlamentet, EU:s institutioner och samtliga medlemsstater att eftersträva helt andra prioriteringar, en annan politik och andra instrument.
Resolutionen är mycket tydlig. Medlemsstaterna har en skyldighet att skydda den kulturella mångfalden, att skydda pluralistiska medier och att vidta åtgärder och satsa på att skapa, framställa och sprida kulturprodukter. Medlemsstaterna har helt enkelt en skyldighet att inta en fast hållning och detta är, återigen, målet för vårt krav att EU snabbt skall anta en enad och beslutsam ståndpunkt i dessa förhandlingar. 

Salvini,
   . –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Bortsett från några få betänkligheter och farhågor är vi positiva till resolutionen, med hänsyn till att den måste fylla sin uppgift och uttrycka en gemensam ståndpunkt. Jag skulle dock vilja uttrycka vissa tvivel om hur den kan antas och genomföras i enskilda medlemsstater.
Jag lyssnade tidigare på det tal som hölls av en medlem av gruppen Alliansen liberaler och demokrater för Europa och jag skulle vilja veta vilka kriterierna är för vad man tolererar och inte tolererar vid beslut om vem som får lov att tala i en TV-kanal. Jag beklagar att i exempelvis Italien skulle en resolution om kulturell mångfald – en titel som jag tror att vi alla kan enas om – användas som ett vapen mot en politiker som, även om han inte företräds av mig, lätt kan identifieras som premiärministern.
Olika företrädare för utskottet för kultur och utbildningsfrågor, inklusive de som praktiskt taget aldrig deltar i dess arbete, använder projekt som detta för debatter om inrikespolitik som har föga samband med det faktum att kultur inte är en vara eller en marknad. I fråga om kulturell mångfald har vidare mycket sagts om minoritetsspråken. Jag har dock intrycket att dessa språk sällan skyddas.
Jag skulle vilja fråga kommissionen hur många europeiska språk som riskerar att försvinna. Jag tänker på katalanska, baskiska, språken i mitt hemland: lombardiska, piedmontesiska, liguriska och venetianska. Det är en sak att argumentera för språklig mångfald rent abstrakt. Det är något helt annat att i praktiken skydda de språk som globaliseringen försöker förstöra.
Förutom resolutionen, som vi, medlemmarna av och gruppen Självständighet/Demokrati är för, är jag fundersam över vad syftet kan vara med ett dokument som detta i de enskilda medlemsstaterna. Framförallt skulle jag vilja veta vilka instrument och ekonomiska medel Europeiska unionen kommer att använda för att insistera på att skydda enskilda språk så att det förslag som vi är på väg att godkänna inte bara blir en vag resolution, utan får positiva resultat i de berörda regionerna. Slutligen hoppas jag verkligen att kommissionen utarbetar en karta över de europeiska språk som riskerar att dö ut, medan parlamentet tiger och ägnar sig åt andra frågor. 
Libicki,
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Ämnet för vår debatt här i dag är kultur, men vi måste fråga oss själva vad vi menar med det ordet. Betyder kultur allt det som omger en person och hans eller hennes hela livsstil, eller enbart kulturprodukter som målningar, skulptur, arkitektur, musik och inte minst alla filmer, som redan har nämnts här i dag? Vi får inte glömma bort att den roll som staten spelat som kulturmecenat alltid haft stor betydelse, men aldrig varit avgörande. Man kan inte undgå att nämna Mediciernas eller påvarnas roll i samband med Italiens magnifika renässanskonst, men det var inte deras förtjänst att renässanskonsten nådde sin höjdpunkt vid den tiden. På samma sätt innebär inte det faktum att de tyska prinsarna verkade som välgörare under 1700- och 1800-talen att det var deras förtjänst att så underbar musik utvecklades i den delen av världen. Ingen kan ta äran av att Chopin föddes och arbetade i Polen. Kultur kan inte styras, och vi bör därför inte låta oss förledas att tro att någon åtgärd som vi vidtar kommer att avgöra Europeiska unionens framgång inom detta område. Vi får inte glömma att marknaden också har en viktig roll att spela, och att det är därför som vi har glada minnen av de storslagna italienska filmerna på 1950-, 1960- och 1970-talen, medan amerikanska filmer numera dominerar. På den tiden var italienska eller franska filmer fullträffar, eller till och med polska filmer, som trots kommunismen faktiskt var riktigt bra, och i dag tillkommer den utmärkelsen amerikanska filmer. Medierna har uppenbart en viktig roll i den här processen, även om det är beklagligt att de ibland försummar sin plikt genom att bli helt kommersialiserade. Vi måste komma ihåg att uttalanden om att europeiska filmer är så gott som okända i Amerika och att amerikanska filmer är de ojämförligt mest populära i Europa, helt enkelt är klagovisor, och vi bör inte fästa alltför stor uppmärksamhet vid dem. Trots allt är amerikansk konst och kultur i allt väsentligt varianter på europeiska konst, även om vi inte bör vända ryggen till Henry James, Ernest Hemingway eller John Steinbeck bara för att de är amerikaner. Vi bör inte förlora hoppet, eftersom hela världen domineras av den europeiska kulturen, även om denna kultur i bland dyker upp i en amerikansk utgåva. 
Dillen (NI ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Ingen i kammaren kommer att invända när jag säger att skyddet av den kulturella mångfalden och det konstnärliga uttrycket, inte enbart i EU utan också i resten av världen, förtjänar vår odelade uppmärksamhet. Vi bör alla beklaga att dessa frågor inte ägnas mer uppmärksamhet i kammaren. I stället – så som är fallet med alla ämnen som rör samhället, däribland denna debatt – hotar ideologin ofta att få prioritet över verklig omsorg om mångfalden. Det har alltför ofta hänt att vaga och generella begrepp, däribland kulturell mångfald, har fått en annan innebörd och för somliga har fungerat som en eufemism – diskussionen om islams plats i vårt västerländska samhälle är ett exempel – i ett försök att manipulera den nödvändiga skiljelinjen mellan kyrka och stat eller jämställdhet mellan könen. Detta är bara ett exempel på hur okränkbara mål som kulturell mångfald kan tjäna mindre nobla syften när kulturrelativister tolkar dem på ett annat sätt. Vi bör därför tydligt definiera vad vi menar och identifiera de berörda parterna och, framförallt, se till att skyddet av kulturell mångfald inte leder till en normuppsättning som härrör från ideologier som påtvingas uppifrån och ned. Detta kommer enbart att vara till fördel för den konstnärliga friheten. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Bevarandet och främjandet av kulturell mångfald är en viktig uppgift både inom och utanför Europeiska unionen och en fråga som kammaren alltid har fäst stor politisk vikt vid. Frågan rör de allra viktigaste demokratiska värdena – bland annat yttrandefrihet, tolerans och dialog mellan kulturer –som förtjänar att skyddas. Den konvention som diskuteras är ett viktigt instrument för internationellt samarbete om skyddet av dessa kulturvärden. För att kunna hävda oss på den internationella scenen behöver vi ett mandat, och det får inte råda några tvivel beträffande vår ståndpunkt.
Globaliseringen är ett hot mot den kulturella mångfalden och pluralism inom medierna. Även för de nationella regeringarna ger konventionen en rättslig ram för att vidta nödvändiga åtgärder till skydd – och om så är nödvändigt även främjande – av kulturell mångfald. I motsats till vad som ofta sägs är den inte ett protektionistisk instrument, inte en carte blanche. Den förbättrar i stället det internationella utbytet av kulturvaror och främjar mångfalden.
Det är inte fråga om att vi skall ge oss ut på korståg mot WTO eller – för att vara rättfram – mot Förenta staterna. Vi vill helt enkelt att konventionen och WTO- och GATS-förhandlingarna kompletterar varandra. Det vi för närvarande har inför oss är någonting i stil med kampen mellan David och Goliat. Det här handlar om att stärka David så att han kan vinna kampen, som förs för den kulturella mångfald som vi måste beskydda. Det är av den anledningen vi behöver komma överens om en gemensam strategi inom Unesco, så att vi kan få gehör i GATS- och WTO-förhandlingarna. Jag vill understryka det som Ruth Hieronymi och Helga Trüpel sade: även inom Europeiska unionen måste vi se till att tjänstedirektivet inte blir tillämpligt på audiovisuella material. 
Badía i Cutchet (PSE ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag vill tacka Joe Borg för den information han gett oss om de pågående förhandlingarna om konventionen om kulturell mångfald.
Konventionen om kulturell mångfald måste bli ett reellt instrument för internationellt samarbete, som skyddar och främjar mångfalden av kulturellt innehåll och konstnärligt uttryck inför trycket från globalisering och internationell handelspolitik. Vidare måste den garantera pluralism inom audiovisuella medier och erkänna den fundamentala betydelsen av public service, särskilt inom etermedier.
Jag välkomnar rådets beslut att ge Europeiska kommissionen i uppdrag att förhandla på Europeiska unionens vägnar. Trots det prejudikat som skapats inom Europeiska unionen vill jag betona att Europaparlamentet måste hållas fortlöpande informerat om innehållet och tidplanen för förhandlingarna, och att det civila samhället måste beaktas.
Kulturtjänster och kulturprodukter måste behandlas både som en ekonomisk vara och som bärare av människors identitet. Jag vill framhålla att vid regleringen av dem måste man ta hänsyn till deras särskilda egenskaper, bland annat vad gäller arbetstagarna inom sektorn.
Slutligen välkomnar jag förslaget om att skapa ett observatorium för kulturell mångfald inom Unesco, som skall verka i samarbete med yrkesorganisationerna. Jag uppmanar kommissionen och medlemmarna av det internationella samfundet, särskilt Förenta staterna, Kanada och Mexiko, att stödja denna konvention som ett bindande rättsinstrument. Antagandet av konventionen under Unescos kommande generalkonferens i oktober 2005 skulle innebära att dessa mål kan beaktas i handelsförhandlingarna inom WTO på kulturområdet. 
Graça Moura (PPE-DE )
   – Herr talman! I den föreslagna Unesco-konventionen fastställs principerna för staternas suveränitet och deras rätt att vidta de åtgärder som de önskar i fråga om kultur, men har som primärt mål att avlägsna det från WTO:s jurisdiktion. Detta framkommer av artiklarna 13 och 19 i meddelandet av den 14 september 2004 från International Liaison Committee of Coalitions for Cultural Diversity, som Unesco själv distribuerar.
Jag citerar: ”The Convention must provide for a clear engagement, in unambiguous terms, by which States commit to uphold the objectives of this Convention in other fora, notably by abstaining from liberalisation commitments on culture in the context of international trade agreements.” Detta är inte bara liktydigt med att förespråka chauvinism, isolation, eller ännu värre, nya befogenheter att bevaka och blockera direkta och fruktbara kontakter mellan kulturer. Komplikationen är att hundratals specifikationer förekommer på den icke-uttömmande lista över kulturvaror som åtföljer förslaget: spel, fritidsaktiviteter och sport, mattraditioner, kläder, kulturturism, lädervaror, trä, metall, inredning, designvaror osv. Allt som är värt att nämna finns med.
I EG-fördraget behandlas kulturell utveckling och respekt för nationell och regional mångfald i artikel 151. Det gäller dock endast medlemsstaternas kultur. När det gäller tredjeland och internationella organisationer hänvisas i fördraget endast till samarbete inom kulturområdet. Vad vi borde göra är att se till att medlemsstaterna – alla medlemsstater – blir nöjda, inte i en Europeisk union vars nationer ibland befinner sig i en svår konflikt med varandra, och svartsjukt bevakar sina särskilda egenskaper, utan en Europeisk union där varje medlemsstats suveränitet garanteras till fullo.
Fördraget förbjuder all harmonisering av medlemsstaternas lagstiftning och regelverk på detta område. I vilken utsträckning är sålunda kommissionen involverad i den föreslagna konventionen? Avser kommissionen att indirekt dra in Europeiska unionen i det slags harmonisering som dess eget fördrag förbjuder? Kommer kommissionen att vilja att Europeiska unionen underställs WTO, vilket leder till en riskabel mängd situationer med oanade konsekvenser? 
Weber, Henri (PSE ).
   – De förhandlingar som för närvarande pågår i Unesco är oerhört viktiga för oss européer. Hittills har vi lyckats få våra principer accepterade i internationella kretsar. Mina företrädare i talarstolen har upprepat dessa principer i detta forum: kulturvaror och kulturtjänster är inte vilka varor som helst.
Kulturell mångfald är en tillgång för hela mänskligheten. Varje regering bör ha möjlighet att stödja kulturell kreativitet och spridningen av kulturen i sitt land utan att behöva underställa sig frihandelns heliga krav eller WTO:s bestämmanderätt. Vi har hittills lyckats få dessa principer respekterade och kultursektorn har undantagits från internationella förhandlingar om avreglering av tjänster inom WTO.
De som anser att kulturvaror och kulturtjänster är en del av underhållningsbranschen är dock återigen på offensiven. På deras initiativ har antalet bilaterala handelsavtal där kultursektorn ingår mångfaldigats. I Unesco försöker Förenta staternas företrädare och dess allierade med stor framgång att försvaga den text som ursprungligen lades fram om konventionen.
Det enda effektiva sättet att garantera vår rätt till kulturell identitet och kulturell mångfald är att göra den till en universell rätt som erkänns av alla nationer och som i internationella institutioner försvaras av deras företrädare. Unesco-konventionen måste bli det internationella rättsliga instrument som åberopas i frågor som gäller kulturpolitik. Den får inte underordnas andra kommersiella avtal. Den måste ha en effektiv mekanism för att hantera åsiktsskillnader. Slutligen måste den vara klar i tid för Unescos nästa generalkonferens i oktober 2005, då den kan antas. 
Borg,
   . – Herr talman! Jag har noggrant noterat vad som har sagts av de olika ledamöterna och jag kommer att vidarebefordra deras synpunkter och förslag till Ján Figeľ. Låt mig först av allt säga att kommissionen på det hela taget välkomnar parlamentets resolution om kulturell mångfald och att våra åsikter stämmer helt överens. Parlamentets resolution kommer att hjälpa kommissionen att fortsätta sitt arbete med förhandlingsprocessen tillsammans med parlamentet.
Jag skulle vilja kommentera några konkreta frågor som har tagits upp av talarna. När det gäller parlamentets delaktighet vill jag åter upprepa vårt åtagande att hålla parlamentet informerat. Vi har regelbundet vidarebefordrat information till parlamentet och i synnerhet till utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott. Nästa sammanträde kommer att hållas den 19 april och Ján Figeľ är fast besluten att fortsätta dialogen med utskottet och ta upp innehållet i de pågående förhandlingarna med utskottet. Vi vill ta vara på parlamentets idéer under förhandlingarna på bästa sätt. Parlamentets starka stöd är välkommet och till hjälp för oss i våra åtaganden.
När det gäller önskemålet om mer information om förhandlingarna vill jag säga att de flesta förhandlingarna för tillfället handlar om förfaranden. Diskussionerna om innehållet kommer senare, under sammanträdesperioderna i maj och juni. I fråga om tidsfristerna vill vi gärna se att tidsplanen respekteras så att vi kan avsluta förhandlingarna under året.
Vad de konkreta frågorna anbelangar kommer vi att vara särskilt mottagliga för skyddet av kulturell och nationell särart och vår mediesektors intressen. När det gäller frågan om språk kan jag säga att språklig mångfald är en annan aspekt av vår politik. Faktum är att kommissionen har skrivit in ett förslag om livslångt lärande i budgetplanen för 2007–2013. Språklig mångfald är en av grundpelarna i detta förslag och i det huvudsakliga utbildnings- och kulturprogrammet. 
Talmannen.
   –Debatten är avslutad.
Vid debattens avslutande har jag mottagit ett förslag till resolution(1). Omröstningen om resolutionen äger rum klockan 12.00. 
Talmannen.
   –Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om Rosa Miguélez Ramos betänkande (A6-0051/2005) om förslaget till rådets förordning om fastställande av återhämtningsåtgärder för bestånden av sydkummel och havskräfta i Kantabriska sjön och väster om Iberiska halvön och om ändring av förordning (EG) nr 850/98, och om Philippe Morillons betänkande (A6-0050/2005) om förslaget till rådets förordning om återhämtningsåtgärder för bestånden av tunga i västra delen av Engelska kanalen och i Biscayabukten. 
Borg,
   . – Herr talman! Kommissionen uppskattar det hårda och noggranna arbete som har gjorts av parlamentets fiskeriutskott vid förberedandet av denna debatt med tanke på de två dokument som parlamentet har framför sig denna förmiddag. Syftet med de åtgärder vi överväger är att skydda kommande generationers behov från den nuvarande befolkningens krav. Detta är vår definition på hållbarhet och vi anser att långsiktiga förvaltningsplaner är det korrekta rättsliga instrumentet för att uppnå detta. Jag noterar med glädje att parlamentet på det hela taget är överens med vårt sätt att tänka.
Som alltid står vårt delade åtagande att uppnå ett hållbart fiske fast. Vi kan inte nog understryka denna princip. Vi har ett gemensamt mål, men våra tillvägagångssätt kanske skiljer sig något från varandra. I detta fall skiljer vi oss på några punkter gällande detaljerna.
När det gäller planen för sydkummel och havskräfta har vi hållit samråd med de berörda parterna om fiske av dessa arter, som ofta fångas tillsammans i blandat fiske. Vi håller med om att det måste finnas en möjlighet till statligt stöd för fiskare som bedriver sådant fiske, men dessa måste fördelas rättvist mellan alla fiskare som hamnar i liknande situationer, och måste därför tillämpas inom ramen för Europeiska fiskerifonden.
Vi anser att gränsen för hur mycket de totala tillåtna fångstmängderna får ändras bör vara plus eller minus 15 procent för att stämma överens med de vetenskapliga rekommendationerna. Det finns ingen teknisk grund för att välja ett annat värde. Jag accepterar dock att detta gränsvärde tillämpas från och med det första året av planens genomförande. Vi bör inte medvetet försena återhämtningen av bestånden om detta är möjligt inom ramen för planen. Återhämtningen bör ske så snart som möjligt, och får inte ta längre tid än tio år.
Vi förstår att det finns särskilda svårigheter i Cádizbukten och att osäkerheten är stor. I enlighet med den försiktighetsprincip som man har kommit överens om i FN och i gemenskapslagstiftningen får dock inte stor osäkerhet användas som skäl för att tillämpa slappare åtgärder för bevarande. Vi kan gå med på att Cádizbukten undantas från det system för förvaltning av fiskeansträngningen som annars används, om ett alternativt men lika effektivt förvaltningssystem används i stället.
Efter diskussioner med berörda parter på denna punkt kan vi nu gå med på att ta bort de fiskeförbud som ursprungligen hade föreslagits för havskräftor, men vi anser att de bör ersättas med andra fiskeförbud som är bättre lämpade för att skydda beståndet. Beståndet av havskräftor kräver bevarandeåtgärder för att återigen kunna försörja ett betydande fiske.
Jag håller med om att tungan i Biscayabukten skulle kunna bli föremål för en förvaltningsplan med tanke på dess mindre allvarliga biologiska tillstånd, men tungan i västra delen av Engelska kanalen bör även i fortsättningen vara föremål för en återhämtningsplan. Juridiskt sett kan man inte tillämpa någon förvaltningsplan för tunga från västra delen av Engelska kanalen förrän den ligger inom säkra biologiska gränser.
Vi har kallat till ett vetenskapligt sammanträde med Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF) för att undersöka möjliga mål för fiskedödlighet för tunga som stämmer överens med den gemensamma fiskeripolitikens mål och med internationella åtaganden i FN och FN:s fackorgan för livsmedels- och jordbruksfrågor (FAO). Därför måste vi vänta med vårt ställningstagande tills vi har sett resultaten av denna utvärdering. 
Miguélez Ramos (PSE ),
   . –Herr talman! I detta betänkande, som godkändes med stor majoritet i utskottet –jag har för mig att det endast var en röst emot, och jag vill uttrycka min stora tacksamhet till alla mina kolleger – föreslås betydande ändringar i kommissionens förslag om återhämtningsåtgärder för bestånden av sydkummel och havskräfta i Kantabriska sjön och väster om Iberiska halvön. Det återhämtningsmål som kommissionen föreslår för sydkummel grundas på fiskedödlighet, medan vi i mitt betänkande enligt forskarnas rekommendationer föreslår att utgå från en idealisk biomassanivå, kompletterat med en plan för begränsning av fiskeansträngningen som bygger på geografiska områden och typen av fiskeredskap. Vidare anser vi att det system för beräkning av fiskeansträngningen som kommissionen lagt fram och som grundas på kilowatt är för komplicerat, och vi föreslår därför att den baseras på fiskedagar och att vi dessutom fastställer ett system där yrkesfiskarna är medansvariga för kontrollen av fisket.
Som vi ser det, herr kommissionsledamot, är tillämpningstiden inte något vi är beredda att förhandla om. Det är inte tillräckligt att fastställa eller besluta om fem år för denna plan. Det skulle glädja oss om fiskevattnet kunde återhämta sig på fem år, men syftet med de tio åren, i stället för de fem som kommissionen föreslår, är att möjliggöra en mer successiv och flexibel omställning av verksamheten för att därigenom uppnå ökad stabilitet för fisket utan att begränsa det egentliga målet som alla vill se uppnås, inte enbart kommissionen: att bestånden skall återhämta sig. Jag har också ändrat och lättat på de föreslagna kvantiteterna i fråga om vikt, bifångster och andra tekniska frågor, varigenom toleransgränserna blir lika dem som finns i andra redan gällande planer.
I fråga om prognoserna för havskräfta vet alla i dag att de föreslagna stängda områdena inte är anpassade till beståndsläget, och inte heller varaktigheten som föreslås vara obestämd. Herr kommissionsledamot! Enligt IEO:s rapporter är det enbart inom ett av de föreslagna områdena som det finns betydande koncentrationer av havskräfta och de finns i ett mycket mer begränsat område än det som kommissionen anger, på 100 till 140 meters djup. Vi anser därför att om en stängning beslutas bör den begränsas både till ett mindre område och till en varaktighet mellan maj och augusti.
Vi måste nämna något som kommissionen tenderar att glömma: de socioekonomiska konsekvenserna. Herr kommissionsledamot! Kommissionens förslag grundas enbart på aspekter som gäller bevarandet av resurser och nämner inte alls den socioekonomiska verkan av dess tillämpning. Jag kan försäkra er om att om kommissionens förslag tillämpas i dess nuvarande skick skulle det få en drastisk effekt på sektorn. De förbud som föreslås för havskräfta innebär i praktiken att trålning blir omöjlig i alla vatten runt Iberiska halvön, och då gäller det fiske efter flera olika arter där havskräfta utgör knappt en procent av fiskeflottornas totala fångster. Därför har jag ansett det lämpligt att infoga ett påpekande om att socioekonomiska åtgärder bör vidtas för att hantera sektorns eventuella inkomstförlust, antingen genom den nya europeiska fiskefonden, som ni har sagt, eller genom ytterligare ett specifikt instrument som Europeiska unionen kan komma att skapa. Jag är glad att den speciella situationen för Cadizbukten erkänns och att det ansetts mer gynnsamt att i detta avseende undanta den från förslaget. Herr kommissionsledamot! Dess inbegripande i återhämtningsplanen får under inga omständigheter innebära att den inte inbegriper åtgärder för dess återhämtning och hållbara förvaltning och i detta avseende vet ni att de nationella myndigheterna håller på att utarbeta en särskild nödplan för dessa fiskevatten.
Herr kommissionsledamot! Jag anser att jag som föredragande har valt det mest realistiska och genomförbara betraktelsesättet och jag måste erkänna att det stämmer att jag lagt stor vikt vid målet om resursbevarande – som jag anser vara ytterst viktigt och som, som ni nämnt, garanterar framtiden – för bevarandet av en rik, livsduglig och omstrukturerad EU-fiskesektor.
Detta är ändamålet med det betänkande jag i dag lägger fram för kammaren. 
Morillon (ALDE ),
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Fiskeriutskottets förslag till återhämtningsåtgärder för bestånden av tunga i västra delen av Engelska kanalen och i Biscayabukten lades fram för parlamentet enligt samrådsförfarandet. Det bygger på förslag som lades fram för rådet i december 2002 om bevarande och hållbar exploatering, som ni sade, av fiskbestånd som ett led i den allmänna fiskepolitiken.
Syftet med detta förslag är att se till att dessa bestånd vidmakthålls eller återigen byggs upp till säkra biologiska gränser i de två berörda regionerna inom en period av fem till tio år. Det består av fem kapitel. I det första kapitlet anges de villkor som skall uppfyllas för att uppnå planens mål. Om bestånden kan anses ligga inom dessa gränser kan rådet dock på förslag av kommissionen besluta att avbryta planen. I de övriga kapitlen specificeras de tekniska och övervakningsmässiga åtgärderna för att genomföra planen.
Under diskussioner i ämnet har det, som ni nämnt, blivit uppenbart att bestånden av tunga inte ligger under den biologiska säkerhetströskeln i minst en av de två regionerna, Biscayabukten. I stället för att anta den återhämtningsplan som avses i artikel 5 i förordningen från 2002 föreföll det därför bättre att anta en förvaltningsplan i enlighet med artikel 6 i förordningen.
Detta förslag innebär givetvis inte att det är fritt fram för fiskare att på nytt inleda okontrollerat intensivfiske, vilket med säkerhet skulle få katastrofala konsekvenser för artens fortbestånd. Det har lett till ändringar i de tekniska bestämmelser som föreslagits av kommissionen, men på ett sådant sätt att man ser till, jag citerar ”att dessa bestånd förblir inom säkra biologiska gränser”, samtidigt som det betonas, här citerar jag igen, att den ”nya gemensamma fiskeripolitiken har som mål att möjliggöra ett hållbart utnyttjande av de levande akvatiska resurserna genom ett balanserat hänsynstagande till miljömässiga, sociala och ekonomiska faktorer”.
