Velkomstord
Formanden.
Jeg byder velkommen til vores gæst i den officielle loge, Litauens præsident, Rolandas Paksas, som i dag er i Bruxelles på sit første officielle besøg uden for Litauen efter valget.
Formanden.
Det eneste punkt på dagsordenen er krigen i Irak.
(Nogle medlemmer i midten og til venstre i salen holdt skilte op, som fordømte den militære intervention i Irak)
Kolleger, jeg ved, der er stærke følelser om denne sag, men jeg beder om, at vi i dag som Parlament handler med anstændighed og værdighed i lyset af situationens alvor.
Gollnisch (NI).
Hr. formand, hvis De tillader det, har jeg en meget kort bemærkning til forretningsordenen. Det er fint at have en diskussion, som De her har organiseret, men et parlament skal udtrykke sin holdning gennem afstemninger. Vi må give de forskellige grupper mulighed for at stille forslag og afslutte denne forhandling med en afstemning. Ellers er vores diskussion nyttesløs.
Naïr (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg støtter denne udtalelse. Jeg mener, at vi har brug for en beslutning med henblik på at fastslå Parlamentets holdning til en krig, der vil ødelægge en befolkning.
(Bifald fra venstre)

Formanden.
Jeg vil gerne understrege, at det er formanden, der indkalder til et møde som dette, men i samråd med Formandskonferencen. Det er blevet aftalt at holde dette ekstraordinære møde i dag.
Næste uge får vi lejlighed til at høre premierminister Simitis og kommissionsformand Prodi, og grupperne og medlemmerne kan, hvis de ønsker det, give udtryk for deres holdning i form af en beslutning og en afstemning. Formandskonferencens fastlæggelse af dagens møde var for at afholde en debat uden en beslutning. Jeg følger den holdning og respekterer procedurerne i forbindelse hermed.
Jeg giver ordet til rådsformanden, hr. Papandreou.

Papandreou
Hr. formand, mine damer og herrer, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, jeg tror, det er stærke følelser, der præger os alle i dag, og jeg er klar over, hvilke væsentlige initiativer Europa-Parlamentet har taget i løbet af de sidste uger som et led i de bestræbelser, vi alle har gjort for at bidrage til en diplomatisk og fredelig løsning på Irak-krisen. Følelserne er så stærke, fordi diplomatiet har givet tabt, og en krig er startet, og så tager bedrøvelse og skuffelse overhånd.
Som formanden også var inde på, har der været mange intense drøftelser omkring Irak-krisen her i vores kreds, men også i det internationale samfund og i FN. Der har været et fælles grundlag, et fælles mål, som kom til udtryk ved mindst to forskellige lejligheder, nemlig da udenrigsministrene mødtes og senere på topplan: målet om afvæbning og fuld overholdelse af FN's resolutioner, samtidig med at alle diplomatiske midler skulle være opbrugt, inden der blev anvendt vold.
Det græske formandskab har støttet dette mål, og vi har taget initiativer og mødtes flere gange med alle FN's medlemmer, både de permanente og de ikke-permanente. Vi har mødtes mange gange med USA's ledelse, med Kofi Annan og med våbeninspektørerne. Både formandskabet og andre medlemmer på formandskabets vegne har foretaget mange rejser til de arabiske lande i Mellemøsten, hvor vi og Chris Patten, der rejste sammen med os, mødtes i Sharm el Sheik med udenrigsministrene i de arabiske stater og med lederne i Den Arabiske Liga. Vi stod for et vigtigt initiativ til at overbringe Irak et konkret budskab på Den Arabiske Ligas vegne, som blev iværksat, men desværre løb ud i sandet, og drøftelserne herhjemme om, hvad der burde gøres, hvad de næste skridt skal være, og hvordan vi griber denne krise an, har også været vanskelige.
Det er ikke det rette tidspunkt til at gå i detaljer, og det er nok heller ikke det rette tidspunkt til at placere ansvaret for, hvilke muligheder det internationale samfund har udnyttet, og hvilke vi ikke har udnyttet til at fremme en fredelig løsning i denne sag. Én ting er dog sikker, nemlig at der har været en intens debat, som vil få vigtige resultater og betydelige konsekvenser for den senere udvikling. Og både i EU, i det internationale samfund og i FN er vi nødt til at undersøge de forskellige aspekter af denne krise og tænke over, hvordan vi skal gribe dem an.
Jeg vil nævne, at der forleden dag på udenrigsministrenes møde blev givet udtryk for holdninger, som fremhævede disse uenigheder, disse forskellige anskuelser med hensyn til lovligheden af en krig, forskellige synspunkter omkring hensigtsmæssigheden af en intervention, konsekvenserne af at intervenere og af ikke at intervenere, og omkring stabiliteten i området. Samtidig med denne uenighed, som formanden også nævnte, som naturligvis ikke er hemmelig, og som vi ikke skal forsøge at skjule, mener jeg imidlertid, at formandskabet og alle andre - og især Rådet sammen med Europa-Parlamentet - bør tage stilling til de næste skridt. For vi står nu i den konkrete situation, at krigshandlingerne er startet.
Et af de første elementer, hvad de næste skridt angår, er, som hr. Cox helt korrekt var inde på, at denne krise bør give anledning til nogle overvejelser, for det kræver ikke kun De, men også et stort flertal af EU's borgere. Overvejelser med hensyn til strukturel reorganisering og en egentlig politisk vilje til en fælles udenrigspolitik, en EU-udenrigspolitik, som kan tale med én stemme og have gennemslagskraft i internationale anliggender, på internationalt plan, på den internationale scene.
For det andet er vi nødt til at se på de problemer, som snart vil opstå i Irak-området, og imødegå problemer som den humanitære krise, der sandsynligvis vil komme. Jeg vil gentage, hvad Kofi Annan sagde i går i Sikkerhedsrådet, nemlig at det internationale samfund måske i sidste ende vil kunne forenes om den irakiske befolknings skæbne. Og det er sandt, at der under drøftelserne forleden blandt udenrigsministrene i Rådet - en uformel drøftelse, ganske vist, men betydningsfuld - fremkom flere forslag, som vi under alle omstændigheder kan arbejde videre med og bruge som rettesnor for de næste skridt.
Først og fremmest må vi se på de store humanitære problemer, som vil opstå i kølvandet på krigen i Irak, og især konsekvenserne for nabolandene, men også de problemer, vi vil få i selve EU på grund af flygtningestrømmen.
En anden vigtig ting er at sikre Iraks suverænitet og territoriale integritet.
Et tredje vigtigt problem er stabiliteten i hele området. En krig kan destabilisere og skabe problemer i nabolandene. Et af disse, Tyrkiet, har desuden søgt om optagelse i EU. Og for få dage siden drøftede vi i Europa-Parlamentet i Strasbourg det kurdiske spørgsmål og frygten for, at denne krise vil skabe en ny front af krigen. Samtidig er vi imidlertid også nødt til at se på de konsekvenser og følgevirkninger, som denne krig vil have for Tyrkiet, for vi er nødt til at sikre, at reformerne i landet fortsat følger en europæisk kurs.
En anden faktor af betydning for området og for stabiliteten i Mellemøsten er selve Mellemøsten-spørgsmålet, fredsprocessen. Hvad denne proces angår, er der i EU en enstemmig opbakning om den såkaldte køreplan, som vi ikke blot ønsker offentliggjort, men også gennemført så hurtigt som muligt. Hvordan situationen end udvikler sig fremover, er vi desuden i hele denne procedure nødt til at fremhæve FN's yderst vigtige rolle. Også her er der heldigvis enighed. Selv om vi ikke var i stand til at holde FN tilstrækkeligt i forgrunden i den foregående fase, må vi fra nu af arbejde for, at FN indtager den position, der tilkommer det.