Jag vill framhålla att parlamentet i sitt förslag i detta avseende anger att om kommissionen på grundval av den årliga bedömningen finner att något av bestånden av tunga hotas av kollaps skall den föreslå kommissionen ytterligare åtgärder för att säkerställa att det berörda beståndet återhämtas.
Detta sammanfattar huvudförslagen i betänkandet, som snart skall gå till omröstning i parlamentet utan några ändringar och som fick ett mycket brett stöd i utskottet, och varigenom vi visar en önskan att involvera yrkesfiskarna själva i forskarnas och politikernas överväganden och att jämka samman expertkunnandet hos de senare med erfarenheten hos de förra. Jag vill tillägga att de diskussioner som ledde fram till utarbetandet av betänkandet genomfördes i en synnerligen god anda och jag vill avslutningsvis framföra mitt tack till er, herr kommissionsledamot. 
Varela Suanzes-Carpegna,
   . –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag talar på min grupps vägnar, gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater, för att betona vikten av den roll som parlamentet spelar på detta område, genom sin genomtänkta strategi för att vinna tid och förbättra kommissionens ursprungliga drastiska förslag.
Denna diskussion inleddes för en tid sedan, under föregående mandatperiod. Kommissionen gav oss ett första förslag som behandlade läget för kummel och torsk lika. Vi var tvungna att stoppa det och det lyckades vi med. Läget för olika arter kan inte jämföras. Kommissionen instämde slutligen med oss och lade fram två separata förslag. Vi lyckades också skilja mellan nordkummel och sydkummel genom två olika förslag.
Allt detta hände efter en viktig gemensam utfrågning 2001 i parlamentets fiskeriutskott med företrädare för sektorn och med berörda forskare. Till slut åstadkom vi ett tillfredsställande resultat för nordkummel, och 2003 lyckades vi också att skjuta upp debatten till denna mandatperiod, vilket gjorde att sektorn och forskarna kunde lägga fram mer uppgifter och ta fram mer specifika förslag.
Jag tror att Joe Borgs besök i Spanien också varit väsentligt för att korrigera kommissionens ursprungliga förslag om sydkummel och havskräfta. Vi bör därför alla vara nöjda, eftersom jag tror att detta är rätt betraktelsesätt, så som fallet Medelhavet visar.
Jag vill gratulera vår föredragande, Rosa Miguélez, till hennes arbete och till slutresultatet i hennes betänkande och alla som har bidragit till det, inklusive de spanska och portugisiska regeringarna, både de föregående och de nuvarande, och ledamöterna i min grupp, Carmen Fraga och Duarte Freitas, för deras värdefulla bidrag. Jag vill betona att det ändringsförslag som vi i dag lägger fram för parlamentet på PPE-DE-gruppens vägnar kommer att ge medlemsstaterna större flexibilitet i tillämpningen av sina återhämtningsplaner.
Slutligen vill jag gratulera och varmt tacka Xunta de Galicia, som i den galiciska rådgivande kommittén främjade och åstadkom den nödvändiga enigheten i sektorn på detta avgörande område, eftersom deras samförstånd har gett oss en grund för att nå ett tillfredsställande och realistiskt avtal i denna kammare. 
Poignant,
   . – Herr talman, herr kommissionsledamot! Jag vill lyckönska föredraganden för att han utarbetat ett betänkande som inte bereder oss några större problem. Jag vill ta tillfället i akt att tacka yrkesfiskarna för att de fångar en av de bästa fiskar –tunga – som naturen enligt somliga, eller den gode guden enligt andra, har gett oss. Må de fortsätta fiska under lång tid framöver!
Vi behöver dra en del lärdomar av betänkandet och förslaget. För det första måste vi kunna anpassa vad vi behöver göra, och de beslut som fattats har inte tagits i strid med yrkesfiskarna. Om det finns mer tunga än vi förväntat oss, måste vi kunna anpassa oss till läget utan att vara begränsade eller låsta.
För det andra beror lugnet i hamnarna och tillförsikten inför framtiden en hel del på gott samarbete mellan yrkesfiskarna och forskarna. Den ena gruppen tror inte nödvändigtvis på den andra och enligt min mening måste vi envist försöka förbättra relationerna mellan dem. Ett forum, som inrättades som ett led i den gemensamma fiskepolitiken, anser jag vara särskilt användbart: Jag syftar på de regionala rådgivande kommittéerna. Vi måste göra det bästa möjliga med dessa organ för att se till att de två huvudkategorierna, arbetarna och forskarna, når ett så gott samförstånd som möjligt.
Herr kommissionsledamot! I detta fall blir ert arbete desto lättare eftersom vi har samma mål: att behålla största möjliga fiskbestånd i havet. Utan fisk kommer det ju inte att finnas några fiskare och utan fiskare kommer det inte att finnas någon fisk åt konsumenterna. 
Ortuondo Larrea,
   . –Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Jag vill tacka Rosa Miguélez Ramos och Philippe Morillon för de utomordentliga betänkanden de lagt fram för oss och som vi diskuterar i dag i parlamentet.
I slutet av 2003 föreslog kommissionen en återhämtningsplan för sydeuropeiska bestånd av kummel och havskräfta, som enligt Internationella rådet för utnyttjande av havet (ICES), skulle vara hotade på grund av höga nivåer av fiskedödlighet till följd av fiske av lekmogen fisk av dessa arter, vilket minskade arternas förmåga att föryngra sig genom naturlig biologisk fortplantning.
Jag har vissa reservationer om den fulla giltigheten av de rapporter om bestånden av dessa arter som vi beaktade vid utvärderingen av läget för bestånden av dessa arter, eftersom sammanslutningarna av skeppare och yrkesutövare från dessa fiskevatten, eller åtminstone de som jag har rådfrågat, hävdar att det bästa sättet att ta reda på om bestånden är hotade eller inte är att kasta ut ett nät i havet. Naturligtvis måste nätet helt uppfylla kraven i den gällande lagstiftningen. Om nätet kommer upp med fisk i, kan man inte påstå att bestånden är i fara, och de tar upp mer fisk än någonsin.
Likväl har inte någon något större intresse av att bevara fiskbestånden än de människor som får sitt levebröd av denna fiskesektor och vars ekonomi och levnadssätt är beroende av fiskbestånden och därför accepterar de i hög grad, precis som vi alla gör, att åtgärder behöver vidtas för att skydda bestånden av sydkummel och havskräfta.
Det är dock möjligt att tillämpningen av de åtgärder som föreslås kan påverka sektorns socioekonomiska verklighet och därför är det absolut nödvändigt att förordningen innehåller något slags mekanism för att mildra de konsekvenser som de planerade begränsningarna av fiskekapaciteten kommer att få för de berörda personerna, och kompensera för den skada som åsamkas sektorn.
Vidare måste yrkesfiskarna och företagen veta att detta stöd är tillgängligt för dem, för att motivera dem att i hög grad delta i de återhämtningsplaner som övervägs. Vi är också för att man kontrollerar kvantiteterna lekmogen fisk av varje art i stället för dödlighetsnivåerna och för att de åtgärder som antas skall pågå under tio år och att årsvariationerna i tillåtna fångstton inte får överstiga cirka 10 procent. 
Aubert,
   – Herr talman! Jag beklagar att jag behöver slå an en ton av missämja i den här fina samstämmigheten. Vi skulle ha velat stödja kommissionens förslag mycket mer proaktivt och vi beklagar att medlemsstaterna inför ett läge som är så allvarligt som den fortgående minskningen av fiskbestånden, må vara med smärre variationer mellan arterna, med stöd av ett stort antal parlamentsledamöter fortsätter att till varje pris systematiskt försöka urvattna de mål som skall uppnås. Även om hela världen deklarerar att de stöder bevarandet av resurser gör de inte det i praktiken och vi kan inte acceptera den situationen.
Det är därför som vi inte kommer att rösta för de två betänkandena. Tvivelsutan måste vi föra en diskussion med olika lokala parter och med yrkesfiskarna angående ändringar i och förenklingar av emellanåt alltför komplicerade åtgärder. Givetvis är det också viktigt att ta hänsyn till de socioekonomiska konsekvenserna, att ge ut kompensation på ett rättvist sätt så att den inte alltid hamnar hos samma personer, och att också bevara småskalig fiskeverksamhet, som också skall finnas kvar.
Hur mycket vi än instämmer i detta kan vi inte acceptera en systematisk reducering av kommissionens mål, som bygger på vetenskapliga uppgifter. Inte heller kan vi fortsätta prata, med tanke på läget. Det är därför vi kommer att rösta mot dessa två betänkanden, trots att vi stöder kommissionens avsikter på området. 
Guerreiro,
   – Vi menar att bestånden av sydkummel och havskräftor är sådana att återhämtningsåtgärder måste vidtas. Sådana åtgärder kommer att leda till fiskebegränsningar som oundvikligen har sociala och ekonomiska konsekvenser. I detta sammanhang måste åtgärder vidtas för att erbjuda fiskare ekonomisk kompensation för eventuella inkomstförluster som kan bli följden av tillfälliga avbrott i eller begränsningar av fisket på grund av en återhämtningsplan.
Kompensationen utgör även ett incitament för fiskare att aktivt engagera sig i genomförandet av återhämtningsplanen, eftersom huvudsyftet med planer av detta slag är att säkra fiskeresursernas hållbarhet som ett medel att skydda det framtida fisket. Följaktligen får återhämtningsplaner inte under några omständigheter leda till definitiva åtgärder för att minska fisket, som att främja skrotandet av fartyg, eller förlamandet av ekonomiskt ohållbara fiskeflottor i avsaknad av socioekonomiska kompensationsåtgärder.
Skrotandet av fiskefartyg innebär att produktionsresurser definitivt förstörs, vilket i sin tur leder till att yrkesfiskarna blir långtidsarbetslösa. Socioekonomiska åtgärder i proportion till gemenskapsbudgeten måste införlivas i denna förordning. Detta är huvudinriktningen på de ändringar vi har föreslagit och som vi anser skäliga. Vi är därför förvissade om att vi kommer att få ert stöd. 
Ó Neachtain,
   . – Herr talman! Det är inte ofta som jag kan säga att jag helt och fullt instämmer med innehållet i två separata betänkanden från fiskeriutskottet. Detta är ett sådant ovanligt tillfälle. Ordförande Morillon och vice ordförande Miguélez Ramos understryker båda behovet av att se till att återhämtningsplanernas socioekonomiska konsekvenser utreds och hanteras genom nödvändig kompensation.
För nästan exakt två år sedan sade jag i kammaren att man inte kan bortse från de sociala och ekonomiska konsekvenserna när man beslutar om och fastställer mål för återhämtningsplaner för fisk. Återhämtningsplanerna måste avvägas mellan återhämtning och bevarande av bestånden och åtgärder för att begränsa följderna för fiskenäringen. Största respekt måste visas för behovet av social, ekonomisk och regional sammanhållning och högsta prioritet måste ges åt att försvara befolkningen i de regioner som är starkt beroende av fisket.
Låt mig klart och tydligt säga det jag har sagt många gånger och kommer att säga igen varje jag gång jag får tillfälle, nämligen att den gemensamma fiskepolitiken inte bara handlar om fisk utan också, framför allt, om fiskare. Den handlar om deras familjer och deras familjers framtid, deras levnadssätt – det enda möjliga i många områden – och framtiden för hela kustsamhällen.
Både ordförande Morillon och vice ordförande Miguélez Ramos avvisar det teknokratiska tillvägagångssättet att återskapa bestånden till varje pris, och föredrar i stället att föreslå sätt att se till att bestånden hålls inom säkra biologiska gränser. Jag för min del delar detta synsätt. 
Freitas (PPE-DE )
   – Herr talman, mina damer och herrar! Först vill jag säga att jag kommer att koncentrera mig på Miguélezbetänkandet, och därför vill jag tacka Rosa Miguélez, Carmen Fraga Estévez och Daniel Varela för deras medverkan, eftersom betänkandet främst är inriktat på sydkummel och havskräfta i Portugal och Spanien.
Jag välkomnar också kommissionens förslag där man rekommenderar att man genom reformen av den gemensamma fiskepolitiken fastställer bestämmelser om skyddsplaner, återhämtningsplaner för områden och arter med hållbarhetsproblem. Utan tvekan är det dock så att vi måste göra en grundlig analys i utskottet tillsammans med de nationella myndigheterna i Portugal och Spanien, så att vi kan förverkliga kommissionens goda avsikter.
Kommissionens ursprungliga förslag skulle skada fisket i dess helhet eftersom hela fiskeflottan skulle påverkas och en återhämtningsplan för allt fiske, inklusive det portugisiska, skulle utarbetas för att skydda sydkummel och havskräfta. Vi var därför tvungna att lägga fram vissa ändringsförslag, vilka antogs. Jag anser att vi bidrog med betydande förbättringar av texten.
Jag stöder inte en del av de ändringsförslag som lagts fram i kammaren, eftersom de redan finns med i de förslag som vi utarbetade i utskottet. För att motivera det förslag som lagts fram av gruppen för Europeiska folkpartiet (kristdemokrater) och Europademokrater vill jag säga att vi önskar att medlemsstaterna skall få möjlighet att lägga fram egna förslag för kommissionens godkännande. Trots allt är det medlemsstaterna som bäst känner till situationen. Därigenom skulle vi undvika förslag med generiska begränsningar på ett problem som är specifikt och som skulle ha kunnat hanteras på ett enklare sätt. 
Capoulas Santos (PSE )
   – Herr talman! Jag vill framföra min uppfattning om Rosa Miguélez Ramos betänkande om återhämtningsåtgärder för bestånden av sydkummel och havskräfta i Kantabriska sjön och i vattnen väster om Iberiska halvön. Jag vill börja med att tacka Rosa Miguélez Ramos för hennes förträffliga arbete och utomordentliga insatser för att utarbeta betänkandet. Förslagen däri förtjänar parlamentets odelade stöd och jag är förvissad om att kommissionen kommer att ta med dem.
Vi delar helt kommissionens engagemang i fråga om behovet att skydda bestånden av sydkummel och havskräfta inom dessa områden av Atlanten och vi är medvetna om att lämpliga nödåtgärder erfordras med hänsyn till det rådandet läget. I de medlemsstater där merparten av fisket utförs har yrkesfiskarna och båtägarna mest att vinna på att dessa åtgärder genomförs korrekt. Låt mig betona att det måste vara lämpliga åtgärder, eftersom kommissionens förslag är klart överdrivna. Problemet kan inte angripas från ett enda perspektiv. Som politiska beslutsfattare är vi skyldiga att söka lösningar som ger rätt balans mellan önskan att försvara biologiska resurser å ena sidan och sociala och ekonomiska intressen å andra sidan.
Om kommissionens förslag antas skulle det få förödande effekter på den portugisiska fiskesektorn, eftersom det skulle påverka cirka 2 000 fartyg, varav de flesta fångar mycket små mängder av dessa arter. De förslag som läggs fram i de betänkanden vi har framför oss kommer att göra det möjligt att återupprätta dessa arter inom tio år och därigenom absorbera de sociala och ekonomiska konsekvenserna. Följaktligen är jag övertygad om att parlamentet kommer att ge betänkandet ett rungande bifall. 
Fraga Estévez (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt att gratulera föredragandena, särskilt Rosa Miguélez Ramos eftersom jag kommer att hänvisa till hennes betänkande, dock inte för att betänkandet av utskottets ordförande inte är förträffligt.
Jag vill först påpeka att den främsta meningsskiljaktigheten mellan kommissionen och fiskenäringen oftast är planernas varaktighet. I det avseendet måste vi komma ihåg att det inte är samma sak att utarbeta en återhämtningsplan för en art med kort livstid och snabb tillväxt som för en annan art med motsatta egenskaper. Vi måste dessutom, som många tidigare talare har sagt, lägga stor vikt vid planernas socioekonomiska konsekvenser, som varierar mycket beroende på vilka fartyg som används. I det här fallet har vi därför fastställt en minimitid för återhämtning på tio år, vilket gör att dessa omständigheter kan beaktas.
Vi måste kräva att det första steget i alla återhämtningsplaner blir att förhindra en fortsatt minskning av det aktuella beståndet och att påbörja dess återhämtning. Genomförandetiden är av mindre biologisk betydelse, men kan dock vara förödande för de regioner som är beroende av fisket. Därför anser vi att när forskarna väl har fastställt de biologiska parametrarna – i betänkandet anges till exempel att målet om biomassa måste vara uppnått för att ett bestånd skall anses vara återhämtat – måste medlemsstaterna ges en viss flexibilitet för att uppnå detta mål på det sätt som passar deras fartygstyper bäst. Det viktiga är som sagt att arten återhämtar sig och inte på vilket sätt fiskeansträngningen minskas. Vi har därför, som Duarte Freitas sade, lagt fram ett ändringsförslag på gruppens vägnar som syftar till att ge fiskeflottorna större flexibilitet.
När det gäller frågan om fiskeförbud hänvisar jag till det som föredraganden sade. Det finns ingen vetenskaplig grund för fiskeförbud och därför uppmanar jag helt enkelt kommissionen och rådet att stödja de ändringsförslag som lagts fram av Rosa Miguélez Ramos och fiskeriutskottet, och som tillför en hel del sunt förnuft till förslaget. 
Stihler (PSE ).
   – Herr talman! Jag skulle vilja koncentrera mig på frågan om bestånden av tunga. Denna förordning syftar till en återhämtning av bestånden av tunga i västra delen av Engelska kanalen och i Biscayabukten. Det är av stor vikt att vi agerar för att motverka minskande fiskbestånd, men det är samtidigt alltid viktigt att vår reaktion är rimlig. Kommissionens förslag kombinerar strikta regler för att fastslå totala tillåtna fångstmängder (TAC) med ett program för att begränsa fiskeansträngningen.
De ändringsförslag som finns i parlamentets betänkande ersätter kommissionens förslag med ett förslag som syftar till att förvalta beståndet med hjälp av överenskomna bestämmelser för hur man skall fastslå tillåtna fångstmängder. Jag välkomnar fiskeriutskottets ändringsförslag i betänkandet. Kommissionens förslag var grundat på antagandet att bestånden av tunga är hotade och i behov av återhämtningsplaner. Ändringsförslagen i utskottets betänkande innebär att förvaltningsåtgärder, snarare än drastiska minskningar av flottorna, är mer lämpade för detta bestånd.
Jag ger också mitt bestämda stöd till fiskeriutskottets ståndpunkt att förvaltningsåtgärderna för detta bestånd bör utarbetas i samarbete med regionala rådgivande nämnder och andra berörda parter. 
Borg,
   . – Herr talman! Jag vill börja med att tacka föredragandena för deras hårda och konstruktiva arbete. Jag vill också tacka Varela Suanzes-Carpegna för hans goda arbete med kummelplanen.
När det gäller förslaget till rådets förordning om fastställande av återhämtningsåtgärder för bestånden av sydkummel och havskräfta i Kantabriska sjön och väster om Iberiska halvön och om ändring av förordning (EG) nr 850/98, kan jag helt hålla med om 14 av de 26 ändringsförslag som har tagits upp av fiskeriutskottet. Det gäller ändringsförslag 2, 4, 10 till en del, 11, 12, 13, 14, 18, 19, 20, 21, 22, 23 och 26.
Det är riktigt att ta bort de föråldrade förslagen om förvaltning enligt kilowattdagar, att anpassa minimikvantiteterna när det gäller kontrollsystemet i enlighet med åtgärderna som har bestämts för 2005, att fastställa toleransmarginaler och omräkningskoefficienter som stämmer överens med dem som finns i återhämtningsplanen för nordlig kummel, och jag är för att ta bort föråldrade bestämmelser om meddelanden om fiskeansträngning. En fiskedödlighet på 0,27 är acceptabel eftersom den ligger i linje med den genomförandeplan från världstoppmötet om hållbar utveckling som antogs i Johannesburg 2002.
Jag håller också med om att det är riktigt att man i en återhämtningsplan bör räkna med en återhämtning som sker på mindre än fem år. Även om uppskattningar av biomassan för fiskbestånd är osäkra kan observationer som visar att beståndets storlek ligger över försiktighetsnivån två år i rad tolkas som en signal för att det är dags att gå från en återhämtningsfas till en långsiktig förvaltningsplan. 
När det gäller ändringsförslag 10 kan vi därför acceptera kravet på att uppnå 35 000 ton, men inte kravet på att återhämtningen senareläggs tio år eller skrivningen ”inom en tillräcklig tidsperiod”. Ett sådant tillvägagångssätt strider mot FAO:s uppförandekod. Vi fastställer inte planernas varaktighet; vi ställer upp ett mål och uppskattar den ungefärliga tid det kommer att ta att uppnå det.
Jag kan inte gå med på ändringsförslagen 15 och 16 eftersom tioprocentsgränsen för ändringar av totala tillåtna fångstmängder (TAC) är för snäv för att kunna anpassas till verkliga förhållanden. I enlighet med yttrandet från Rådgivande kommittén för fiske och vattenbruk bör siffran bibehållas på 15 procent i stället för 10 procent, men gränsen på 15 procent kan tillämpas under planens första år.
Jag stöder principerna bakom ändringsförslag 17, och jag kan gå med på punkt 1 och 2 i det ändringsförslaget om utformningen ändras så att den innebär ett åtagande för både rådet och kommissionen, och om det anges att de åtgärder som anges i bilaga IVb till förordning (EG) nr 27/2005 skall bibehållas på ett sätt som är jämförbart med återhämtningsplanen för torsk. Av dessa skäl kan jag inte stödja ändringsförslag 27.
När det gäller punkterna 3 och 4 i ändringsförslag 17, samt ändringsförslagen 3, 28 och 30, bör statligt stöd beslutas inom ramen för Fonden för fiskets utveckling och Europeiska fiskerifonden, så att jämförbara ekonomiska resurser ställs till förfogande för alla fiskare som hamnar i liknande situationer. När det gäller beståndet av tunga, vilket jag kommer att komma till senare, är det lämpligt att ha ett förfarande med interimsöversyner, men dessa måste genomföras med rimliga intervall.
Jag kan stödja ändringsförslag 25, under förutsättning att granskningsperioden förlängs till fyra år i stället för två år. Jag kan inte stödja försök att återskapa beståndets storlek år för år, på grund av de störningar detta troligen skulle innebära för industrin, och jag kan inte stödja ändringsförslag 5.
Efter ingående samråd med mina tjänstemän och med tjänstemän och företrädare för fiskesektorn i medlemsstaterna kan jag gå med på en viss ändring av antalet områden med fiskeförbud och storleken på dessa. Att däremot helt ta bort alla hänvisningar till fiskeförbud, som i ändringsförslagen 6, 7, och 24, är inte förenligt med en försiktig förvaltning i detta skede.
Förvaltningen av kummel och havskräfta i Cádizbukten är en viktig fråga med tanke på den stora andelen kummelyngel i det området. Enligt försiktighetsprincipen är den stora osäkerheten i detta område inget skäl för att vara mindre försiktig, så jag kan inte stödja ändringsförslagen 1, 8, eller 9, som skulle utesluta detta område. Däremot håller jag med om att åtgärderna för Cádizbukten kanske måste se annorlunda ut.
Jag kan inte gå med ändringsförslag 30. Kapaciteten måste hanteras på så sätt att den är i balans med fiskbeståndens produktivitet. Om fiskeansträngningen eller kapaciteten, eller bådadera, tilläts öka igen efter att bestånden hade återhämtat sig skulle resultatet bli en minskning av bestånden och den mängd fisk som är tillgänglig för industrin. Detta skulle inte bidra till att nå målet med ett hållbart utnyttjande.
Jag övergår nu till Philippe Morillons betänkande. Det gläder mig att säga att jag helt håller med om ändringsförslagen 7, 16, 17, 18 19, 20, 21 och 22. Det är helt på sin plats att ta bort avsnittet om förvaltningen av ansträngningen enligt kilowattdagar och att tillämpa kontrollåtgärder enbart på fångster över 100 kg i stället för 50 kg. Jag håller med om att bestämmelsen om toleransmarginal i loggböcker bör vara densamma som redan antagits för nordkummel. Jag håller också med om att variationerna av totala tillåtna fångstmängder (TAC) rent generellt bör begränsas till max 15 procent för dessa bestånd.
Även om systemet med kilowattdagar har tagits bort från förslaget kommer det att behövas alternativa åtgärder för förvaltningen av ansträngningen. När det gäller tunga i västra delen av Engelska kanalen bör dessa baseras på de åtgärder som redan har införts enligt bilaga IVc till förordningen om totala tillåtna fångstmängder och kvoter.
Det biologiska tillståndet för tunga i Biscayabukten är uppenbarligen bättre än vad man tidigare hade trott, och det är lämpligt att tillämpa en förvaltningsplan för detta bestånd, i stället för en återhämtningsplan. Därför kan jag gå med på innehållet i ändringsförslagen 1, 2, 3, 4, 9, 10, 12 och 13, men bara i den mån det handlar om tunga i Biscayabukten. De biologiska förhållandena som råder för tunga i västra delen av Engelska kanalen är tillräckligt allvarliga för att bestämmelser om en återhämtningsplan skall tillämpas för det beståndet.
Jag stöder också idén om en mekanism för interimsrapporter som diskuteras i ändringsförslag 11, som jag nämnde när jag diskuterade sydkummel och havskräfta. Vi måste dock ge planen tid för att få effekt innan det är värt att göra en översyn, så ett fyraårsintervall vore lämpligt här, vilket är en tidsram som liknar den som används för interimsöversynerna av långsiktiga åtgärder som har överenskommits för de norra bestånden som delas med Norge.
Jag kan också godta idén om att fastställa ett mål för fiskedödligheten för tunga i Biscayabukten, enligt ändringsförslag 15. Vi måste dock beakta de vetenskapliga rekommendationer som kommer att ges av Vetenskapliga, tekniska och ekonomiska kommittén för fiskerinäringen (STECF) i juni, och jag kommer att vänta med att ta ställning till vilken siffra som är korrekt tills jag har sett den rapporten.
Jag kan dock inte gå med på idén att fastställa totala tillåtna fångstmängder i enlighet med en årlig ökning av mängden lekmogen fisk i havet. De vetenskapliga rekommendationerna är helt enkelt inte tillräckligt precisa för att tillåta ett sådant tillvägagångssätt och jag är rädd att resultatet skulle bli en omotiverad och överdrivet nyckfull anpassning av totala tillåtna fångstmängder. Fiskesektorn behöver mer stabilitet än denna metod kan ge. Därför kan jag inte stödja ändringsförslagen 8 och 14.
Jag ser rättsliga problem med vissa ändringsförslag. Ändringsförslag 5 strider mot kraven i den sista meningen i artikel 5.2 i förordning (EG) nr 2371/2002 och den sista meningen i artikel 6.2 i samma förordning. Och även om regionala rådgivande nämnder i förekommande fall bör bli konsulterade när en ny lagstiftning utarbetas, är det medlemsstaternas ansvar att se till att förordningar genomförs. Av detta tekniska skäl kan jag inte stödja ändringsförslagen 5 och 6. Vi har däremot verkligen ingenting emot att medlemsstaternas myndigheter frivilligt konsulterar regionala rådgivande nämnder när det gäller sådana planer.
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum vid nästa omröstningstillfälle, om ett par minuter. 