I denne forbindelse er der nok endnu to vigtige spørgsmål, som vi skal tage stilling til. For det første de transatlantiske relationer, forholdet mellem EU og USA. Som bekendt har dette forhold været og er stadig i krise. Det er der slet ingen tvivl om. Så nu er tiden inde til åbenhjertige drøftelser om, hvad der er de egentlige problemer i dag, hvad de egentlige udfordringer består i, hvordan vi behandler de store spørgsmål lige fra masseødelæggelsesvåben til miljøspørgsmål, fattigdom og sociale skævheder. Tiden er inde til en åbenhjertig dialog med USA, en dialog, som forhåbentlig kan betyde, at vi finder en måde at indgå i et reelt samarbejde på, et samarbejde om sikkerhed, om at fremme virkelig fred og en egentlig global ledelse, som er baseret på værdier, der er fælles for EU, værdier, som vi deler i EU, og som udgør grundlaget for det fællesskab, vi lever i.
En anden vigtig ting er, at vi i disse uger har haft et snævert samarbejde med den arabiske verden. Dette samarbejde har vist, at den aktuelle konflikt i Irak ikke er og ikke bør være en krig eller en konflikt mellem kulturer. Tværtimod er vi nødt til at styrke båndene til den arabiske og muslimske verden og sørge for, at der er en reel dialog mellem kulturerne, en dialog, som netop vil fokusere på de af menneskehedens problemer, som vi har et fælles ansvar for, og give os mulighed for inden for rammerne af dette fælles ansvar at drøfte, hvilke metoder der er de bedste, og hvilke fælles værdier vi har, som kan vise vej, når vi skal løse problemerne.
I den forbindelse vil jeg gerne sige, at jeg har en fornemmelse - og måske har den et strejf af optimisme i disse vanskelige tider - af, at medlemsstaterne, og ligeledes borgerne, har viljen til, at denne krise i Irak, som er blevet drøftet så indgående og sikkert fortsat vil blive drøftet i de kommende uger og måneder, måske år, kan danne udgangspunkt for, at vi i EU drager nogle vigtige konklusioner med hensyn til vores egne institutioner, vores egen rolle, vores egne udfordringer, og hvordan vi imødegår situationen mere effektivt. Jeg kan kun sige, at det var min fornemmelse, at det var denne vilje, der kom til udtryk under udenrigsministrenes forhandlinger i Rådet forleden. Min fornemmelse siger mig, at selv om der hersker bitterhed og skuffelse over, at vi ikke kunne finde frem til en fælles handling i Irak-spørgsmålet, må dette ikke medføre splittelse, og vi må i stedet se på mulighederne for fælles fodslag ved at analysere problemerne og komme videre.
Jeg tror, at dette budskab, dette mål vil finde støtte hos Europa-Parlamentet, som har kæmpet så meget for den fælles udenrigspolitik og for at styrke den europæiske tilstedeværelse på den internationale scene og EU's integration, og som kommer til at spille en afgørende rolle i denne henseende. Mine damer og herrer, jeg vil gerne takke Dem, og jeg ser frem til at høre Deres kommentarer.
Patten
Hr. formand, som De sagde tidligere, drøftede Parlamentet sidste uge Irak-krisen i næsten fire en halv time. Det var en god og ansvarlig drøftelse. En uge senere, fra Kommissionens synspunkt, er jeg ærlig talt ikke sikker på, at jeg kan bidrage yderligere til, hvad jeg sagde sidste uge, men den slags overvejelser har sjældent fået politikere til at holde sig tilbage.
(Latter og bifald)
Formanden. Eller en universitetschancellor!
Patten, Kommissionen. (EN) Jeg vil i det mindste ikke tale latin!

Jeg vil fremlægge et eller to yderligere synspunkter, som jeg håber vil være nyttige i drøftelsen, som jeg er sikker på, at De, hr. formand, gjorde ret i at indkalde til i samråd med gruppeformændene.
Drøftelsen finder sted på en uhyre dyster baggrund. Uanset resultatet af krigen i Irak - og vi må alle bede til, at den militære fase bliver så kort og ublodig som mulig - kan det ikke nægtes, at dette har været en meget dårlig periode for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, en meget dårlig periode for EU som helhed, en meget dårlig periode for FN, NATO og det transatlantiske forhold.
Jeg vil lige komme med en bemærkning om det transatlantiske forhold. Det meste af det, vi ønsker at opnå som europæere, har vi større chance for at opnå, hvis vi kan arbejde sammen med USA.
(Bifald)
Det gælder ligeledes, at det meste af det, som USA ønsker, bedst kan opnås, hvis USA kan samarbejde med EU.
(Bifald)
Og i sidste ende er der ingen tvivl om, at verden, hvad angår velfærd, sikkerhed og stabilitet, er bedst tjent med, at USA og EU arbejder sammen.
(Bifald)
Så fremtiden for de transatlantiske forhold angår i høj grad os alle, og det var helt på sin plads, at udenrigsministeren henviste til emnet i sine bemærkninger.
Det græske formandskab udfoldede heroiske bestræbelser på at fastholde en fælles holdning. Det Europæiske Råds erklæring af 17. februar var efter min mening godt bedømt. Medlemsstaterne er enige om truslen om spredning af masseødelæggelsesvåben. De er enige om behovet for en fuldstændig og effektiv afvæbning af Irak. De er enige om, at FN skal forblive centrum for den internationale orden. De er rent faktisk enige om, at magt bør anvendes som sidste udvej. Men de var uenige - desværre i fuld offentlighed - om, hvornår det punkt blev nået.
Hvordan kan vi nu få samling på tingene igen? Hvordan kommer vi ud af dette, ikke kun i hel stand, men også styrket af de sidste ugers prøvelser?
Vi bør huske på, hvor tæt og effektivt vi samarbejder - ikke kun inden for EU, men på tværs af Atlanten - om en lang række internationale emner. Vi bør fordoble vores indsats.
På Balkan arbejder vi f.eks. intensivt på at skabe økonomisk og politisk stabilitet. Jeg var i Serbien i sidste uge, og jeg så der befolkningens beslutsomhed for at sikre, at den skrøbelige stabilitet, der hersker, ikke lider nederlag efter det foragtelige drab på Zoran Djindjic. Jeg håber, at stats- og regeringscheferne på Det Europæiske Råd senere i dag og i morgen igen vil love at fastholde udviklingen og forbindelsen mellem disse lande og EU.
Vi må fastholde fokus på Afghanistan, som vi havde et donormøde om her i Bruxelles i begyndelsen af ugen. Det var en tilkendegivelse af, hvor vigtig en rolle vi spiller i FN-samarbejdet om genopbygningen af landet, som stadig står over for rystende problemer. Efter kampene i 2001 lovede EU at hjælpe så lang tid, det tager at bringe stabilitet og en holdbar regering på plads. Parlamentet var med til at sikre, at der var ressourcer til at opfylde dette løfte. Det må vi huske.
Jeg gentager, hvad jeg sagde til Parlamentet i sidste uge, nemlig at vi også skal fastholde fremdriften i vores egen udvidelse. Beslutningen om at optage 10 nye medlemsstater er ikke nogen tilfældig indskydelse, der kan drages i tvivl i forbindelse med uvedkommende begivenheder. Det er et strategisk valg på vores kontinent. Og det er et valg af historiske proportioner. Vi må fortsætte ufortrødent, ligesom vi må fortsætte det arbejde, vi offentliggjorde i vores meddelelse sidste uge om et bredere Europa. I meddelelsen fastlagde vi en vision om, hvordan vores naboer, ikke kun mod øst, men også mod syd, kan forvente at få del i vores velfærd og stabilitet, hvis de er parate til at rette ind efter vores værdier og vores lovgivning. Vores forslag til et bredere Europa betyder oprettelsen af et fælles økonomisk og socialt område, hvor alle lande har fuldt medlemskab af det indre marked og muligvis får del i de fire friheder.