Talmannen.
   – Låt mig nu välkomna en delegation från det armeniska parlamentet till åhörarläktaren. Delegationen leds av Armen Rustamyan.
I dag och i går deltog delegationen i det sjunde mötet i samarbetsrådet EU–Armenien. Efter detta välkomnande från hela parlamentet önskar jag dem lycka till med mötena i Europaparlamentet och en trevlig vistelse i Strasbourg. 
Talmannen.
   – Mina damer och herrar! Vi skall nu gå vidare till omröstningen.

Samuelsen (ALDE ),
   – Herr talman! I samband med antagandet av denna resolution enades vi i utskottet för utrikesfrågor om att använda namnet ”f.d. jugoslaviska republiken Makedonien” när man hänvisar till landet i sammanhang som inte rör själva debatten om det framtida namnet. Jag hoppas att jag kan få parlamentets stöd för att behålla den strategin i den slutliga resolutionen. Det innebär alltså att om vi i dag antar ändringsförslag om Makedonien som inte gäller namnfrågan kommer benämningen ”f.d. jugoslaviska republiken Makedonien” att användas i den slutliga versionen. Vi säkerställer på så sätt att vi röstar om resolutionens innehåll och att det slutliga resultatet tydligt framgår för dem som läser resolutionen, oavsett resultatet av omröstningen. Vi kan diskutera själva namnfrågan när vi kommer till ändringsförslagen 6 och 25. 
Talmannen.
   – Tack så mycket, herr Samuelsen. Jag tror att dessa exakta detaljer är till mycket stor hjälp när det gäller denna fortfarande mycket känsliga fråga. 
Pack (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill instämma i Anders Samuelsens uttalande och uppmana mina kolleger att, om vi stöder detta förslag, rösta ja i stället för nej till ändringsförslagen 16 och 20, som gäller innehållet och inte namnet. 

Speroni (IND/DEM ).
   – Herr talman, mina damer och herrar! Tre ändringsförslag har lagts fram till punkt 32, som har markerats som identiska. Endast ett ord skiljer i själva verket ändringsförslag 13 från de två andra. Skillnaden är dock viktig eftersom det är en sak att tala om hela Kina och något helt annat att tala om Kina. Jag föreslår därför att vi röstar om ändringsförslag 13 separat och inte tillsammans med ändringsförslagen 1 och 10. 
Talmannen.
   –Före omröstningen om ändringsförslag 13, med den lilla semantiska skillnad som Francesco Enrico Speroni tog upp, skall vi först rösta om ändringsförslagen 1 och 10, som är helt identiska.

Kuhne (PSE ),
   . – Herr talman! Alla ledamöter har fått en kopia av den uppdatering som jag har föreslagit och som omfattar följande ändring i punkt 8: 
”… högnivågruppens rapport om hot, utmaningar och förändringar som lades fram för FN:s generalsekreterare den 1 december 2004” med ”… den rapport som FN:s generalsekreterare lade fram den 21 mars 2005 med titeln ’I större frihet: på väg mot utveckling, säkerhet och mänskliga rättigheter för alla’.”. 
 Detta är bara en uppdatering. Eftersom Anders Samuelsen tog upp frågan om namnet på f.d. jugoslaviska republiken Makedonien vill jag påpeka att problemet inte berör den text som vi skall rösta om. Om det skulle finnas med någonstans skulle det vara i skälet, men det är inte det som vi skall diskutera. 

Beer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Jag vill lägga fram ett muntligt ändringsförslag för att stödja ett ökat samarbete med amerikanerna i stället för att i princip motsätta oss det. Vi välkomnar det pågående samarbetet om icke-spridningen av massförstörelsevapen och vill dessutom att fler sådana insatser görs mot bakgrund av den konferens om icke-spridning som hålls i år.
Strategin mot icke-spridning är en mycket viktig del i den europeiska säkerhetsstrategin. Vi uppmanar till förstärkt samarbete med våra amerikanska partner för att stärka icke-spridning som ett instrument, inte minst med tanke på pågående debatter om icke-spridning och Iran. 
Talmannen.
   –Fru Beer, vill ni vara vänlig att läsa upp texten i ändringsförslaget? 
Beer (Verts/ALE ).
   – Herr talman! Föredraganden har föreslagit följande: 
”Europaparlamentet ställer sig positivt till det nuvarande samarbetet med Förenta staterna om icke-spridning.” Vi föreslår följande ordalydelse: ”Europaparlamentet vill ha ett förstärkt samarbete med Förenta staterna om icke-spridning.” 

Talmannen.
   – Omröstningen är avslutad. 
Talmannen.
   – Samtliga röstförklaringar är skriftliga.
Carlshamre och Malmström (ALDE ),
   .– Trots goda ansatser innebär dagens fiskeripolitik alltjämt att EU köper sig rätten att missbruka de fattigas naturresurser. Det är en modern form av kolonialism. Det krävs en reell reform av fiskeripolitiken och en totalt förändrad syn på vårt förhållande till fattiga länder. Vi har därför valt att rösta emot ovanstående betänkande i dess helhet. 
Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Kuhnes betänkande behandlar den Europeiska säkerhetsstrategin och Broks betänkande behandlar EU:s gemensamma försvars- och säkerhetspolitik. Vi röstar nej till både dessa resolutioner i sin helhet eftersom de syftar till att ytterligare militarisera EU-samarbetet och göra unionen till stormakt som talar med en röst i internationella sammanhang. Denna utveckling leder till att stora resurser går till EU som kan göra bättre nytta i andra organisationer.
Vi anser att OSSE och Europarådet ska prioriteras i det konfliktförebyggande arbetet på europeiskt nivå. På global nivå är FN – med sin räckvidd, erfarenhet och legitimitet – bäst lämpad. FN bör även ha huvudansvaret för global nedrustning och för att hindra spridning av kärnvapen och massförstörelsevapen. FN bör också säkerställas resurser för militär krishantering.
Det finns inga skäl att häva vapenembargot mot Kina, eftersom krav på mänskliga rättigheter inte uppfylls. Strikt kontroll av svensk krigsmaterielexport bör uppmuntras.
Vi vänder oss emot Broks uppmaning att förslagen i EU-grundlagen om att stärka EU:s försvars- och säkerhetspolitik redan ska genomföras – trots att grundlagen inte godkänts i alla länder och därmed formellt inte trätt i kraft. Det visar på en häpnadsväckande arrogans gentemot Europas väljare. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Vi har gång på gång sagt att behovet att bevara fiskbestånden måste vara förenligt med behoven hos de människor som lever av fisket och behoven inom fiskenäringen. Dessutom måste fiskenas hållbarhet på medellång, lång och även kort sikt säkerställas.
Även om just denna fråga inte direkt berör Portugal kan man dra paralleller med liknande situationer där Portugals intressen står på spel. Därför röstade jag för. 
Wijkman (PPE-DE ),
   .– Kommissionens förslag som syftar till att komma till rätta med den allt för höga fiskdödligheten och problemen med tillräcklig fortplantningen i dessa områden. Det internationella havsforskningsrådet visade tex. i sin rapport att fiskedödligheten har lett till att mängden lekmogen sydkummel och havskräfta i Kantabriska sjön och vattnen utanför Iberiska halvön är så låg att bestånden inte längre fylls på genom fortplantning och bestånden nu hotas av kollaps. Det finns ingen anledning att rösta för en urvattning av kommissionens förslag, vilket är vad fiskeutskottet röstat igenom, när väl kommissionen vidtar åtgärder för att komma till rätta med problemen. Det krävs en reell reform av fiskeripolitiken och en totalt förändrad syn på vårt förhållande till fattiga länder samt vad som är ett hållbart utnyttjande av våra naturresurser. Jag har därför valt att rösta emot de två ovanstående rapporterna. 