Vi må også fortsætte med fredsprocessen i Mellemøsten. Det er opmuntrende, at den amerikanske præsident nu er klar til at gå videre med planen om en tostatsløsning, som blev udarbejdet, er jeg nødt til at sige, for adskillige måneder siden af den internationale kvartet. Men vi er nødt til at sikre en hurtig gennemførelse af disse idéer, ikke en lang drøftelse med parterne om deres berettigelse. Sådanne drøftelser har tidligere vist sig at være uendeligt frustrerende, fordi parterne har forsøgt at udnytte samarbejdsviljen til at stille uforenelige betingelser. Vi kan altså ikke endnu en gang tillade, at fredsprocessen bremses af uforenelige betingelser, så der i praksis ikke bliver fred, men mere blodsudgydelse.
(Bifald)
Mere umiddelbart er hele EU nødt til at tilstræbe at bygge videre på det, vi har til fælles i vores tilgang til den konflikt, der nu begynder i Irak. Kommissionen har arbejdet hårdt bag kulisserne, sammen med internationale organer, for at bidrage til den humanitære bistand, der kan blive nødvendig. Jeg har selv drøftet disse emner i Jordan, Tyrkiet og Iran i de seneste uger.
Kommissionens Kontor for Humanitær Bistand, ECHO, har forstærket sin tilstedeværelse i regionen. Der er nu fem permanent udstationerede teknikere på regionalkontoret i Amman, som dækker Irak og hele Mellemøsten, en yderligere ekspert har base i Jerusalem og en syvende person er standby i Amman. ECHO har desuden opretholdt regelmæssig kontakt med de vigtigste humanitære organisationer, f.eks. den Internationale Røde Kors Komité og FN's flygtningehøjkommissariat.
Siden januar i år har ECHO gennemført tre ture til selve Irak for at vurdere situationen og forberede eventuelle operationer. Kontoret har også gennemført flere ture til nabolandene.
Ud over de 15 millioner euro, som er øremærket humanitære operationer i Irak i 2003 har Kommissionen naturligvis givet bemyndigelse til at godkende fast-track-hjælp for yderligere 3 millioner euro på mindre end 72 timer. Hvis der opstår krise i et naboland, vil det desuden være muligt at vedtage yderligere 3 millioner euro til det formål. Afhængig af behovets omfang kan vi blive nødt til at ansøge om yderligere midler til humanitære formål fra reserven til nødhjælp.
Baseret på tidligere erfaringer - ECHO har ydet humanitær bistand til Irak siden 1992 - forventer vi, at Kommissionens bidrag sandsynligvis vil fokusere på sundhed, vand og sanitet. Nogle internationale organisationer og ngo'er forudser også mangel på fødevarer med afbrydelsen af olie for mad-programmet. Det er noget, vi kan blive nødt til at se på, hvis problemet opstår.
ECHO vil i det hele taget arbejde tæt sammen med FN's organer og vil deltage i de aktuelle udvekslinger af information. Jeg vil gerne tilføje en ting her. Jeg er sikker på, at ingen her i Parlamentet undervurderer modet og engagementet hos vores humanitære nødhjælpsgrupper ude i marken. Jeg synes, vi alle har god grund til at være stolte af dem, stolte af det arbejde, de allerede har udført i den region, og stolte af det arbejde, de desværre er nødt til at udføre i alt for mange dele af verden.