Estrela (PSE ),
   .– Jag röstade av följande anledningar för Holger Krahmers betänkande om förslaget till direktiv om typgodkännande av motorfordon med avseende på återanvändning, materialåtervinning och återvinning:
För det första tar man i direktivet hänsyn till miljön. Enligt förslaget skall minst 85 procent av varje fordons massa kunna återanvändas och/eller materialåtervinnas, och minst 95 procent av varje fordons massa kunna återanvändas och/eller återvinnas. Annars får modellen inte släppas ut på marknaden.
För det andra innebär direktivet att tillverkare och typgodkännandemyndigheter får tillräckligt med tid för att kontrollera de cirka 600 fordonstyper som finns på marknaden. Tidsramen tar hänsyn till de normala tillverkningscyklerna inom bilindustrin. 
Marques (PPE-DE ),
   .– Jag vill gratulera Holger Krahmer till hans viktiga betänkande om förslaget till Europaparlamentets och rådets direktiv om typgodkännande av motorfordon med avseende på återanvändning, materialåtervinning och återvinning samt om ändring av rådets direktiv 70/156/EEG. Jag stöder betänkandet, särskilt de garantier som biltillverkarna har gett när det gäller återanvändning, materialåtervinning och återvinning av bilarna.
I Lissabonstrategins spår får EU inte försumma miljöpolitiken. Därför håller vi med om att tillverkaren är skyldig att bevisa att fordonet i fråga är miljövänligt och att förse dem som omhändertar avfallet med en detaljerad materialåtervinningsstrategi. Med hjälp av åtgärder som att medlemsstaterna utser typgodkännandemyndigheter som skall kontrollera om bilarna är miljövänliga samt en längre tidsram för genomförandet av direktivet, 54 månader, kan vi se till att direktivet införs korrekt och att bilindustrin är redo när detta gemenskapsinitiativ vinner laga kraft. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar dessa förslag som syftar till att minska avfallsmängden och ge konsumentupplysning. Förslagen förstärker den goda praxis som redan har etablerats i Förenade kungariket, där ungefär 75 procent av de två miljoner uttjänta bilarna och lätta lastbilarna brukar återvinnas eller återanvändas. Jag ifrågasätter emellertid nyttan med att tillämpa typgodkännandet på befintliga fordonstyper, eftersom det ekonomiska och administrativa merarbetet kan komma att överstiga de miljömässiga vinsterna. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– De miljöskador som orsakas av den ständigt ökande användningen av personbilar vållar oro. Detta har lett till initiativ, liknande det som vi har framför oss, som syftar till att minska de skadliga effekterna genom att förbättra förutsättningarna för materialåtervinning, återanvändning och återvinning.
Eftersom flera ändringsförslag har antagits som syftar till att göra förslaget till direktiv bättre, exempelvis när det gäller det datum då det skall träda i kraft, röstade jag för. 

Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Vi är besvikna över att våra ändringsförslag till den förordning vi har framför oss förkastades. Avsikten med dem var att trygga tillvaron och framtiden för yrkesfiskarna, fiskena och sektorns framträdande roll i vår kost, särskilt i Portugal.
Vi anser oss tvingade att som hyckleri döma ut parlamentets godkännande av att inbegripa socioekonomiska åtgärder för att ”mildra” planernas socioekonomiska konsekvenser, trots att det inte finns några rättsliga garantier för finansiering från EU och trots att återhämtningsplanerna inte är beroende av dessa socioekonomiska åtgärder.
Just detta var kärnan i våra ändringsförslag: att genomföra socioekonomiska åtgärder som helt skulle kompensera för yrkesfiskarnas förlorade inkomster, så att fisket skulle kunna ha en framtid.
Till skillnad från dem som anser att skrotandet av fartyg är ett sätt att enkelt tjäna snabba pengar, utan att försöka trygga sektorns framtid och utan att bry sig om att många fiskare förlorar sitt levebröd, vill vi trygga fiskets framtid.
Med tanke på problemet med att bevara vissa bestånd av sydkummel och behovet av dess återhämtning måste de berörda yrkesfiskarna till fullo kompenseras för den inkomst de förlorar på grund av att fartygen tas ur drift. På så sätt uppnår vi det viktigaste målet, nämligen att trygga fiskets framtid.
Därför stöder vi inte betänkandet framför oss. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag stöder betänkandet framför oss i den utformning det hade då parlamentet tog emot det, eftersom det leder till den av Portugal eftersträvade balans som inte uppnåddes genom det första förslaget, som innehöll en rad åtgärder som utan tillräckligt berättigande skulle ha skadat nationella intressen, särskilt på kort sikt.
Nu när den balansen har uppnåtts röstade jag för. 

Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi stödjer ett närmande av Kroatien, Serbien-Montenegro, Bosnien-Hercegovina, Makedonien och Albanien till EU. När länderna uppfyller Köpenhamnskriterierna fullt ut bör länderna bli medlemmar. Det är en naturlig utveckling av den utvidgning av EU som inleddes med de tio nya medlemmarna i maj 2004. Vi motsätter oss dock ett stärkande av EU:s utrikespolitik, vilket resolutionen i många avseenden syftar till. 
Howitt (PSE ),
   .– Europaparlamentets labourgrupp (EPLP) stöder fullt ut det oförtröttliga arbete som Lord Ashdown, den höge representanten i Bosnien och Hercegovina, uträttar. Vi skulle givetvis vilja att verksamheten vid den höge representantens kansli gradvis införlivas med de suveräna nationella institutionerna. Under en övergångsperiod är det emellertid mycket viktigt att den höge representanten, när omständigheterna så kräver, behåller rätten att utöva de maktbefogenheter som ingår i hans uppdrag. 
Meijer (GUE/NGL ),
   .– Ända sedan början av 90-talet har namnet på Greklands norra grannland vållat problem. Tre provinser i norra Grekland har namn som innehåller Makedonien, och namnet har också en plats i Greklands forntida historia. I grannlandet användes dessutom namnet Makedonien av motståndsrörelsen mot det ottomanska riket före 1912, och det blev också namnet på en förbundsstat i södra Jugoslavien mellan 1945 och 1991. Det tycks självklart att som regel använda det självvalda konstitutionella namnet ”Republiken Makedonien”.
Trots att alla länder väljer sina egna namn utan inblandning från andra länder eller internationella organ görs i detta fall fortfarande försök utifrån att påtvinga ett annat namn där endast den sista bokstaven påminner om det riktiga namnet. Om vi tillät detta skulle Luxemburg inte längre kunna heta Luxemburg, eftersom det finns en provins i sydöstra Belgien med samma namn. Dessutom har Makedonien erkänts under sitt riktiga namn inte bara av Förenta staterna, Ryssland och Kina, utan också av Slovenien, som är medlem i EU, och Bulgarien, som en dag kommer att bli medlem. Om EU fortsätter att kalla Makedonien vid ett annat namn är det ett orättvist och diskriminerande sätt att behandla ett land som en dag kan komma att bli medlem i EU. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– EU måste i sin grannskapspolitik lägga stor vikt vid Balkan. Vi måste nämligen noga följa utvecklingen i de länder där olika integrationsprocesser pågår, och erfarenheter från nyligen inträffade händelser har lärt oss att freden inte alltid kan tas för given i Europa.
Nu när flera år har gått sedan konflikten var som värst följer Balkanländerna sakta men säkert en väg som borde ge oss anledning att glädjas, även om glädjen dämpas av vetskapen om att mycket arbete återstår. Låt oss dock betona att vi kan vara nöjda när vi blickar bakåt och glädjande nog kan vara hoppfulla när vi ser framåt. 
Toussas (GUE/NGL ),
   . – Europaparlamentets resolution om västra Balkan ger uttryck för Förenta staternas och EU:s allmänna strategi om nya gränsändringar, konkurrensen dem emellan när det gäller att dela upp området samt EU:s försök att införliva området med EU-strukturer och transatlantiska strukturer. Kampen för Kosovos självständighet, debatten om revideringen av Daytonavtalen och hänvisningar till funktionella problem i Serbien och Montenegro bekräftar de nya gränsändringarna. Att sätta igång en sådan utveckling skapar en allvarlig situation på Balkan, som kan utvecklas till en våldsam situation på grund av den alltmer intensiva kampen mellan imperialister om att kontrollera och dela upp området. Folket på Balkan har redan fått betala med död och förintelse för de gränsändringar som genomförts på grund av imperialistiska ingripanden och krig som förts av Förenta staterna, Nato och EU. Därför är varken Grekland som land, dess befolkning eller andra folk skyddade enligt några avtal mellan EU och Förenta staterna. Det finns ett omedelbart och brådskande behov av att stärka folkens gemensamma kamp mot ΕU, Förenta staterna och Νato, som bland annat bär huvudansvaret för den tragiska situationen för Balkans folk. 

Fotyga (UEN ),
   .– Huvuddelen av denna briljant formulerade text rör bestämmelser i konstitutionsfördraget. Jag anser att det steg som har tagits är förhastat och att medlemsstaternas exklusiva behörighet undergrävs när man försöker driva igenom att fördraget skall antas, trots att något beslut om detta ännu inte har fattats. Jag röstar därför nej till betänkandet. 
Howitt (PSE ),
   .– Europaparlamentets labourgrupp (EPLP) stöder till fullo reformen av FN:s säkerhetsråd så att det bättre återspeglar de nya förhållanden som råder i världen i dag, och ställer sig också bakom förbättringar av EU:s representation i FN. Det är emellertid inte relevant att tala om att EU skall ha en permanent plats i FN, eftersom FN-stadgan inte tillåter medlemskap för organisationer av EU:s typ. Vi vill emellertid inte föregripa resultatet av regeringskonferensen. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– När vi antar detta betänkande får vi inte, bland de många viktiga förslagen, glömma bort kampen mot terrorismen som en av huvudpunkterna i EU:s gemensamma utrikes- och säkerhetspolitik. Dialogen med tredjeländer, internationellt samarbete och genomförandet av EU:s och Förenta staternas uttalande 2004 är avgörande i detta avseende. Därför är det mycket viktigt att vi tillsammans med våra allierade på andra sidan Atlanten inser allvaret i de hot som riktas mot den fria världen. 
Wijkman (PPE-DE ),
   .– Allmänt stöder jag utvecklingen av den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. I vissa krislägen är det naturligt använda både militära och civila resurser. Samtidigt är det viktigt att humanitära principer inte urvattnas eller att humanitära operationer utnyttjas för militära syften (något som dessvärre skett i Irak och Afghanistan).
Det är vidare viktigt att se till så att resurser ämnade för långsiktigt utvecklingssamarbete ej används för andra ändamål. Av dessa skäl har jag valt att avstå eftersom skrivningen i både paragraf 45 och 46 kan ge utrymme för godtycke avseende dessa aspekter. 

Marques (PPE-DE ),
   .– Jag röstade för betänkandet om den europeiska säkerhetsstrategin (ESS), som för första gången innehåller en detaljerad definition av begreppet säkerhet. I ESS betraktas säkerhet som en förutsättning för utveckling och i strategin lyfts faktorer fram som tidigare inte har ansetts vara grundläggande för säkerheten. Destruktiva krafter som fattigdom, undernäring och sjukdomar framhävs som några av de största hoten mot den globala säkerheten.
I ESS anges tre strategiska mål. EU måste för det första kunna identifiera hoten och snabbt vidta militära eller icke-militära åtgärder, för det andra främja säkerheten inom unionens mest närliggande, men även framtida, gränsområden och slutligen stärka den internationella ordningen.
Jag vill dock betona att EU har allvarliga brister när det gäller militära medel som kan försämra möjligheten att genomföra högintensiva humanitära uppdrag. EU måste ha de tekniska resurser som krävs för att kunna bedöma potentiella hot. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Medan jag välkomnar det faktum att detta betänkande tar upp frågor som är av omedelbar betydelse skingras inte mina invändningar mot det ursprungliga dokument som betänkandet bygger på.
I motsats till vad man kan vänta sig av ett dokument av detta slag är den tid som ägnas åt att identifiera hot mycket kort och frågor som kräver noggrann analys summeras i korta stycken medan mycket uppmärksamhet ägnas åt hur man skall trycka på så att den europeiska säkerhetsstrategin tas i bruk. Antingen vet EU mycket väl varför man vill ha dessa resurser – utan att orsaken nämns här – eller också vet man inte varför man vill ha dem, men man vet att utan dessa resurser saknar man genomslagskraft.
Hur det än är måste vi uttrycka vår oro över den brist på djup och innehåll som kännetecknar detta dokument jämfört med liknande dokument som våra allierade har skapat. 

Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi ser kampen mot doping inom idrotten som en mycket viktig fråga. Den är så viktig att den måste i vart och ett av medlemsländernas handhas av det nationella parlamentet. Idrott och sport anser vi inte vara EU-frågor.
Vi kräver däremot att varje medlemsland skall ha en effektiv kontroll av EU:s yttre gränser och bekämpa handeln med illegala preparat.
I resolutionsförlagets beaktandemening E refereras till att fördraget om upprättande av en konstitution för Europa ger en lämplig rättslig grund för utarbetande och genomförande av gemenskapsinsatser på idrottsområdet.
Ett av skälen till att vara motståndare till förslaget till EU-konstitution är just att det på ett orimligt sätt reglerar sakområden som medlemsländerna själva skall bestämma över.
Vi röstar därför nej till denna resolution. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Dopning inom idrotten är ett mångfasetterat folkhälsoproblem som angår alla, särskilt de direkt inblandade – de manliga och kvinnliga idrottarna.
Kravet att uppnå och prestera vissa resultat, som framtvingas av ekonomiska – där enorma pengasummor ibland figurerar – och politiska intressen och mekanismer som går stick i stäv mot vad som borde vara idrottens sanna mål och värderingar, gynnar bruket av en hel rad otillåtna ämnen som ofta är skadliga för såväl manliga som kvinnliga idrottares hälsa.
Idrotten bör inte ses som ett synnerligen lukrativt system till gagn för ett fåtal utan som en danande, kulturell och social verksamhet som har en nyckelroll i alla aspekter av en persons fysiska, psykologiska och sociala utveckling.
Som en av flera åtgärder måste en danande och preventiv politik införas i syfte att uppmuntra den hälsosamma fysiska aktivitet som idrottsutövning utgör med början i barndomen och med en fortsättning genom hela livet. 
Mann, Thomas (PPE-DE ),
   .– Jag stöder till fullo resolutionsförslaget om dopning inom idrotten. För mer än ett decennium sedan var jag själv aktiv tyngdlyftare, fast tyvärr lyckades jag aldrig få den drömfigur för en kroppsbyggare, som många kvinnor var så förtjusta i. I dag är jag glad att jag bara intog mängder av protein och aldrig clenbuterol eller anabola steroider.
Både amatörer och professionella som dopar sig i hopp om att finna sponsorer eller ekonomiskt stöd och därigenom kanske bli berömda betalar ett högt pris. Ofta är det som en gång var en kropp med stjärnstatus i dag något som man inte vill titta på.
IOK:s internationella antidopningsbyrå, som bedriver en intensiv forskning och övervakning och listar förbjudna ämnen, har agerat sent, men inte för sent. Förra året genomförde Tysklands nationella antidopningsbyrå 8 000 kontroller vid träningsläger och tävlingar. I framtiden kommer dopningstest att genomföras vid 20 procent av alla UEFA:s matcher.
Om idrottare som kontrolleras inte skall missgynnas jämfört med dem som inte har utsatts för vederbörlig testning, behöver vi gemensamma internationella normer. Det är nödvändigt att de som vinner medaljer och priser genom manipulation i syfte att göra förtjänster eller nå berömmelse blir socialt stigmatiserade för detta. Endast om idrotten är fri från dopning förtjänar den erkännande, och bara om de är rena är idrottsutövarna verkliga föredömen för andra. 
Martin, David (PSE ),
   .– Jag välkomnar denna resolution som riktar uppmärksamheten mot problemet med doping inom idrotten. Antalet dopingincidenter under de olympiska spelen 2004 visar återigen hur viktigt det är att ta upp kampen mot detta mycket påtagliga problem. 
Fördraget om upprättande av en konstitution för Europa ger en lämplig rättslig grund för utarbetandet och genomförandet av gemenskapsinsatser på idrottsområdet. Vi har på så sätt möjligheter att på laglig väg skydda både de professionella idrottsutövare som står under allt större tryck och ett oräkneligt antal minderåriga och amatöridrottare som riskerar att råka ut för doping inom idrotten. 
Jag hälsar med särskild tillfredsställelse kommissionens uppmaning att stödja en fortlöpande upplysningskampanj för en effektiv förebyggande politik. Det är också viktigt att medlemsstaterna och kommissionen samarbetar intimt med den internationella antidopningsbyrån (WADA), Europarådet och Världshälsoorganisationen (WHO), så att EU kan vidta effektiva åtgärder när det gäller att förebygga och kontrollera doping. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Jag röstar för denna resolution, eftersom jag delar den oro som finns över användningen av droger inom idrotten, eftersom detta bruk utgör en skymf mot allt som idrottstävlingar borde stå för och på grund av folkhälsoaspekten. Utan att vara negativ till reglerna för subsidiaritetsprincipen är jag övertygad om att det finns en nivå på vilken det är meningsfullt för EU att agera på ett sätt som ger resultat, vilket är mycket viktigt. 

Goudin och Lundgren (IND/DEM ),
   .– Vi ser detta som en fråga mellan medlemsländerna och Unesco även om ministerrådet har bemyndigat kommissionen att på EU:s vägnar förhandla om de delar av Unescos förslag till text som faller inom EU:s behörighet. Vi anser att dessa frågor inte bör ligga på EU:s bord.
Det faller på sin egen orimlighet att EU skall tala med en röst för 25 medlemsländer i frågor som handlar om mångfalden i kulturella innehåll och konstnärliga uttryck.
Vi har därför röstat nej i slutomröstningen om denna resolution. 
Guerreiro (GUE/NGL ),
   .– Vi inser betydelsen av detta initiativ från utskottet för kultur och utbildning om konventionen till skydd för mångfalden i kulturella innehåll och konstnärliga uttryck med tanke på vikten av att bevara och främja den kulturella mångfalden och med tanke på de pågående förhandlingarna vid Unesco, särskilt under den pågående nya samtalsrundan vid Världshandelsorganisationen, som under press från stora ekonomiska grupper skulle föredra att liberalisera alla marknader och låta nästan allting saluföras.
Skapandet av ett internationellt instrument på detta område kommer att bidra till att folkens och ländernas självständighet och kulturella rättigheter stärks och att utvecklingen av den offentliga politiken för internationellt samarbete främjas. Det kommer att fungera som en garanti för att kulturprodukter inte kommer att betraktas som fria handelsvaror och ge medborgarna en grundläggande rätt att ta del av ett brett spektrum med kulturellt innehåll.
Mot denna bakgrund är det viktigt att framhålla den avgörande roll som de offentliga tjänsterna spelar i fråga om att skydda, främja och utveckla kulturell identitet och mångfald, att garantera pluralism och att se till att alla medborgare har tillgång till innehåll och kunskap.
Därför måste vi också erkänna vikten av offentlig finansiering och medlemsstaternas beslutsamhet att tillhandahålla sådan finansiering. 
Queiró (PPE-DE ),
   .– Om det finns områden på vilka subsidiaritetsprincipen är fullt berättigad, är kulturen ett av dessa, vilket jag har sagt vid många tillfällen. Detta sagt utan att se negativt på de ansträngningar som bland annat syftar till samarbete, experiment med samproduktioner och gemenskapsprogram och utan att se negativt på internationella ansträngningar, vilka bör inriktas mot att garantera en sann mångfald i fråga om kulturellt innehåll och konstnärligt uttryck. När vi gör det måste vi alltid se till att den skapande friheten, som är en av förutsättningarna för en sådan mångfald, inte undergrävs. 

Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är kommissionens uttalande om torkan i Portugal. 
Borg,
   . – Herr talman! Kommissionen är väl medveten om den allvarliga torkan i Portugal. Den har förståelse för den oro som finns och lovar Portugal sitt fulla stöd. Min kollega, kommissionsledamot Mariann Fischer Boel, träffade den 6 april 2005 den portugisiske ministern för jordbruk och landsbygdsutveckling Fernando Gomes da Silva med anledning av denna fråga. 
Tre åtgärdspaket är särskilt viktiga när det gäller hjälp till de portugisiska jordbrukarna. Det första rör marknadsstöd och direktstöd, och där har kommissionen redan vidtagit åtgärder. Den har antagit två beslut. Det första antogs den 4 mars och innebär att förskottet på stöd till nötkött för 2004 ökas till 80 procent. Det andra antogs den 7 april och medger att man använder uttagna arealer för utfodring av djur i de drabbade områdena.
Ytterligare tre beslut förbereds för närvarande. Det första gäller en tillfällig avvikelse från de krav på djurtäthet som anges i förordningen om omställning av mark från odling av jordbruksgrödor till extensiv djuruppfödning. Man inför en korrigeringskoefficient vid beräkning av antalet djurenheter som finns registrerade på lantegendomen. Ett annat beslut innebär att användningen av arealuttag för utfodring av djur kommer att utsträckas till att omfatta hela Portugals territorium.
Jag vill också i detta sammanhang nämna Portugals förfrågan om överföring av interventionslager. Kommissionen är mot bakgrund av de rikliga tillgångarna på marknaden av tradition motståndare till sådana överföringar. Kommissionsledamot Mariann Fischer Boel har diskuterat situationen med den portugisiske ministern för jordbruk och landsbygdsutveckling och är införstådd med de osedvanligt svåra förhållanden som råder till följd av den långvariga torkan i Portugal. Hon har bett tjänstemännen vid Generaldirektoratet för jordbruk och landsbygdsutveckling att med de portugisiska tjänstemännen diskutera åtgärder för hur de överförda interventionslagren skall tas om hand. 
Ett tredje beslut innebär att man under vissa omständigheter kommer att medge förskottsbetalning av en rad stödbidrag. Här ingår ett bidragsförskott på 80 procent för am- och dikor och på 50 procent för får, getter och mjölk för 2005. Enligt artikel 28.3 c i rådets förordning (EG) nr 1782/2003 kan dessutom förskottsbetalning ske av enhetsstödet till jordbruket, förutsatt att utbetalning inte sker förrän tidigast den 16 oktober och efter genomförd kontroll. 
Det andra åtgärdspaketet rör landsbygdsutveckling. I händelse av naturkatastrofer kan en omfördelning bli aktuell. Denna möjlighet förefaller emellertid begränsad, eftersom vi närmar oss slutet av programperioden och resurserna är otillräckliga. Portugal bad att jordbrukarna skulle få fortsatt bidragsstöd för utveckling av landsbygden, trots att vissa villkor inte kan uppfyllas till följd av torkan.
I slutet av januari 2005 begärde de portugisiska myndigheterna att torkan skulle godkännas som force majeure i enlighet med artikel 39 i kommissionens förordning (EG) nr 817/2004 och att undantag från vissa villkor som rör åtgärder till stöd för miljövänligt jordbruk skulle medges.
För att force majeure skall komma i fråga krävs att ett antal objektiva kriterier är uppfyllda. I första hand handlar det om hur svår torkan har varit och att man har gjort en kostnadsberäkning av dess konsekvenser för jordbruket och jordbrukets ekonomi. Vissa rapporter föreligger redan och ger en preliminär uppfattning om de förväntade konsekvenserna. Den tillgängliga informationen ger ingen anledning till invändningar från kommissionens sida mot Portugals begäran. Portugal kommer emellertid att uppmanas att lämna in en utförligare redogörelse. 
Portugisiska myndigheter kan besluta att bevilja statligt stöd som kompensation för jordbrukarnas inkomstbortfall till följd av torkan. De måste i så fall anmäla till kommissionen att sådana åtgärder planeras. Kommissionen kommer att vinnlägga sig om att skyndsamt godkänna dessa åtgärder. Det är emellertid viktigt att man kan visa att förlusterna till följd av klimatfaktorer uppgick till mer än 20 eller 30 procent. För det andra måste det finnas ett direkt samband mellan förlusterna och de ogynnsamma väderleksförhållandena, och för det tredje måste man kunna visa att det inte förekommer någon överkompensation.
De portugisiska myndigheterna kan också åberopa förordningen om statligt stöd av mindre betydelse. Alla jordbrukare kan, utan att det anmäls till kommissionen, beviljas stöd på högst 3 000 EUR under tre år, förutsatt bl.a. att beloppet för hela perioden inte överstiger 17 832 000 EUR. 
Queiró,
   – Herr talman, mina damer och herrar! När vi begärde denna debatt räknade vi naturligtvis med parlamentets engagemang och på den punkten vill jag uttrycka min uppskattning till alla politiska grupper över den solidaritet som parlamentet har visat.
Torkan i Portugal är, som vi vet och som Joe Borg just har beskrivit, mycket allvarlig. För bara en månad sedan, den 15 mars, led 88 procent av Portugals territorium av svår eller till och med extrem torka. Trots det regn som nyligen har fallit har mycket gått oåterkalleligen förlorat. Enligt tillgängliga uppgifter kan vi, även om nederbörden de följande månaderna blir normal – och prognoserna talar på intet sätt för att så kommer att bli fallet – stå inför en situation som bara inträffar en gång vart fyrtionde år.
Jordbruket har skadats, kreatursbesättningarna är i fara, leveranser av förnödenheter till vissa samhällen har redan begränsats och allt detta i regioner som redan i vanliga fall är svårt utsatta. Ja, eftersom situationen förvärras mot sommaren finns det en risk att turismen, en av Portugals viktigaste industrier, allvarligt kommer att påverkas, och effekterna av torkan kommer att sprida sig till många sektorer och påverka många tusen portugiser. Omedelbara åtgärder krävs också för att hindra en upprepning av de förödande bränder som härjade för två år sedan, vilka delvis orsakades av en period av torka, även om den inte på långa vägar var så omfattande som denna.
Situationen förtjänar därför EU:s solidaritet och ju längre vi väntar med att visa denna solidaritet, desto större blir kostnaden och mindre effektiv blir insatsen. Vi hoppas därför att kommissionen under inflytande av parlamentets godkännande av den föreslagna resolutionen skrider till snabb och effektiv handling för att följa upp Portugals begäran, något som det här finns tydliga tecken på att den är beredd att göra.
Om det blir nödvändigt hoppas vi också att kommissionen kommer att analysera och godkänna alla planer på statligt stöd – vilket redan har nämnts här – i syfte att ta fram anslag för att kompensera för förluster och täcka behovet av återinvestering och återuppbyggnad för de skulder som jordbrukarna har ådragit sig och vars överlevnad när allt kommer omkring är skälet till att vi är här i dag. 
Capoulas Santos,
   – Herr talman! Jag vill börja med att tacka kommissionsledamoten för hans tal och för kommissionens öppenhet inför den svåra situation som Portugal för närvarande befinner sig i. Som ni vet råder för närvarande svår torka i mitt land, vilket har drabbat regionerna i landets södra delar särskilt hårt.
Herr talman! Jag vill tacka de ledamöter som jag haft möjlighet att förklara situationen för, för deras solidaritet och stöd. Jag vill också tala om hur glad jag är över att ha fått tillfälle att lägga fram detta gemensamma förslag med stöd från de viktigaste politiska grupperna i parlamentet.
Vi är i början av en ny torr årstid i Portugal efter det att nästan inget regn alls har fallit under hösten och vintern, vilket normalt är den regniga perioden i landet. I vissa regioner är grundvattennivån mindre än 20 procent av genomsnittet de senaste 40 åren. Därför har alla lager av djurfoder tagit slut, och med tanke på att varken betesmark eller åkermark har haft någon växtlighet och att det som finns i reserv fortfarande är begränsat kommer det inte att vara möjligt att lämna nya leveranser i tillräckliga mängder till kommande höst och vinter. Dessutom kommer det att bli nödvändigt att utfodra boskapen fram till våren nästa år med tanke på att normal nederbörd väntas till hösten.
Denna situation är helt outhärdlig både för de bönder som brukar åkermark och de som har boskap, vilket motiverar ett snabbt agerande från kommissionens sida på de krav som den portugisiska regeringen har lagt fram och som kommer att ha en försumbar inverkan på gemenskapens budget. När allt kommer omkring gäller denna begäran, som Joe Borg helt riktigt påpekade, förskottsbetalningar och avvikelser från diverse bestämmelser, som det under rådande omständigheter skulle vara omöjligt att följa, i syfte att hålla jordbrukarna skadeslösa, samt garantier om ett godkännande av statligt stöd, särskilt för småbrukare.
Herr talman, mina damer och herrar! Icke desto mindre bör situationen i Portugal utgöra en varning inför framtiden. Vi måste därför överväga lösningar på medellång och lång sikt på detta slags problem, såsom att etablera ett system för att skydda europeiska jordbrukare mot risker och kriser – en debatt om detta ämne anordnades lägligt nog nyligen av kommissionen – och på bredare front stärka EU:s roll i det främre ledet när det gäller internationella ansträngningar att ta itu med klimatförändringar och lägga fram praktiska förslag till strategiska åtgärder bortom 2012.
Jag anser att jag på den korta tid som jag har haft till mitt förfogande har presenterat tillräckliga skäl för parlamentet att ge detta resolutionsförslag sitt fulla stöd. Jag uppmanar er därför att rösta för resolutionen i förvissning om att kommissionen, som kommissionsledamoten just sade, kommer att ta problemet på allvar. 
Guardans Cambó,
   – Herr talman! Jag välkomnar det initiativ som har lett till denna brådskande debatt i parlamentet om torkan i Portugal och börjar med att uttrycka all den solidaritet och sympati som jag i egenskap av en som också kommer från Iberiska halvön känner när det gäller detta problem.
Det är uppenbart att det inte är nödvändigt att vara meteorologiexpert eller väderspåman för att veta att om det inte regnar i Portugal så regnar det inte i vissa områden i Spanien heller. Jag anser att detta är helt uppenbart och att det problem som Portugal står inför, med tanke på den klimatologiska dimensionen av vad vi nu diskuterar, därför är praktiskt taget identiskt med det problem som stora delar av Spanien står inför.
Det råder emellertid inte något tvivel om att de specifika ekonomiska effekterna för länderna är olika beroende på vilka speciella egenskaper som det aktuella geografiska området eller territoriet har. Men problemet med torkan, problemet med brist på vatten är ett problem som man delar. Därför har vi lagt fram vissa ändringsförslag till detta resolutionsförslag så att perspektivet i några stycken vidgas något, till att inte bara gälla Portugal utan även till viss del hela Iberiska halvön. Och jag anser att detta är vad vi måste göra.
Min grupp är naturligtvis mycket glad över att vissa konsekvenser belyses, i vissa fall med mycket preciserade hänvisningar till problem som särskilt berör Portugal och särskilt södra Portugal. Men som föregående talare sade bör vi alla börja att betrakta denna fråga på ett djupare plan, för detta är inte någon isolerad företeelse. Europeiska kommissionen har därför ett ansvar för att undersöka, förutse och planera med tanke på de konsekvenser av klimatförändringar som inte bara är ett ämne för storslagna politiska tal under storslagna debatter utan har omedelbara och ibland dramatiska följder för ländernas ekonomi, vilket vi kan se i detta fall. Detta är därför det första jag vill betona: detta är inte en isolerad företeelse, det är inte en övergående kris utan det är något som manar till grundlig eftertanke och därför kräver politiska åtgärder på medellång och lång sikt.
När det gäller själva resolutionen, i vilken mycket specifika frågor diskuteras, vill jag betona två eller tre av dessa. Den första gäller i huvudsak ett fasthållande vid att de ekonomiska följderna är av allmän karaktär som sträcker sig längre än till jordbruket; följderna av torkan påverkar till exempel direkt turismen och hela dess lantliga dimension och detta är något som vi alltid måste ta hänsyn till, särskilt när vi diskuterar detta ämne.
För det andra hänvisar jag till det drama som för Spanien och Portugal mycket nära varandra, och jag vill gå så långt som att säga även Katalonien och Portugal: problemet med bränder, närmare bestämt skogsbränder. Detta är ett ändringsförslag som har lagts fram och som inte bara gäller Portugal och därför vill jag sätta följderna av torkan i samband med den ytterst allvarliga risken för bränder och samtidigt vädja om att Solidaritetsfonden används på det sätt som är möjligt i dessa ärenden. Jag anser att detta är mycket viktigt och att det vid lämplig tidpunkt förmodligen krävs en resolution och en debatt som direkt ägnas åt detta ämne.
Guerreiro,
   – Vi har varnat kommissionen och parlamentet sedan början av detta år om allvaret i en av de svåraste torrperioderna i Portugal, vars sociala, ekonomiska och miljömässiga följder förväntas försvåras när sommaren nu nalkas.
I vår fråga till kommissionen i januari och i vårt tal till parlamentet i februari hävdade vi att brådskande åtgärder behövdes för att ta itu med det svåra läget inom jordbruket och att omedelbara insatser måste göras för att säkerställa vattentillgången i vissa regioner. Jordbrukets belägenhet ger anledning till oro. Höst- och vintergrödorna gick till spillo och vår- och sommargrödor som tomater, majs, ris, frukt och grönsaker är i farozonen; så är även fallet med djurfoder och med normal skörd av höstgrödor som citrusfrukt och vindruvor. En del av den skog som nyplanterades efter bränderna 2003 och 2004 har helt och hållet förstörts på grund av bristen på fuktighet i marken.
Denna situation försätter tusentals små och medelstora jordbruk i allvarliga ekonomiska svårigheter. Praktiska åtgärder är därför omedelbart nödvändiga för att stödja portugisiska jordbrukare, som de åtgärder som förordas i resolutionen eller skapandet av en offentlig gemenskapsfinansierad försäkringsfond för jordbrukare enligt vårt förslag, varigenom jordbrukare kan få en minimiinkomst i händelse av en katastrof som torka eller brand, ekonomiskt stöd för att kompensera de ökade kostnaderna och minskningen i jordbruksproduktionen, tillfälligt undantag från socialförsäkringsavgifter utan förlust av rättigheter för heltidsjordbrukare med en inkomst på mindre än tolv europeiska storleksenheter (ESE) och räntefria lån under två år.
Dessutom måste även kort- och långsiktiga åtgärder införas för att garantera att vatten – en offentlig tillgång och en universell mänsklig rättighet – i tillräcklig mängd och med tillräckligt god kvalitet görs tillgängligt för alla. Vi har därför lagt fram ett ändringsförslag där vi betonar vikten av att genomföra praktiska åtgärder för att stödja de lokala myndigheterna i de delar av Portugal som är värst drabbade av torkan, samtidigt som Europeiska unionens solidaritetsfond måste användas rättvist.
Slutligen understryker denna situation än en gång behovet av att genomföra de viktiga mål som har fastställts i Kyotoprotokollet för att hindra global uppvärmning och de klimatförändringar som detta får till följd. 
Coelho (PPE-DE ).
   – Herr talman, herr kommissionsledamot, mina damer och herrar! Portugal lider under en förskräcklig torka med förlust av grödor, djur som dör på grund av brist på föda och vatten, skador på miljön i de drabbade områdena, ökad risk för fler skogsbränder på sommaren och befolkningar som redan måste lita till vattentillförsel utifrån.
Luís Queiró nämnde tidigare att 80 procent av landet har drabbats av torkan. Jordbrukssektorn har redan fått vidkännas förluster på över 1 miljard euro och siffran väntas stiga. De varmaste månaderna närmar sig, temperaturen kommer att stiga betydligt och inget regn väntas falla mellan maj och oktober.
I detta läge när vi bemödar oss om europeisk solidaritet med de mest drabbade, finns det stöd som EU måste ställa till förfogande, varav mycket inte har något att göra med pengar eller bidrag, som Luis Manuel Capoulas Santos nämnde, utan handlar om god vilja och förståelse för de konkreta svårigheterna.
För det första, statligt stöd; kommissionen måste bemyndiga den portugisiska regeringen att ge statligt stöd för att hjälpa jordbrukare som har förlorat sin utkomst genom att ge stöd till anskaffning av djurfoder och investeringar för uppsamling och distribution av vatten och underlätta en omstrukturering av jordbrukarnas bankskulder; för det andra, utbetalningar i förskott av bidrag till vilka jordbrukarna är berättigade – i full utsträckning och inte bara delvis, herr kommissionsledamot; för det tredje, att underlätta överförandet av spannmål från interventionslager som uppstått på grund av överskott i vissa medlemsländer; för det fjärde, att godkänna avsteg från vissa gemenskapsbestämmelser, som ni hänvisade till, herr kommissionsledamot, genom att som betesmark godkänna vissa fredade zoner och mark som besåtts med spannmål som redan har tagit skada av torkan; för det femte, att frigöra fonder och mobilisera resurser för att hindra ett stort antal skogsbränder i sommar till följd av torkan; för det sjätte, att undersöka möjligheten att utnyttja Europeiska unionens solidaritetsfond vid sådana tillfällen; för det sjunde, att på nytt bekräfta EU:s ställningstaganden i fråga om klimatförändringar och Kyotoprotokollet.
Herr talman, herr kommissionsledamot! EU fungerar bäst när det står nära medborgarna. De portugisiska medborgare som är värst drabbade av torkan måste också få känna att de är medborgare i EU. 
Casaca (PSE ).
   – Herr talman! Mitt första ord är solidaritet. Vi måste visa solidaritet med människorna i de värst drabbade områdena, särskilt jordbrukarna i södra Portugal och i gränsområdet. Situationen är som allvarligast i regionerna Serra Algarvia och Margem Esquerda do Guadiana. Vi måste visa att denna solidaritet inte stannar vid gränsen och jag vill försäkra Ignasi Guardans Cambó att solidariteten på ett naturligt sätt utsträcks till hela befolkningen i Sevilla, Huelva, Badajoz, Cáceres och så vidare, regioner som verkligen också lider av följderna av vad som bara kan betecknas som en naturkatastrof i stor skala. Oberoende av vad som sägs i bestämmelserna är detta den verkliga situationen och därför är solidaritet ett nyckelord att användas i detta sammanhang också.
Jag är mycket glad över att se att ingen har nämnt ordet ”överdrift” – situationen har aldrig överdrivits utan har beskrivits objektivt och korrekt. Jag är också nöjd med kommissionens engagemang för att hjälpa till att angripa dessa problem.
Jag vill emellertid särskilt betona aspekter som till sin natur odiskutabelt är kopplade till en skogsvårdsstrategi som naturligtvis är beroende av medlemsländernas definitioner, men som även kommissionen måste definiera korrekt. När jag hör att man vid revideringen av skogsvårdsstrategin anser att den period under vilken stöd kan betalas ut på grund av inkomstbortfall har minskats från 20 till 10 år slår det mig därför att vi inom EU:s institutioner fortfarande inte har förstått hur viktig en sund strategi för skogsutveckling är för att bekämpa dessa fall då i det närmaste ett ökenlandskap bildas.
Ett inkomststöd som fortsätter i flera decennier när det gäller arter som det tar dussintals år att odla innan något överhuvudtaget kan produceras, är av yttersta vikt. Det är av avgörande betydelse att stöd bibehålls för skogarna i den södra delen av Iberiska halvön och att stödet uppgraderas i jämförelse med alternativen. Jag vill därför be kommissionen att fästa största vikt vid denna fråga.
Portas (GUE/NGL ).
   – Herr talman! Som har sagts åtskilliga gånger under denna debatt är mitt land utsatt för torka och både när det gäller jordbruk med odlad jord och jordbruk med boskap är situationen krisartad. Läget är redan katastrofalt, vilket gör att de förslag som vi röstar om i dag är av största betydelse. De lindrar och kompenserar delvis de förluster som jordbrukarna fått vidkännas. Ytterligare åtgärder är emellertid nödvändiga.
Det är ytterst viktigt att vatten, som allmänheten i EU:s sydliga länder har mycket knapp tillgång till, används på ett förnuftigt sätt. Vår civilisation, och särskilt mitt land, fortsätter att slösa mängder med vatten och detta måste ändras. Samma sak kan sägas om den nuvarande jordbrukspolitiken, som undervärderar länderna vid Medelhavet, underlåter att uppmuntra till ett vettigt användande av jorden och att främja en hållbar ekologi på landsbygden. I augusti när bränderna oundvikligen slår till igen kommer vi än en gång att få betala för denna oansvarighet.
Slutligen behöver vi nya EU-instrument i syfte att förebygga risker. Luis Manuel Capoulas Santos har rätt i den frågan. Något som vi måste göra är att inrätta en försäkringsfond för jordbrukare inom EU för att kanalisera en del av jordbrukarnas bidrag till en katastroffond, en fond där medlemsstaterna och unionen är delägare, en fond som automatiskt kan mobiliseras vid situationer sådana som den i Portugal och södra Spanien och vid andra tillfällen i vilket land det än är. 
Korhola (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag vill uttrycka mitt deltagande med anledning av torkan i Portugal och mitt stöd för resolutionen. Men jag vill nu ta upp den bakomliggande orsaken: klimatförändringarna. Ämnet har direkt anknytning till vad Finlands ledande universitetsprofessorer på miljöområdet talade om vid ett seminarium som hölls i parlamentet här i Strasbourg i veckan. Ett av våra teman var klimatförändringar. Vid seminariet deltog också en ledande tjänsteman från kommissionens generaldirektorat för forskning, som hade blivit uppriktigt förtjust över närmandet mellan vetenskap och politik i parlamentet. Sådant samarbete mellan politiker och vetenskapsmän är välkommet, men vi bör såklart inte ta det för givet. Världen fungerar inte så att akademisk kunskap på ett enkelt sätt flödar i riktning mot politikerna. Ibland krävs det att man vidtar vissa åtgärder. Vetenskapsmännen har inget tvingande behov av att komma och påverka oss. Även om samhället engagerar sig i vetenskaplig forskning hålls tyvärr lagstiftarna ofta i okunskap när det handlar om kunskap av detta slag.