(Bifald)
Vi skal også gøre alt, hvad vi kan for at hjælpe Tyrkiet med at klare det politiske pres, som de seneste begivenheder har skabt, og også hjælpe Iraks andre naboer - fra Jordan og Syrien til Iran. Som jeg nævnte tidligere, havde jeg på mine seneste rejser i området mulighed for bedre at forstå den effekt, som en krig i Irak kan få på disse lande. Kommissionen vil fortsat overvåge og vurdere situationen nøje og vil sammen med Rådet se på mulige reaktioner fra EU's side.
Under de nuværende omstændigheder skylder jeg at sige, at det glæder mig meget, at vi har taget initiativ til på en velovervejet måde at udvikle vores forhold til Iran og uden at forbigå de uoverensstemmelser, vi har med landet. Jeg tror, det er uhyre fornuftigt, at vi prøver at udvikle vores forhold til Iran.
I en artikel tidligere på ugen mindede en anset avisredaktør os om, at efter ondskab og lidelse var strømmet ud af Pandoras æske, var der håbet tilbage til at lindre smerten hos de lidende. Så vi skulle måske holde fast i håbet om, at krigen slutter hurtigt og med mindst mulige tab - hvilket føles i særlig grad, uanset hvilket syn man har på konflikten, af alle dem, der har landsmænd involveret i krigen.
(Bifald)
Vi må også håbe, at det vil være muligt i internationalt regi at fordele humanitær bistand hurtigt og effektivt, hvor der er størst behov for det. Vi håber, at den politiske og økonomiske genopbygning af Irak snart kan begynde, også her i internationalt regi. Et punkt, jeg berørte sidste uge - og Parlamentet må undskylde, at jeg gentager det - var, at hvis Irak efter en krig ledes i henhold til et FN-mandat som Østtimor, Kosovo og Afghanistan, håber jeg, at det anerkendes under disse omstændigheder, og at en del af æren herfor går til dem, der har insisteret på det fra begyndelsen.
Vi må så håbe, at genopbygningen i internationalt regi kan iværksættes på en sådan måde, at Iraks territoriale integritet fastholdes, og Irak selv får lov at styre processen. Vi må også håbe, at de, der tror, at valget i den arabiske verden står mellem provestlig despoti og antivestlig demokrati, tager fejl; håbe, at følgerne på regionalt plan vil være positive - og, hvis de er negative, at de kan begrænses; håbe, at den øjeblikkelige krise kan sætte gang i fredsprocessen i Mellemøsten efter en fortvivlende dyster periode, hvor tingene er gået tilbage; håbe, at de, der tror, at denne krig vil bekæmpe international terrorisme - snarere end at give ilden næring - har ret; og endelig håbe, at de mange institutioner og forhold, der har været sat på en hård prøve i de seneste uger, herunder EU og den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, er blevet styrket af en fornyet erkendelse af, i hvor høj grad vi har brug for en international styringsmekanisme.
Jeg vil gerne slutte med en sidste bemærkning. Den udfordring, vi står over for i dag, den udfordring, som vi vil stå over for i de kommende uger og måneder, overgår, hvad Winston Churchill engang kaldte "the thankless deserts of Mesopotamia" (Mesopotamiens ubønhørlige ørkener). Vi står over for et meget klart valg i de kommende måneder. Skal vi vende tilbage til verden, som den blev regeret, eller ikke regeret, i det 19. århundrede - en verden med rivalisering mellem national suverænitet og magtbalance? Eller skal vi forsøge at genopbygge institutioner og global styring, som er blevet opbygget så smertefuldt i det sidste halve århundrede? Det er det klare valg, vi vil stå over for. Jeg ved godt, hvilken side jeg vælger.