Vi undrar ofta om till exempel torkan 2003 är ett tecken på klimatförändringar. Forskarna säger att frågan är felställd och att det inte finns något enkelt svar på detta. Om vi frågar om fler perioder av torka kan väntas svarar de emellertid ja; om frågan är om värmeböljor kommer att bli vanligare svarar de ja; och om vi frågar om det moderna samhället kommer att bli mer och mer sårbart för extrema väderfenomen svarar de ja.
Nu är det alltså dags att skrida till handling. Vi kan inte vänta längre på mer bestämda svar. Den information som vi har nu måste vara tillräcklig för oss för att vi skall vidta allt effektivare åtgärder för att avvärja eller fördröja klimatförändringarna. Detta är en av de politiska frågor som vi måste ge högsta prioritet. Det kommer också att vara viktigt att anpassa vår politik på så sätt att vi behöver göra en klar insats i fråga om investeringar genom att i grunden omformulera områdena för vår politik och investera i forskning. Vi behöver till exempel en verklig strategi för skogsbruket i denna situation. Klimatförändringar kan tyvärr inte helt undvikas, men nu är det av allra största vikt att minimera omfattningen av de skador som drabbar människor och material. 
Madeira, (PSE ).
   – Herr talman! Som nämnts flera gånger i dag, upplever Portugal antagligen den värsta torkan sedan 1990 eller 1981. Siffrorna är tydliga. Till följd av den här torkan har regionerna Alentejo och Algarve mindre än 50 procent av sin maximala grundvattenkapacitet.
Det är april och som det ser ut nu har cirka 25 procent av de portugisiska kommunerna infört försiktighetsåtgärder för att utjämna konsekvenserna av torkan. Anledningen till att jag nämner dessa siffror, och alla de siffror vi hört i dag, med särskilt stark betoning är att de har varit de värst drabbade regionerna på det portugisiska fastlandet de senaste åren. Jag nämner detta för er eftersom det var dessa områden som fick stöd från Solidaritetsfonden när den aktiverades efter bränderna 2003, då tusentals personer såg sina försörjningskällor och sina ägodelar gå upp i rök. Jag nämner bränderna år 2004, då allt ödelades som motstått den förödande branden 2003. Jag nämner de områden som drabbades värst av utvidgningen och som, i teori, blev välbärgade över en natt till följd av den väldokumenterade statistiska effekten.
De som lidit mest är alla de personer som under många år visat styrka och beslutsamhet inför katastrof efter katastrof, personer som lever av jorden, av boskap, av skogen, av turism och av miljön, personer med knappa resurser. De har lidit av den torka som orsakats av vädret och av vattenbrist, till följd av att de vattenreservoarer som borde fungera som skyddsnät redan är nere i endast 30 till 40 procent av användbar kapacitet.
Herr kommissionsledamot! Detta skulle inte ha inträffat, eller skulle ha varit avsevärt mindre allvarligt, om kommissionen åtminstone i söder hade visat att den var redo att göra upp sina mellanhavanden med Portugal om Odelouca-dammen och det återstående reservoarnätet. Den här situationen fortsätter att släpa efter och har fört oss in i de svårigheter vi nu befinner oss. Därför undrar jag, herr kommissionsledamot, om ni är beredd – om kommissionen är beredd – att lösa det här strukturella problemet så att man i framtiden inte behöver uppleva liknande katastrofer om och om igen.
Naturligtvis tackar jag kommissionen för alla de förslag som den i dag lagt fram som nödlösningar men, som flera av kammarens ledamöter sagt, vad vi behöver är praktiska förslag, varav några redan lagts fram och endast behöver godkännas av kommissionen. 
Borg,
   . – Herr talman! Jag tackar de ärade ledamöterna för synpunkterna på kommissionens uttalande. Kommissionen delar den oro över följderna av torkan i Portugal som har uttryckts här. Som jag påpekade i inledningen av debatten kommer vi att göra allt som står i vår makt för att bistå dem som har drabbats hårdast av torkan, nämligen jordbruksbefolkningen. Dessa åtgärder kommer i sin tur också att hjälpa upp den drabbade landsbygdsekonomin. 
Jag har lyssnat till er oro och det ni har berättat om de svåra lokala förhållandena. Kommissionen kommer förvisso att visa sig solidarisk och vidta de åtgärder som jag tog upp tidigare. Min kollega, kommissionsledamot Mariann Fischer Boel, är väl insatt i problemen och har gjort och gör allt som över huvud taget är möjligt för att ta itu med situationen.
När det gäller tanken på en mer permanent organisation för att hantera liknande situationer kommer jag att vidarebefordra uppgifterna till mina kolleger, som säkerligen kommer att ta dem under noggrant övervägande. Andra idéer och förslag har lagts fram, vilka kommissionen vederbörligen kommer att beakta. Några av er nämnde att en sådan torka och dess orsaker, som innefattar allt från klimatförändringar till skogsbrukspolitik, måste ses i ett större perspektiv. 
Jag tackar för era idéer och förslag som visar att ni eftersträvar en mer långsiktig och samordnad strategi för händelser av detta slag. Jag har förvisso fått en hel del att tänka på, och det ni har sagt visar att parlamentet känner ansvar för en hållbar utveckling, ett ansvar som till fullo delas av kommissionen. 
Kommissionen känner varmt för denna fråga och de svåra förhållanden som den har orsakat. Vi kommer att göra allt som står i vår makt och visa vår solidaritet med dem som har drabbats hårdast av denna torka. 
Talmannen.
   – För att avsluta den här debatten har jag mottagit fyra resolutionsförslag(1) som vi skall rösta om efter debatterna i eftermiddag.
Gutiérrez-Cortines (PPE-DE ).
   – Det är överraskande att Europeiska unionen fortfarande måste utarbeta och genomföra en kort- och långsiktig strategi för att bekämpa torka och ökenspridning. I länderna i söder och i Medelhavsområdet är ju det här ett av de största hoten mot ekonomisk och social hållbarhet. Avsaknaden av en gemensam plan mellan länderna och kommissionen (GD Jordbruk och GD Miljö) är dock desto mer slående med tanke på att Europeiska miljöbyrån nyligen betonat att de områden som kommer att lida mest av de negativa konsekvenserna av de förväntade klimatförändringarna är Medelhavsländerna.
Vi stöder därför en politik som bekämpar torkan i Portugal och allt bistånd för att mildra de effekter som den här vattenbristen har på produktiviteten, marknaden och själva odlingen. Dessutom ber vi att den utökas till andra sydliga länder. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om de sex resolutionsförslagen om Bangladesh(1).
Schlyter (Verts/ALE ),
   . – Herr talman! Tänk er att det i ett av våra medlemsländer skulle pågå bombattentat mot f.d. ministrar, att skulle journalister dödas, oppositionspolitiker mördas och folk fängslas och torteras av paramilitära styrkor. Tänk er att detta skulle hända i ert eget land. Då skulle vi diskutera detta varje dag i parlamentet, vi skulle kräva omedelbara åtgärder, vi skulle ta tag i problemen på snabbast möjliga sätt.
Det är precis det som regeringen i Bangladesh har misslyckats med. Man har inte i tid och med kraft tagit tag i dessa problem. Det är extra beklagligt eftersom Bangladesh länge har varit ett land där kvinnor har haft stor frihet och möjlighet att utöva sin politiska makt. Bangladesh har på många sätt kunnat ses som ett positivt exempel på en positiv utveckling både ekonomiskt och politiskt. Allt detta riskerar nu att raseras om inte landets regering tar krafttag. Jag tycker att vi skall göra allt som står i vår makt för att kunna hjälpa till att lösa problemen och förbättra situationen i Bangladesh. Jag tycker att det är tråkigt att det finns kollegor här som vill försvaga resolutionen när vi vet hur allvarliga problemen är. Jag hoppas att vi idag får en majoritet för att behålla resolutionen utan att den försvagas av ändringsförslag som försöker beskriva verkligheten annorlunda än den är. Jag är glad att vi äntligen har tagit detta initiativ och för upp Bangladesh på dagordningen. Deras folk behöver vårt stöd, och det är det vi kan göra idag. 
Mann, Thomas (PPE-DE )
   – Herr talman! Shah Kibria, före detta finansminister i Bangladesh, hade just avslutat ett tal vid ett möte som anordnats av landets viktigaste oppositionsparti, vilket han var medlem i. Då sprängdes han i bitar av en granat, och tre andra personer dödades och femtio sårades. Det är med sådana attacker som de islamistiska extremisterna skapat en skräckfylld stämning. I vissa delar av landet verkar offentliga organ samarbeta med dem. Det är en situation som inte kan tolereras. Amnesty International och Förenta staterna bekräftar att medlemmar av religiösa minoriteter systematiskt utsätts för hot, förföljs och arresteras på godtyckliga grunder.
Det har inte skett några tillfredsställande förbättringar, varken som reaktion på den senaste resolutionen från denna kammare i november 2002 eller på det senaste besöket i landet av vår SAARC-delegation i februari 2003. Regeringen har dock nyligen fängslat två ledare för muslimska kriminella organisationer och frusit deras bankkonton.
Vi uppmanar regeringen att agera mer kraftfullt gentemot extremister. Bangladesh måste dessutom uppfylla sina skyldigheter inom ramen för de internationella konventioner om mänskliga rättigheter som de ratificerat. Landet måste i lag förbjuda tortyr, garantera pressfrihet och yttrandefrihet samt fortsätta kampen mot korruption. Det är endast om landet kan göra märkbara framsteg inom dessa områden som villkoren i 2001 års samarbetsavtal mellan EU och Bangladesh bör träda i kraft. Det avtalet grundades nämligen på respekt för mänskliga rättigheter och upprätthållande av demokrati.
De skillnader som finns mellan regeringen och oppositionen får inte hindra dem från att åtminstone komma överens om att låta det parlament som för närvarande är upplöst återta sin funktion. Båda sidor måste sedan arbeta på att skapa förutsättningar som inte tillåter radikalism, halvmilitär verksamhet och religiös extremism. 
Meijer (GUE/NGL )
    – Herr talman! När det jättelika brittiska kolonialimperiet i Sydasien 1947 delades upp efter regionernas dominerande religioner, tilldelades den östra delen av provinsen Bengalien den muslimska staten Pakistan. Det var ett överbefolkat område som ofta drabbades av översvämningar och som fick hela världens sympati. År 1971 bröt det sig loss från Pakistan, landet långt i väster som inte hade något som helst intresse av att lösa problemen i den östra kolonin. Den nya staten kunde ha fått en bra start om den till exempel hade följt det nederländska exemplet och byggt fördämningar mot havet och torrlagt befolkade områden som svämmade över vid stormflod. Det skulle då blivit mer utrymme för invånarna och deras livsmedelsförsörjning. I stället har vi i Bangladesh sett en grym, klanbaserad kamp mellan två partier som utkämpar en fejd medan de båda förnekar varandras existensberättigande.
Dessutom har landet en tid dominerats av den sorts religiösa fanatism som knappast existerade i andra delar av den muslimska världen förrän för 20 år sedan. Den här fanatismen lämnar inget utrymme för religiösa minoriteter, inbegripet Ahmadiyya-muslimer eller hinduer. Hot och våldsamma attacker från regeringstrogna förblir ostraffade. Halvmilitära grupper, som påstår sig bekämpa brottslighet, utför tortyr och mord. Bangladesh riskerar att hamna i en spiral av självdestruktion. Även med ett brett stöd kommer ett uttalande som fördömer hot, våld, tortyr, strafflöshet och ekonomisk stagnation inte att lösa problemet på något sätt. Det borde i stället vara en utgångspunkt för att avgöra hur vi i Europa på bästa sätt kan behandla detta olycksförföljda land i framtiden. Det förutsätter solidaritet med offren som en absolut minsta insats. 
Tannock,
   . – Herr talman! Omkring en tredjedel av de 140 miljoner människor som lever i detta fattiga, överbefolkade men demokratiskt styrda land äger ingen jord utan tvingas leva på och odla mark som ständigt hotas av översvämningar. Den muslimska majoritetsbefolkningen har av tradition levt i fredlig samexistens med andra religiösa minoriteter, och Bangladesh har gjort goda insatser för utbildning och medborgerliga rättigheter för kvinnor. Regeringen, där Bangladeshs nationella parti (BNP) är i majoritet, möter alldeles särskilda svårigheter när det gäller att genomföra ekonomiska reformer, eftersom dessa många gånger omintetgörs av interna politiska stridigheter och korruption. Ingenting blir heller bättre av att oppositionspartiet Awami League (AL) för närvarande bojkottar den parlamentariska dialogen. 
Oppositionella har visserligen angripits, men myndigheterna har all heder av att åtta misstänkta personer har gripits, trots att de är medlemmar av den styrande partikoalitionen, och två radikala islamistiska grupper har nyligen förbjudits. Bangladesh vänder sig också mot Indiens högst förståeliga försök att förstärka gränsskyddet vid den lättforcerade internationella gräns som används för smuggling av bl.a. narkotika.
Tillväxten har de senaste åren glädjande nog legat kvar på 5 procent, men Bangladesh känner sig nu hotat av den ohämmade kinesiska textilexporten. Vi inom EU måste ha tålamod och ge Bangladesh allt politiskt och ekonomiskt stöd samt främja ett gott styrelsesätt och stödja kampen mot korruption och islamisk fundamentalism.
Jag uppmanar kammaren att stödja mina ändringsförslag så att vi kan lägga fram en mer nyanserad resolution. 
Stroz,
   – Staten Bangladesh grundades 1971 efter en kamp för oberoende. Detta till största delen muslimska land försöker hitta lösningar på skrämmande problem som mycket hög befolkningstäthet, naturkatastrofer och fattigdom. Resolutionen får en att tro att mycket få framsteg har gjorts och kringgår det faktum att framgångar faktiskt uppnåtts. Landet producerar till exempel tillräckligt med mat för att föda sina medborgare. Det är stor skam att företrädare för regering och opposition i Bangladesh inte i förväg tillfrågats om sina synpunkter på resolutionen, vilken belyser de blygsamma framsteg som gjorts inom ett antal områden och betonar behovet av att fortsätta åt rätt håll. Det faktum att de inte tillfrågades sätter inte Europaparlamentet i någon gynnsam dager. Våra försök att stödja demokratin i landet är välkomna men det är synd att vi inte fick med några positiva tecken på demokratisk utveckling i det gemensamma resolutionsförlaget. Även om vi inte är överens om ett antal ostyrkta påståenden i resolutionen, stöder vi landets framsteg mot demokrati och hoppas att det kommer att fortsätta, särskilt med hänsyn till förberedelserna inför nästa parlamentsval. 
Belder,
   . – Herr talman! I dag är det nyårsdagen i Bangladesh. Det är min uppriktiga önskan att Guds välsignelse må vila över det landets ledare och dess invånare för det nya året. Det finns utrymme för förbättringar i Europa också men vi har även några förslag för Bangladesh när det gäller nyårslöften. Även om det är beklagligt att islam sedan 1998 i grundlagen utropats till statsreligion, tillåts det att bekänna, utöva och sprida andra religioner så det är underligt att den grundlagen inte skyddar ”rätten att konvertera”. Vore det inte en god föresats att reglera religionsfriheten på ett bättre sätt i grundlagen och avskaffa statsreligionen?
Jag vill illustrera det här behovet med ett exempel ur det verkliga livet. Måndagen den 4 april bekräftade tillförlitliga källor att Dulal Sarkar, en kristen, dödades den 8 mars i år. Han var pastor i Bangladesh fria baptistkyrka i byn Jalalpur i det sydvästra distriktet Khulna. Denna man gjorde helt enkelt sitt jobb och bröt inte mot grundlagen på något sätt. På väg hem attackerades han av tio beväpnade muslimska extremister och halshöggs sedan. Dessa muslimska extremister har rapporterats ha kopplingar till Jamaat-e-Islami, ett politiskt parti som för närvarande ingår i regeringskoalitionen. Dulal Sarkar efterlämnar en mor, hustru och fem barn och nu tvingas hans fru och familj att flytta från hus till hus i ett försök att undvika vedergällningar från muslimska extremister.
Det resolutionsförslag som vi varit med och undertecknat är därför väldigt tydligt. Vi är verkligen mycket bekymrade över den ökande muslimska fundamentalismen med sina halvmilitära grupper och fundamentalistiska muslimska partiers maktmissbruk. Jag motsätter mig samtidigt med eftertryck att ändra i ändringsförslag som lagts fram för detta entydiga resolutionsförslag. Jag uppmanar rådet och kommissionen att, i samverkan med det statliga departement som det hänvisas till i 2.2, kämpa mot dessa uttryck av muslimsk fundamentalism. Det kan ske genom att tillämpa de straff som anges i samarbetsavtal för överträdelser av demokratiska principer, allt detta i ett försök att förbättra situationen för medborgarna i Bangladesh. 
Czarnecki, Ryszard (NI ).
    –  Herr talman! Bangladesh är exakt 34 år och 19 dagar gammalt, vilket innebär att det är en mycket ung stat. Samtidigt är det en mycket fattig stat. Trots att fattigdomen sjunkit med cirka 1 procent per år det senaste decenniet, lever 50 procent av befolkningen fortfarande under fattigdomsgränsen. Varje år dör 325 000 barn, eller 900 om dagen, och i genomsnitt dör en kvinna var tjugonde minut i Bangladesh, eller 26 000 varje år, till följd av orsaker i samband med barnafödande. Andelen spädbarn med låg födelsevikt är mellan 30 och 50 procent, och 30 procent av befolkningen har ingen tillgång alls till rent vatten. Positivt är att tillgången till sanitetsanläggningar har fördubblats under det senaste decenniet och nu ligger på 43 procent av befolkningen.
Vår diskussion i dag är av politisk natur men jag ser det som en möjlighet att belysa de tragiska förhållandena i Bangladesh, tidigare känt som Östbengalen. Jag är glad att Europaparlamentet tagit upp det här ärendet. 
Deva (PPE-DE ).
   – Herr talman! Hela resolutionsförslaget är skrattretande. Vi talar om ett land med 143 miljoner invånare. Det är ett av världens fattigaste länder, men det klarar fortfarande att sköta sina egna angelägenheter. Sedan ganska lång tid tillbaka är landet en demokrati. Man håller val till parlamentet, och landet är en parlamentarisk demokrati med ett parlamentariskt styrelsesätt. Landet är ungefär lika stort som Belgien men har ett invånarantal på 143 miljoner. Efter många år av självständighet klarar man nu för första gången att vara självförsörjande, och givetvis uppstår då problem. I Sudan dödades 300 000 människor, men det har ingenting att göra med detta, dvs. att vi harmas över att människor blir dödade. Att sammanlagt två ministrar av de femtiosex som sitter i regeringen är islamistiska innebär inte att regeringen är islamistisk. Vi måste ha något sinne för proportioner i våra debatter, annars kommer vi att bli utskrattade i hela världen. 
Europaparlamentet antas vara en viktig inrättning, men se er omkring och räkna de ledamöter som är närvarande. I kammaren sitter just nu inte fler än femtio ledamöter, och de är uppenbarligen väldigt bekymrade över detta. Våra debatter om mänskliga rättigheter måste handla om allvarliga saker som har betydelse för människorna och deras mänskliga rättigheter. Trehundratusen människor har dödats i Darfur. Hur hanterar vi detta?
Låt oss inte tappa bort vårt sinne för proportioner utan nyansera våra debatter och ta oss en allvarlig funderare över de frågor som vi diskuterar under debatterna om mänskliga rättigheter.
Borg,
   . – Herr talman! Kommissionen konstaterar med tillfredsställelse att Europaparlamentet har sett till att fästa allmänhetens uppmärksamhet på den allvarliga situationen när det gäller styrelseformer och mänskliga rättigheter i Bangladesh. 
Dagens debatt kommer mycket lägligt mot bakgrund av att situationen för den allmänna ordningen allvarligt har försämrats sedan Europaparlamentet antog sin senaste resolution i november 2002. Våldet mot människorättsaktivister, journalister och minoritetsgrupper ökar alltmer. Styrelseformerna har aldrig varit sämre och det politiska våldet har kulminerat på nytt, vilket granatattacken i augusti 2002 och det tragiska mordet på den f.d. finansministern Shah Kibria i januari är sorgliga exempel på. 
Vi delar er oro över den bristfälliga förvaltningen av landets institutioner, över straffrihetskulturen, den tilltagande fundamentalismen, brotten mot minoritetsgruppernas mänskliga rättigheter samt de alltmer upptrappade sammanstötningarna mellan det styrande partiet och oppositionspartierna. Samtliga dessa faktorer, tillsammans med det ökande antalet militanta religiösa grupperingar, antyder att de demokratiska och sekelgamla grundpelare som bär upp Bangladeshs styrelseskick riskerar att raseras.
Europeiska gemenskapen har inte tvekat att ta till orda i dessa frågor, inte minst på grund av det utvecklingsuppdrag som vi har och den människorättsklausul som ligger till grund för våra biståndsförbindelser med Bangladesh. 
Under de senaste månaderna har Europeiska gemenskapen och medlemsstaterna vid upprepade tillfällen uppmanat regeringen att fördöma förföljelsen av politiska motståndare, intellektuella, journalister, icke-statliga organisationer samt minoritetsgrupper. EU har reagerat starkt på attentatet mot Sheikh Hasina och mordet på den f.d. ministern Shah Kibria och har på det bestämdaste uppmanat regeringen att skyndsamt återupprätta rättssystemet och tydligt markera att terroristaktioner aldrig kan accepteras. 
Vi betonar ständigt hur bekymrade vi är över den straffrihetskultur som råder i landet, över konfrontationspolitiken och de ökande attackerna mot stambefolkningen i Chittagongs bergsregion och Ahmadiyyasamfundet, liksom över de utomrättsliga avrättningar genom ”korseld” som polisens specialstyrkor verkställer. Låt mig också understryka att EU visade stor enighet vid människorättskommissionens möte i Genève i år, där EU enades om att särskilt peka ut Bangladesh som ett av fem länder i sin principförklaring om de mänskliga rättigheterna i världen.
Styrelseformerna förfaller alltmer, vilket har tvingat oss att verka för ökad enighet mellan bidragsgivarna. Europeiska gemenskapen, Världsbanken och amerikanska UD kallade i februari samtliga större internationella givare till ett möte i Washington för att diskutera hur vi kan främja viktiga reformer av styrelsesättet. 
Under samtalen fick vi bekräftat att vår oro till fullo delas av det internationella givarsamfundet. Genom den enighet som finns mellan bidragsgivarna har vi kunnat lägga fast våra gemensamma prioriteringar och framföra skarpt formulerade privata budskap till regeringen om att styrelsesättet är under all kritik och att det brådskar med reformarbetet. 
Sammankomsten i Washington fick stort genomslag i landet, och fick regeringen att offentligt medge att man har problem med den islamiska fundamentalismen. Tyvärr ser vi dock att regeringens kraftåtgärder mot de militanta islamisterna är på väg att mattas av, vilket det nedlagda åtalet mot en framträdande islamisk ledare visar.