(Bifald)

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, når det handler om krig og fred, er vi alle dybt berørt, med vores forstand, med vores intellekt, med vores hjerte og med vores følelser. Jeg beder alle om at føre denne vanskelige debat i gensidig respekt, om at møde hinanden - selv om vi er af forskellig opfattelse - med den indstilling, at alle har god vilje. Jeg siger det så tydeligt, fordi vi her i Europa-Parlamentet, når det handler om grundlæggende spørgsmål om Europas fremtid, altid har haft held med til sidst at finde en fælles holdning. Vi må ikke tillade, at vi i diskussionen om Irak-krisen bliver delt i principielle spørgsmål her i Europa-Parlamentet, men vi skal sammen betræde vejen ind i fremtiden i grundlæggende spørgsmål!
(Bifald fra højre)
Mine damer og herrer, når vi betragter begivenhederne i nat dér, hvor vi står nu, skal vi tage fat på årsagerne. Jeg gentager: Vi ville ikke have oplevet begivenhederne i nat og det, som følger i de kommende dage og uger, hvis det ikke havde været for Saddam Husseins forbryderiske system med tortur, efterretningstjeneste, med mord og drab. Saddam Hussein er den ansvarlige for den udvikling, vi befinder os i nu!
(Bifald fra højre)
Vi beklager, at det ikke var muligt at nå frem til en fælles holdning om afvæbning af Irak i FN's Sikkerhedsråd.
(Tilråb: hvorfor dog?)
Vi beklager det virkelig dybt! Johannes Paul II ...
(Tilråb)
Ja, han står jo andre nærmere i dette spørgsmål end dem, som nu vil kritisere mig for, at jeg citerer ham - Johannes Paul II har altså meddelt følgende gennem sin talsmand: "Den, der afgør, at alle fredelige midler, som er blevet stillet til rådighed i henhold til international ret, er udtømt, tager et stort ansvar på sig for Gud, for sin samvittighed og for historien." Ja, den amerikanske præsident George Bush - med erfaringen fra den 11. september, som for USA betyder, at USA befinder sig i krig, det er den amerikanske psykologi - tager ansvaret, og han tager det især sammen med andre. Præsident Bush sagde følgende i nat: "We have no ambition in Iraq except to remove a threat and restore control of that country to its own people!" (Vores eneste ambition i Irak er at eliminere en trussel og overdrage kontrollen over landet til befolkningen).
Hvis det handler om denne målsætning, står vores gruppe bag den, så kan man ikke være neutral!
(Bifald fra højre)
Mine damer og herrer, der er ingen anledning til antiamerikanisme. Det siger jeg også med min nationalitet, selv om jeg taler som europæer her. Vi havde gerne set, at der blev handlet fra FN's side, men i en tid, hvor vi står over for faren for antiamerikanisme, må vi ikke glemme, at det var amerikanerne, der befriede de mennesker, der befandt sig i nationalsocialisternes koncentrationslejre!
(Bifald fra højre)
Vi må huske på i dag, at det var en amerikansk præsident, nemlig Ronald Reagan, som i midten af 1980'erne sagde - og der blev smilet ad ham på grund af det: "Mr. Gorbatchev, break the wall down!" Det forekom dengang mange latterligt, det var en vision, og uden amerikanerne - naturligvis også uden Gorbatjov - ville denne ændring ikke have været mulig i Europa. Og det må vi huske på i dag!
(Bifald fra højre)
Men mine damer og herrer, og jeg siger det med stor alvor: Man kan også kritisere meget hos en stormagt som USA, der er en verdensmagt, og der er meget, vi heller ikke er indforstået med. Vi ville ikke synes, at det var rigtigt, hvis denne verden til sidst kun havde én stor magt, og de andre ikke længere kunne øve indflydelse. Derfor lyder kravet i dag i disse svære timer til os, til europæerne selv: Lad os kritisere amerikanerne mindre og spørge os selv, europæerne, mere om, hvad vi kan gøre for at blive enige, for at blive stærke, for at kunne påvirke vores amerikanske venner! Det er det ansvar, vi selv har i dag!