Kommissionen kommer för sin del att även i fortsättningen noggrant bevaka den politiska situationen i landet och driva dessa grundläggande frågor vid de politiska samtalen med regeringen och i nära samarbete med bidragsgivarna. I anslutning till detta kommer vi också att rikta ökad uppmärksamhet mot de kommande parlamentsvalen i slutet av 2006 och förutsättningarna för fria och rättvisa val. De politiska samtalen kommer att följas upp med ett erbjudande från vår sida att i den kommande biståndsstrategin ställa oss bakom de brådskande institutionella reformer som, om regeringen godtar dem, skulle medverka till att meningsfulla förändringar kommer till stånd och att människorna i Bangladesh alltså får del av de ökade framstegen och ett ökat välstånd. 
Talmannen.
   – Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen äger rum efter debatterna i eftermiddag. 
Talmannen.
   – Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om de fem resolutionsförslagen om humanitärt bistånd till flyktingar från Västsahara(1).
Guardans Cambó (ALDE )
   – Herr talman! Jag var beredd att skriva mitt namn på talarlistan och inte att inleda en debatt. Hursomhelst är det ett faktum att denna gemensamma resolution som vi skall godkänna om situationen för flyktingarna i Sahara är självklar och behandlar ett rent humanitärt drama.
När vi behandlar de mänskliga rättigheterna i världen kommer vi att hitta en punkt som handlar om situationen i Sahara. Den politiska situationen i Sahara behöver dessutom övervägas ytterligare. Men för vår del handlar det nu om den rent humanitära situationen.
Det finns cirka 200 000 flyktingar som levt i flyktingläger i nästan 30 år och vars enda tillgång är internationellt bistånd. Det är det vi pratar om i dag. Det är dessutom vad som av olika skäl är i fara, inbegripet vissa rent byråkratiska skäl som påverkar Europeiska kommissionen.
Allt detta är på väg att skapa en verklig humanitär kris. Det är det som detta resolutionsförslag är avsett att behandla, med en brådskande uppmaning till kommissionen att anta en serie åtgärder för att förhindra en humanitär kris av oöverskådliga proportioner. Dessutom föreslås vissa mycket specifika åtgärder, såsom bättre samarbete med icke-statliga organisationer på fältet och mer stöd till de västsahariska institutioner som, inuti flyktinglägren, samarbetar i utdelningen av den humanitära hjälp som, vill jag betona, är den enda inkomstkällan för 200 000 personer.
Det är tveklöst så att den här resolutionen endast löser och behandlar en del av problemet och att vi inte kan blunda för det grundläggande problemet. Det är ett allvarligt problem på tröskeln till Europa och förr eller senare kommer vi att behöva utöva alla politiska och diplomatiska påtryckningar som är möjliga på de olika aktörerna för att lösa den här konflikten så att vi inte behöver hålla några sådana här debatter längre: hur vi kan föda 200 000 personer som, utan oss, inte kommer att ha någonting alls att äta. 
Romeva i Rueda (Verts/ALE )
   – Herr talman! Den resolution vi lägger fram och röstar om i dag gäller den allt större försämringen av den humanitära situation i de västsahariska lägren. Vi talar om ett åtagande från den parlamentsdelegation som besökte lägret för några veckor sedan, vilket vi nu uppfyller. Biståndet håller på att ta slut och vi måste reagera snabbt på den här situationen.
Vi måste dock även vara mycket medvetna om att den humanitära frågan skymmer ett verkligt problem, ett politiskt sådant. Humanitär hjälp behövs eftersom västsaharierna tvingas leva i läger, långt hemifrån, och under sådana förhållanden inte kan leva normala liv. Efter 30 år utan lösning på konflikten börjar tålamodet ta slut i lägren. En del röster höjs till och med för återgång till väpnade metoder om situationen inte blir löst snart. Det här är väldigt oroande och Europeiska unionen kan inte blunda för detta faktum. Det som är mest oroande är dock att den lösning som lagts fram existerar och kallas för Bakerplanen II. Det är en bristfällig plan, visst, men det är en plan som västsaharierna har godtagit och de har gjort rejäla avkall på en del av sina ställningstaganden. Trots det vägrar den andra parten, Marocko, att underteckna den.
EU vänder sig till Spanien och den spanska regeringen måste därför leda processen att lösa den här konflikten. Vi får inte glömma att den västsahariska befolkningen befinner sig i lägren i dag till följd av en ofullständig avkolonisering och den mest skyldiga i det här sammanhanget är den spanska regeringen. Jag vill därför uppmana president Rodríguez Zapatero att låta Spanien spela den sorts roll som Portugal spelar när det gäller Timor.
Efter 30 år av ignorerande, av stillatigande och av brutna löften har det blivit dags för världen i allmänhet och EU i synnerhet att sluta blunda för problemet och se det i vitögat. Det är dags att uppfylla västsahariernas begäran om en folkomröstning om självbestämmande i Västsahara, i enlighet med internationell lagstiftning och FN-stadgan.
Avslutningsvis vill jag även uttrycka min solidaritet med den marockanska journalisten Alí Lmrabet som orättvist dömdes för förtal efter att han uppgett att de som bor i lägren inte är fångar utan flyktingar. 
Portas (GUE/NGL )
   – Herr talman! Ni känner till historien i Bibeln om folket som vandrade i öknen i 40 år. Det finns mycket av myt i det här äventyret och det är faktiskt vårt äventyr. När det gäller den västsahariska befolkningen, handlar det inte om myter utan om verkliga händelser som äger rum i modern tid. De här människorna har väntat i 30 år i öknarnas öken Sahara. De söker inte det förlovade landet utan vill helt enkelt själva få bestämma över sin mark.
Herr talman! Under min tid som journalist besökte jag många flyktingläger. I Etiopien upptäckte jag att det fanns en fjärde värld, en plats där folk går och går och går, eftersom att gå är ett sätt att överleva, men jag har aldrig sett något som Tindouflägren. Där ute i sanden finns ingen elektricitet men solidariteten har gett dem solpaneler. Där finns ingen droppe vatten men det vatten som kommit fram genom bistånd har fördelats rättvist mellan varje flykting, liksom även mjöl, socker och olivolja. Västsaharierna är beroende av bistånd men de är inga tiggare.
Parlamentet har därför ett akut ansvar, nämligen att återställa det humanitära stödet i alla dess aspekter och det brådskar. Verklig hjälp är hjälp som kan göra hjälp överflödig. EU måste engagera sig för en folkomröstning om självbestämmande, inte bara i teorin utan även i praktiken. Västsaharas befolkning har nämligen tid men vi har klockan. 
Scheele (PSE )
   – Herr talman! Skälet till att vi i dag återigen har diskuterat humanitär hjälp till flyktingar från Västsahara är att deras hemland inte avkoloniserats på det sätt som FN planerade för så länge sedan som 1965 utan att det i stället i över 30 år har ockuperats av grannlandet, Marocko. I början av mars besökte några av oss parlamentsledamöter flyktinglägren, där förhållandena är mycket svåra, och kunde informera oss om inte bara det politiska utan även det humanitära läget.
Då vi vet att deras viktigaste livsmedelsreserver kommer att vara uttömda i slutet av nästa månad, uppmanar vi ECHO och kommissionen att inte bara vidta omedelbara biståndsåtgärder utan även ge ut de belopp som fastställdes 2002. Jag tror att förändringen i ECHO:s metoder, i vilka nu ingår fördelning av bistånd genom Världslivsmedelsprogrammet, har medfört problem i det avseendet att hjälpen nu sammantaget är mindre för ett allt större antal flyktingar i Sahara och även innebär mindre mångfald i typen av bistånd som ges. Denna kammare måste utföra sin funktion att säkra inte bara humanitär hjälp för befolkningen i Sahara utan även självbestämmande. De har rätt till båda delarna. 
Pomés Ruiz (PPE-DE )
   – Herr talman! Den här resolutionen är resultatet av de löften som vissa ledamöter av Europaparlamentet, inbegripet Miguel Portas, Raül Romeva Rueda och Karin Scheele, gjort i flyktinglägren i Tindouf, där vi tillbringade fyra dagar tillsammans för att uppleva hur hårt det är att leva mitt i öknen. Under de dagar vi tillbringade där bevittnade vi västsahariernas lidande eftersom de inte har någon politisk, fredlig eller ordnad lösning på sin situation.
Vi levde, liksom de, utan vatten eller elektricitet. Förutom de hårda villkoren i Tindouf – eftersom dessa 150 000 människor lever mitt i öknen utan några bekvämligheter – befinner de sig dock i en situation där vår humanitära hjälp minskar.
Den resolution som vi föreslår här handlar endast om humanitär hjälp, eftersom vi direkt bevittnat den västsahariska befolkningens humanitära svårigheter till följd av bristen på stöd. Den hjälp de fick minskas ner. Jag vet inte om det är någon viss medlemsstat i Europeiska unionen som bär ansvaret för det. Frankrikes hållning i den här konflikten är mycket tydlig ... Jag vill dock inte ta upp det nu eftersom det vi säger här är att det är viktigt att Europeiska unionen fortsätter ge den hjälp den har gett dessa 150 000 västsaharier som försöker hitta en lösning.
Politiska problem är en sak, och vi kommer att behöva hitta lösningar i det avseendet, och andra resolutioner kommer att handla om dessa. Vi kan dock inte förbise det faktum att endast några kilometer från Europeiska unionen lider 150 000 västsaharier på grund av att vi inte är tillräckligt generösa och på grund av att vi, genom att inte längre skicka mjöl eller genom att minska kvoterna av livsmedel att skicka, medverkar vi till att försämra levnadsvillkoren i flyktinglägren, vilka är tillräckligt svåra i sig.
Europeiska unionen har även ett ansvar som huvudgivare av bistånd från FN. Vi måste göra vår röst hörd där också. 
Varvitsiotis,
   – Herr talman! Det är cirka 30 år sedan tusentals nomader från Västsahara flydde till avlägsna områden i grannlandet Algeriet för att komma undan de konflikter som brutit ut mellan gerillan i Västsahara och Marocko efter Spaniens reträtt från sin före detta koloni. I dag bor dessa landsflyktiga personer, vilka beräknas uppgå till mellan cirka 160 000 och 200 000, i den algeriska öknen och är helt beroende av bidrag från den internationella gemenskapen, av den humanitära hjälp som de får via FN:s Världslivsmedelsprogram. En akut brist på humanitärt livsmedelsbistånd och otillräcklig finansiering hotar de gamla, isolerade lägren, vilka har det svårt att stå emot det omänskliga ökenklimatet.
Det är därför vi nu uppmanar till den omedelbara nödhjälp som kommer att garantera en tillfredsställande utdelning av livsmedel och de utdelningsgrupper som behövs, utan att ignorera behovet av lämplig inkvartering och utbildning. Vi uppmanar kommissionen att hålla biståndet på minst samma nivåer som ECHO och att samordna givare och europeiska icke-statliga organisationer som redan har stor erfarenhet på fältet av att hjälpa flyktingar.
Världssamfundet kan inte förbli likgiltigt. Dess svar måste stå i rimlig proportion till dess ansvar. Den globala dimensionen av orsakerna och omfattningen och av metoderna för hantering av åtskilliga problem är inte längre en tvistefråga. Den gemensamma resolutionen ökar denna vår övertygelse. 
Gomes,
   – I mars tillbringade jag och andra parlamentsledamöter tre dagar i tält och jag upplevde de förskräckliga förhållanden som man lever under där. Vi åkte hem och de stannade kvar. Jag blev allt mer övertygad om att det är av yttersta vikt för EU att arbeta för att befria oss från plikten att i ytterligare flera år förse den västsahariska befolkningen med dess mest grundläggande behov. Västsaharierna vet – och har visat att de vet – hur man arbetar, hur man organiserar sig och hur man överlever i de mest ogästvänliga förhållanden, om de skulle kunna återvända och få kontroll över sitt land, vilket olagligen ockuperats av Marocko.
Den humanitära hjälpen får inte få EU att avstå från att blidka samvetet hos den internationella gemenskapen och vissa medlemsstater med särskilt ansvar i avkoloniseringsprocessen i Sahara, vars väg har hindrats. EU måste vidta åtgärder för att stimulera till sökandet efter en politisk lösning på processen, under överinseende av FN. Marocko har hindrat processen genom att upprepade gånger lagt in sitt veto mot de senaste förslagen som lagts fram av James Baker, och detta ledde slutligen till hans avsked.
Medlemsstaterna, och särskilt de som ingår i säkerhetsrådet, får inte fortsätta missa själva poängen. Konflikten har ett direkt samband med Europa och inte bara på grund av ett historiskt ansvar. Europeiska intressen står på spel.
Västsahara skulle kunna vara en leverantör till Europa om dess rika naturtillgångar av olja, fosfat, fisk och annat skulle kunna utnyttjas på ett lagligt och hållbart sätt, något som inte sker under den illegala ockupationen. Det är också så att själva säkerheten i Europa står på spel.
Västsahara ligger nära våra gränser och vi har en omedelbar skyldighet att förstå de underliggande problem som leder till internationell terrorism. Hur ser den ilska ut som överförs till nya generationer av västsaharier i Tindoufs flyktingläger som är inblandade i motståndsrörelsen i det ockuperade Sahara, om de inte fjärmas från de fundamentalistiska radikala krafterna, om EU, Förenta staterna, Arabvärlden och världssamfundet förnekar dem möjligheter att lösa sin konflikt och därmed dömer dem till maktlös förtvivlan inför orättvisor, våld och fattigdom? Jag skall avsluta med att säga att EU även måste få Rabat att förstå att det är i Marockos intresse att få ett slut på den illegala ockupationen av Västsahara. 
Guerreiro,
   – Vi tycker att den här resolutionen är mycket viktig, men otillräcklig, med tanke på den svåra humanitära situationen för den västsahariska befolkningen i flyktinglägren.
Vi måste visa omedelbar och ändamålsenlig solidaritet med dessa människor i form av mat, hälsovård och utbildning och vi måste se till att sådant stöd även kan ges i framtiden.
Solidaritet och ändamålsenliga, omedelbara och effektiva åtgärder krävs också för att få slut på den oacceptabla ockupationen av Västsahara, för att garantera västsaharierna rätten till självbestämmande och oberoende och för att se till att FN:s resolutioner efterlevs. 
Romagnoli (NI ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Det är verkligen nödvändigt att parlamentet och Europeiska unionen engagerar sig mycket mer än de hittills gjort i försvaret av människors rätt till självbestämmande, särskilt i sådana slående fall som för västsaharierna.
Även om detta ärende pågått sedan tiden för spanska avkoloniseringen, har Västsahara fått liten uppmärksamhet: det handlar inte om några omfattande intressen eller höga siffror, det intresserar inte bankirer i någon större utsträckning och väcker inte något särskilt geopolitiskt intresse. Det kanske också beror på att västsaharierna inte har fört något eget krig för självbestämmande utanför öknen, de har inte tillgripit fördärvande terroristattacker, och de har inte tjänat några mäktiga allierades intressen som tidigare legat i konflikt.
Därför måste Europeiska unionen verka för omedelbar humanitär hjälp till västsaharierna, men framför allt måste den införa sanktioner mot Kungadömet Marocko, så att det respekterar självbestämmanderätten för detta anständiga och stolta folk. 
García Pérez (PSE ).
   – Herr talman! Glömskan är den stora fienden i många orättvisa situationer i världen. Därför är det i dag mer nödvändigt än någonsin att uppmärksamma en av dessa situationer, nämligen västsaharierna. Efter trettio år överlever dessa män och kvinnor i en helt omänsklig situation berövade de mest grundläggande behoven och lever under extremt svåra förhållanden. Trots detta visar de ett utmärkt exempel på organisation och arbete, vilket håller dem enade i stor värdighet, och vi bör särskilt framhålla de kvinnliga västsahariernas mod, som har kunnat skapa ett välstrukturerat samhälle ur ingenting.
Vi i Europa har i dag en moralisk och politisk skyldighet. Vi talar om en extrem situation som kräver ett omedelbart svar. Västsaharierna vill leva av sina egna tillgångar och sitt eget arbete, men tyvärr måste de vara beroende av vår solidaritet. Västsaharierna har visat sin förmåga till organisation och hantering av tillgångar. Vad vi därför uppmanar till i dag i denna församling är en ökning av europeiskt bistånd och tilltro till de västsahariska strukturernas förmåga att hantera det.
Vi får inte glömma att orsaken till detta humanitära problem har sitt ursprung i en politisk konflikt som vi måste ta itu med. Vi måste vara i stånd att lösa den politiska frågan, och folkomröstningen om självbestämmande för västsaharierna måste bli verklighet. Vi måste finna en rättvis och definitiv lösning.
Fred och frihet åt västsaharierna. 
Borg,
   . – Tack för ert initiativ som ger mig möjlighet att redogöra för kommissionens syn på konflikten i Västsahara. 
Jag vill först och främst understryka att kommissionen vill se en snar lösning på denna konflikt och att det är oerhört viktigt för stabiliteten, den regionala integrationen och utvecklingen i Maghrebområdet och Medelhavsområdet att konflikten får en lösning. 
Ur humanitär synpunkt finns det all anledning att vara mycket bekymrad över de dramatiska förhållanden som de tusentals sahariska flyktingarna lever under. Oron är också stor för de 408 marockanska krigsfångar som hålls fängslade av Polisariofronten, för de splittrade familjer som antingen befinner sig i flyktinglägren eller i Västsahara och för de människor från båda sidor som har gått ett okänt öde till mötes. Alla dessa frågor understryker behovet av att få slut på denna kris som har pågått i nästan 30 år. 
Som ni känner till grundas kommissionens beviljande av humanitärt bistånd på respekten för principerna om neutralitet, opartiskhet och oberoende och utgår från konkreta behov. Europeiska gemenskapens kontor för humanitärt bistånd (ECHO) verkar dessutom i enlighet med kriterierna för icke-diskriminering och låter inte de politiska åtgärderna styras av politiska mål. Detta innebär att alla som drabbas av en humanitär kris har rätt till bistånd, oavsett på vilken sida i konflikten de befinner sig. 
Kommissionen respekterar till fullo dessa principer och kriterier och har sedan 1993 tillhandahållit humanitärt bistånd till de sahariska flyktingarna till ett belopp av totalt 108 miljoner euro. Tack vare dessa fortlöpande insatser har kommissionen blivit den största biståndsgivaren till de sahariska flyktingarna. 
Kommissionen har aldrig avbrutit sitt bistånd. Den har emellertid anpassat tidpunkten för och nivån på de senaste biståndsbesluten till de lokala förhållandena. Jag vill gärna understryka att vi, tack vare de buffertlager som kommissionen upprättade och bekostade 2000, har kunnat undvika avbrott i livsmedelsförsörjningen. 
Den aktuella humanitära situationen i lägren har inte förvärrats. Den är dock fortsatt bekymmersam. Det finns en risk att situationen förvärras när och om tomrummet, till följd av det eventuella avbrott i de regelbundna livsmedelsleveranserna som Världslivsmedelsprogrammet (WFP) har varslat om, inte fylls i tid och i den utsträckning som krävs. För att åtgärda situationen tänker ECHO föreslå att ett biståndsbeslut fattas nästa månad. Biståndet för 2005 kommer att grundas dels på de sahariska flyktingarnas behov, dels på förutsättningarna för genomförandet av de ECHO-finansierade projekten. 
Jag vill betona att kommissionen har ett dubbelt ansvar. Dess uppgift är inte bara att snabbt och målmedvetet ta itu med flyktingarnas humanitära behov, utan också att värna EU:s ekonomiska intressen. Insatserna i de sahariska flyktinglägren syftar till att hantera detta dubbla ansvar på ett effektivt sätt. Detta är skälet till att kommissionen fäster sådan vikt vid att biståndet hamnar hos rätt mottagare och att insatserna sker med fullständig insyn och öppenhet.
För att rätt kunna bedöma de sahariska flyktingarnas behov fortsätter kommissionen sina diskussioner med de viktigaste byråerna och organisationerna, dvs. i första hand de algeriska och sahariska myndigheterna, FN:s flyktingkommissarie, Världslivsmedelsprogrammet och de icke-statliga organisationerna. Dessa icke-statliga organisationer har spelat och fortsätter att spela en viktig roll som ECHO:s samarbetspartner vid genomförandet av insatserna i de sahariska lägren.
Utöver den rent humanitära aspekten anser jag att det internationella samfundets bistånd till de sahariska flyktingarna bidrar till att åstadkomma och bibehålla gynnsamma förutsättningar för en fredlig lösning av konflikten. Jag vill rent allmänt slå fast att kommissionens och EU:s ståndpunkt alltid har varit att man skall förhålla sig neutral till de politiska aspekterna av denna konflikt. EU stöder även i fortsättningen FN:s insatser för en rättvis och varaktig lösning som är förenlig med internationell rätt. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum i eftermiddag efter debatterna. 
Talmannen.
   – Nästa punkt är debatten om de fem resolutionsförslagen om Lampedusa(1).
Romeva i Rueda (Verts/ALE )
   – De kollektiva utvisningarna av immigranter av de italienska myndigheterna mellan oktober 2004 och mars 2005 från den italienska ön Lampedusa till Libyen är ytterst oroväckande.
Flyktingkommissariatet fördömde uttryckligen återvändandet av 180 människor den 17 mars och angav att det inte alls var klart om Italien hade vidtagit nödvändiga försiktighetsåtgärder för att garantera dessa människors säkra återvändande till Libyen, ett land som inte på något sätt kan betraktas som ett säkert asylland. Därför beklagar vi djupt att de italienska myndigheterna inte har låtit FN:s flyktingkommissariat få tillträde till flyktingcentrat i Lampedusa.
Av alla dessa skäl uppmanar vi Europeiska kommissionen att garantera respekten för rätten till asyl i Europeiska unionen och sätta stopp för kollektiv utvisning. Vidare kräver vi att de italienska myndigheterna respekterar sina skyldigheter i enlighet med EU-lagstiftningen.
Därför efterlyser vi att en delegation som består av ledamöter i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor och underutskottet för mänskliga rättigheter sänds till flyktingcentrat i Lampedusa, och till Libyen, för att kunna bedöma vidden av problemet och hur det hanteras och, i synnerhet, hur människor behandlas, vilket särskilt skulle innebära att man undersöker de utvisade människornas slutdestination och öde.
Slutligen måste vi visa vår oro över att det inom området för asyl och immigration blir allt vanligare med överträdelser mot de grundläggande principer som Europeiska unionen och dess medlemsstater verkar för. Lampedusa är bara ytterligare ett sådant fall och vi måste se till att det inte blir fler av dem. 

Romagnoli (NI ).
   – Herr talman! Mina damer och herrar! Jag hänvisar till artikel 166 i arbetsordningen och i andra hand till artikel 167.
Jag anser att Lampedusafrågan inte skulle ha tagits upp till debatt eftersom det är en fråga om bilaterala avtal mellan Italien och Libyen och genomförande av italiensk lag som inte strider mot EU-fördraget. Man måste dessutom komma ihåg att Italien inte är Burma, Kina eller Guantanamo, utan snarare en medlemsstat vars värdighet folk försöker vanhedra och vars institutioner, beväpnade styrkor och myndigheter för upprätthållande av lag och ordning de okontrollerat försöker fördöma. Organen för upprätthållande av lag och ordning har tvärtom i många år engagerat sig i stor omfattning och långt mer än deras institutionella skyldigheter förpliktigar, inte bara i den enorma uppgiften att kontrollera det lagliga inträdet av icke-EU-medborgare i Italien – och således i Europa enligt bestämmelserna i Schengenavtalet – och inte bara i att försöka arrestera och utvisa slavhandlare, utan framför allt i humanitärt hjälparbete och i det ytterst svåra – om inte rent av omöjliga – arbetet att identifiera illegala invandrare. 
Jag har personligen varit vittne till det jag påstår här och jag uppmanar mina medledamöter att själva verifiera detta. Jag vill uttrycka min stora indignation – och i denna fråga vädjar jag också till varje italiensk ledamots förnuft – över det usla försöket att förolämpa Italiens nationella värdighet och döma vår suveränitet. 
Talmannen.
   – Luca Romagnoli! Ni har tagit upp er ordningsfråga, men tyvärr kan jag inte ta itu med den av den enkla anledning att ni skulle ha tagit upp frågan 24 timmar före denna debatt. Debatten strukturerades vid talmanskonferensen, ingen ordningsfråga togs upp 24 timmar före, så jag kan inte behandla er ordningsfråga. 
Matsakis (ALDE )
   – Herr talman! Den vackra och soldränkta ön Lampedusa i Medelhavet leder inte längre tankarna till glädje och lycka utan har på ett tragiskt sätt kommit att förknippas med sorg och mänskligt lidande. Denna EU:s allra sydligaste utpost, som sträcker sig ut som för att binda samman Europa med Afrika, är en plats för svikna förhoppningar och inte sällan slutstationen i livet för de tusentals invandrade män, kvinnor och barn som antingen befinner sig på förtvivlad flykt undan tortyr och död eller som bara vill försöka förverkliga sin önskan om ett bättre liv. Deras enda brott är att de hade en dröm som de närde ett svagt hopp om att kunna förverkliga i det i övrigt civiliserade Europa – drömmen om att få leva i ett land där de kunde känna trygghet och bli behandlade som människor. Det var en dröm som för många av dem snart nog förvandlades till en mardröm, när de uppdagade att de principer om respekt för människors liv och värdighet som vissa europeiska regeringar entydigt bekänner sig till och vid alla upptänkliga tillfällen så vitt och brett ordar om, är en ren och skär illusion när det gäller Lampedusa. Ansvariga myndigheter ställer sig bara alltför villigt till förfogande och utlämnar dessa människor, i uppenbar strid med samtliga internationella konventioner och fördrag och utan hänsyn till att detta handlingssätt har fördömts i vida kretsar, till de mordlystna totalitära afrikanska regimer som de så desperat försöker undkomma.
Låt oss inte gå som katten kring het gröt utan tala klarspråk: Händelserna i Lampedusa är en skamfläck för den blodbesudlade italienska regeringen, som har handlat på detta oansvariga, omänskliga och antieuropeiska sätt. De är också en skamfläck för kommissionen och rådet som har underlåtit att vidta effektiva åtgärder för att lösa situationen och återföra den italienska regeringen till ordningen. Vad regeringen i Libyen beträffar är dess djupt skamliga hantering av händelserna i Lampedusa lätt att förstå, eftersom detta är precis vad vi förväntar oss av en odemokratisk regim. 
Jag uppmanar er på det bestämdaste att stödja detta gemensamma resolutionsförslag. 
Meijer (GUE/NGL )
   – Herr talman! För människor som varit tvungna att lämna sitt ursprungsland som en följd av förtryck, krig, katastrofer och fattigdom är Medelhavet en viktig port mot Europa. Om EU inte lyckas göra tillräckligt för att minska problemen i Asien och Afrika kommer ett ökat antal människor ta risken att komma in i Europa med hjälp av fallfärdiga räddningsbåtar och försummade fartyg. Detta är förstås ett problem för Europa och framför allt för länderna runt Medelhavet. Denna ytterligare börda rättfärdigar inte överträdelse av de mänskliga rättigheterna. Dessa flyktingar har samma rätt till en individuell bedömning av sina motiv och en korrekt tillämpning av Genèvekonventionen från 1951.
Detta kan inte sägas om de hundratals flyktingar som har skickats från den italienska ön Lampedusa till Libyen under de senaste månaderna, eftersom detta land inte erkänner Genèvekonventionen, och de avtal Italien har med Libyen är inte offentliga. Mellan ankomsten till Europa och det eventuella återvändandet till ursprungslandet bör EU:s lagstiftning gälla snarare än godtycket hos ett land som har en regering utan insyn. Antagandet av de två ändringsförslagen som liberalerna lagt fram och ändringsförslagen 2 och 3 från gruppen Europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster kommer att göra detta möjligt och kommer att betona att dessa flyktingar har samma rätt som andra flyktingar och kan inte bara förflyttas vidare till Libyen utan att EU tar något ansvar. 
Roure (PSE )
   – Herr talman! Med jämna mellanrum anländer mängder av invandrare till ön Lampedusa i Italien. Dessa människor har tagit det svåra beslutet att lämna sina länder, ofta för att de flyr från politiska situationer som hotar deras liv.
Den 18 mars utvisade de italienska myndigheterna 180 människor från centrat på Lampedusa till Libyen. Bristen på insyn i och tillträde till centrat och de omständigheter under vilka dessa människor utvisades väcker frågor med avseende på respekten för rätten till asyl och Genèvekonventionen. Utvisningarnas hastighet och det faktum att de människor som utvisades sorterades efter nationalitet visar att deras ansökningar inte kan ha undersökts individuellt och att nödvändiga försiktighetsåtgärder inte kan ha vidtagits. Följaktligen kan vi inte vara säkra på att uppriktiga asylsökande inte har sänts tillbaka till farliga situationer.
Vi är också särskilt bekymrade över att flyktingkommissarien hindras från att fullfölja sina plikter. Hon måste få träffa asylsökande för att kunna garantera att de som vill söka asyl kan göra det och att deras ansökningar undersöks noggrant. Dessa utvisningar är desto mer oroande, eftersom vi skickar tillbaka utsatta människor till ett land som inte låter dem få skydd. Libyen har inte undertecknat Genèvekonventionen och har inte något asylsystem. Landet kan följaktligen inte ge internationellt skydd för dem som behöver det. Slutligen deporterar Libyen själv flyktingar utanför sina gränser till farliga områden.
Därför uppmanar vi de italienska myndigheterna att omgående ge flyktingkommissarien obegränsat tillträde till centrat på Lampedusa. Utvisningarna måste också stoppas tills centrat på Lampedusa följer gemenskapsrätten och internationell rätt. 
Zappalà,
   . – Herr talman, mina damer och herrar! Jag måste uttrycka min indignation över de påståenden som görs i detta parlament– av människor som drar fördel av att sitta i detta parlament– när det gäller Italien och dess regering.
Som alla vet finns det ingen gemenskapspolitik för invandring: varje enskild medlemsstat hanterar problemet enligt sina inhemska bestämmelser och med sina egna medel. En gemensam debatt inleddes först nyligen och jag har personligen haft tillfälle att företräda detta parlament många gånger på informella möten med invandrarministrar.
Det verkar uppenbart att angreppet riktat mot den italienska regeringen är politisk och är ett försök att utnyttja situationen just vid denna tidpunkt. Det finns en lag i Italien – Turco-Napolitano-lagen – som en vänsterregering införde och som den aktuella mitthögerregeringen inte ändrat, där artikel 10 används för att bemöta denna fråga.
EG-domstolen har ombetts uttala sig och därför skulle det vara önskvärt att invänta ett sådant beslut, och inte ställa en regering inför politisk rätta, vilken står inför ett ständigt nödläge med ankomst av tusentals utarmade människor på ett litet område med begränsade logimöjligheter med den inte alltför avlägsna faran att indirekt uppmuntra människohandlare och terrorister.
Varje möjlig räddning till havs utförs av beväpnade styrkor, varje begäran och individuella situation bedöms av myndigheter för upprätthållande av lag och ordning samt av kompetenta samfund. Ingen behandlas illa, ingen fängslas; fastän de kommer för att söka asyl smiter de faktiskt mycket lätt i väg från flyktingförläggningarna i hundratals och försvinner genom Italien och kanske övriga Europa.
Den som förnekar besvär med organisationer som FN:s flyktingkommissariat för detta angrepp på Italien ljuger; de offentliga handlingarna från det italienska inrikesministeriet bevisar motsatsen. Varför besöker vi inte varje flyktinganläggning i Europa? Då kan vi fastställa situationen överallt. Mina damer och herrar! Vi måste ta detta problem på allvar och från ett europeiskt perspektiv, och undvika att rikta hypotetiska politiska anklagelser mot en rättmätig regering, när sådana anklagelser i morgon skulle kunna riktas mot en annan medlemsstat och en annan regering. 
Napoletano,
   – Herr talman, mina damer och herrar! Jag skall hålla detta mycket kort, eftersom jag bara än en gång vill bekräfta de idéer som redan finns i resolutionen.
Medan rätten att motverka illegal invandring är obestridlig, är det också sant att en sådan rättighet måste utövas med respekt för de mänskliga rättigheterna och internationella konventioner, varvid man avstår från kollektiv utvisning och från den likgiltighet som några av mottagarländerna visar när det gäller dessa människors framtida öde, särskilt när de sänds hem till länder som inte har undertecknat internationella konventioner, såsom Libyen.
Detta är de två punkter som har tagits upp i Lampedusafallet, inte av dem som vill utnyttja situationen, utan av FN:s flyktingkommissariat och av själva Europadomstolen i Strasbourg, som har bett Italien förtydliga sin ståndpunkt före ingången av maj. Vi befinner oss i en situation där jag anser att vi som européer har ett inslag av prestige som också de länder erkänner som inte respekterar de mänskliga rättigheterna, vilket är just att vi respekterar dessa rättigheter, eller strävar efter att göra det. Låt oss inte förlora detta inslag av civilisation. 
Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Vad finns det för samband mellan Västsahara, det näst senaste ämnet i vår debatt, och Lampedusa, som vi nu diskuterar? Vid början av 1980-talet höll detta parlament – en annan torsdagseftermiddag – en brådskande debatt om Nordafrika. Ämnet var Västsahara och Muammar Kadaffis inflytande i Nordafrika. Detta parlament var vid det tillfället öppet kritisk mot Kadaffi, vilket också den dåvarande italienska regeringen var under sin dåvarande premiärminister Giulio Andreotti, och som en följd av detta avfyrade Kadaffi missiler mot den lilla ön Lampedusa som för första gången blev känd runtom i världen. Vad detta belyser är Lampedusas utsatta position utanför Afrikas kust och Libyens fastland.
Vad som händer på Lampedusa handlar inte om en eller två invandrare som landar på den här och där, utan vad som pågår där är systematisk och brutal människohandel. Människor förs helt avsiktligt till Lampedusa via Libyen och smugglas därifrån vidare in i Europeiska unionen. Så snart de befinner sig på det europeiska fastlandet, kan de ta sig till München, Strasbourg, Haag eller var som helst, utan att en enda gång bli kollade. Om vi inte vill att denna systematiska människohandel skall fortsätta måste vi agera och agera tillsammans. Denna fråga är därför alltför viktig för oss för att låta den degraderas till ett billigt sätt att vinna poäng på i ett val.
Om vi tänker tala som om vi utkämpade ett val, så vill jag säga att jag för flera år sedan förespråkade att vi skulle fastställa gemensamma kvoter för flyktingar och dela på bördan mellan medlemsstaterna och samtidigt bringa deras standarder för flyktingar och asylsökande i samklang med varandra, och jag menade att vad vi mest av allt behövde var bestämda kvoter för att dela på bördan. Vem eller vad var det som gjorde att inget av detta uppnåddes? Europeiska kommissionen som då var underställd Romano Prodi! Ledaren för den italienska oppositionen borde städa utanför sin egen dörr först. Detta handlar inte om inrikespolitik till ett billigt pris, utan i stället borde vi fullgöra vårt ansvar som européer. 
De Rossa (PSE ).
   – Herr talman, herr Posselt! Vi måste ta vårt ansvar och se till att slå vakt om parlamentets trovärdighet i frågor som rör mänskliga rättigheter och humanitära ideal. Vi är skyldiga att ta upp frågan om Lampedusa och den fasansfulla behandlingen av de hundratals fattiga och svaga människor som den italienska regeringen massdeporterar till en regim som inte skulle uppfylla kraven för medlemskap i unionen. 
Om vi skall kunna göra anspråk på någon som helst trovärdighet när det gäller mänskliga rättigheter och internationell rätt måste vi kräva att samtliga medlemsstater respekterar dessa normer. Den italienska regeringen tar inte dessa normer på något som helst allvar, och jag skulle på det bestämdaste vilja uppmana kommissionen att kräva att den italienska regeringen, och för den delen alla andra medlemsstater som bryter mot dessa normer, ställs inför EG-domstolen, så att vi kan försäkra oss om att lagarna efterlevs.
Jag vill särskilt peka på både punkt 4 i resolutionen, där man hänvisar till artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen, och på punkt 9. Jag uppmanar kommissionen att sätta press på Libyens regering så att den upphör med de godtyckliga gripandena av de människor som de betecknar som invandrare, och respekterar Genèvekonventionen och FN:s flyktingkommissaries uppdrag. 
Borg,
   . – Herr talman! Kommissionen följde mycket uppmärksamt händelserna i Lampedusa och kontaktade Italiens inrikesminister Giuseppe Pisanu för att få klarhet på vissa punkter. De italienska myndigheterna vidhåller i nuläget att ingen av de åtgärder som har vidtagits mot de människor som har tagit sig till ön Lampedusa på illegalt sätt stred mot internationella åtaganden. De har lovat att ge kommissionen en detaljerad rapport om de aktuella händelserna, liksom om de åtgärder som vidtogs för att respekten för samtliga berörda människors grundläggande rättigheter skulle tillgodoses. 
Kommissionen har uppmanat den italienska regeringen att anta åtgärder som ger alla enskilda människor rätt att lämna in en asylansökan och garanterar att ingen som väntar på beslut till följd av en sådan ansökan skall utvisas. Jag skulle vilja nämna rådets direktiv om miniminormer för medlemsstaternas förfaranden för att bevilja eller återkalla flyktingstatus som syftar till att skapa lika konkurrensvillkor för alla medlemsstater. Direktivet anger vilka förfaranden som skall gälla för asylsökande, och det kommer formellt att antas av rådet efter parlamentets yttrande i juni. Alla hinder är då undanröjda, och det kan införlivas med medlemsstaternas nationella lagstiftning.
Jag vill också understryka att i avsaknad av gemenskapslagstiftning på området är det de nationella domstolarnas sak att bedöma om de italienska myndigheterna har överträtt sina internationella befogenheter enligt Genèvekonventionen. Mot bakgrund av detta kommer kommissionen att på nära håll följa ärendet. Jag vill särskilt framhålla att EU har gett högsta prioritet åt arbetet med att utreda de påtryckningar som ligger bakom de påtvingade migrationsströmmarna i framför allt Medelhavsområdet. Kommissionen avser alltså att fortsätta arbetet mot detta mål och samtidigt se till att respekten upprätthålls för de rättigheter som tillkommer dem som är i behov av internationellt skydd. 
Kommissionen känner till att de icke-statliga organisationerna och FN:s flyktingkommissariat (UNHCR) hyser betänkligheter om Libyens respekt för de mänskliga rättigheterna, och då särskilt i fråga om skyddet för flyktingar. Under sitt uppdrag i Libyen i slutet av 2004, som gällde illegal invandring, ägnade kommissionen frågor om mänskliga rättigheter och asylfrågor särskild uppmärksamhet. Möten hölls tillsammans med Kadaffis stiftelse och FN:s flyktingkommissariat. Kommissionen anser att dessa frågor skall aktualiseras i samband med ett eventuellt kommande samarbete med Libyen i frågor som rör illegal invandring. 
Jag vill framhålla att det regionala samarbetet mellan EU och de länder som invandrarna och flyktingarna kommer från måste vara väl förankrat i principerna om respekt för de mänskliga rättigheterna. 
Talmannen.
   – Debatten är avslutad.
Omröstningen äger rum omedelbart. 
Talmannen.
   – Vi skall nu genomföra omröstningen.

Posselt (PPE-DE ).
   – Herr talman! Jag talar på min grupps vägnar. Det har skett ett tekniskt fel. Vi hade bett att den slutliga omröstningen om den andra gruppens förslag om Lampedusa skulle ske genom upprop. Detta har av någon anledning hamnat på avvägar. På min grupps vägnar ber jag er att genomföra den slutliga omröstningen om Lampedusaresolutionen genom upprop. 
Talmannen.
   – Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 16.55.) 