(Bifald fra højre)
Jeg er fuldt ud enig i det, hr. Papandreou og hr. Patten sagde, nemlig at vi også skal presse vores amerikanske venner nu, så det ikke kun bliver ved ordene, når det handler om at sikre freden i Mellemøsten. Israel har ret til at leve inden for sikre grænser, men det palæstinensiske folk har også ret til at leve inden for sikre grænser og i værdighed. Og sammen - europæere og amerikanere - skal vi bidrage til det nu!
(Bifald fra højre)
Mine damer og herrer, lad mig afslutningsvis gøre opmærksom på det gode resultat i EU - og derfor er min appel, at vi ikke skal lade os dele i denne konflikt - Europa, EU er i dag en fredssammenslutning, fordi det er retten, som gælder hos os i EU, og ikke den stærkestes ret! Lad os fremover gøre alt, således at det ikke længere fører til dannelse af akser mellem hovedstæder - den ene mod den anden - men vi skal handle i fællesskab som europæere. Det er det krav, vi skal stille os selv i disse dage!
(Bifald fra højre)
Barón Crespo (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er sørgelige tider. Den krig, der har været spået om, er ved at være en realitet. Jeg beklager dybt på vegne af Den Socialdemokratiske Gruppe, at det ikke er lykkedes at finde en fredelig løsning, og jeg håber, at der ikke sker store civile tab, der trækker et spor af død og ødelæggelse blandt en befolkning, hvor halvdelen er under 15 år.
Den irakiske befolkning straffes på to måder: straffen under Saddam Hussein og den yderligere straf ved en uretfærdig krig. Trods denne ekstremt alvorlige situation opfordrer vi endnu en gang regeringerne i medlemsstaterne og i de fremtidige medlemsstater til ikke at deltage i en ensidig, forhåndsafvæbnende krig, der er moralsk og juridisk tvivlsom, og som er i strid med ønskerne hos de fleste europæere.
(Bifald fra venstre)
Vores gruppe opfordrer endnu en gang Det Europæiske Råd til at mødes og øge bestræbelserne på at overvinde den nuværende splittelse og finde fælles europæisk fodslag.
Unionen er et fællesskab af værdier, der regeres ved lov, og medlemsstaterne er forpligtet til at rette sig efter den solidaritet og gensidige forpligtelse, der er fastlagt i traktaterne, og som ligger bag den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik.
Den nuværende situation er særdeles problematisk. Den Europæiske Union er splittet, FN kan hverken komme frem eller tilbage, og vi er vidne til filosofien bag en uundgåelig krig. Vi må imidlertid ikke fortabe os i pessimisme eller defaitisme.
Michel Rocard har med rette sagt, at ingen regeringer betvivler, at Saddam Hussein er en farlig krigsforbryder, der førhen har forsøgt at skaffe sig masseødelæggelsesvåben med alle midler, at hans ord og underskrift ikke vækker tillid, og at diktatoren skal underkastes Den Internationale Straffedomstols retfærdighed. Det stemte Parlamentet for i januar med modstand fra PPE-DE-Gruppen. Det skal vi holde fast i. Splittelsen i EU handler om rytme og midler. Vi skal med andre ord kunne spørge os selv, hvorfor splittelsen i EU er så stor. Og det er vores ansvar. I den forbindelse deler jeg synspunkt med formanden for De Europæiske Socialdemokrater, Robin Cook, der i Underhuset sagde, at vores interesser beskyttes bedre i form af multilaterale aftaler end af en verdensorden, der styres af regler snarere end ensidige handlinger.
(Bifald fra venstre)
Mine damer og herrer, det er ikke et spørgsmål om, hvorvidt vi er venner med USA. Vi er loyale partnere og ikke lakajer.
(Bifald fra venstre)
Forskellen for øjeblikket er, at vi ikke deler Bush-regeringens doktrin om et forhåndsafvæbnende angreb. Og jeg kan ikke acceptere, at Jimmy Carter på nogen måde er mindre amerikansk, fordi han hævder, at krigen er uretfærdig. Det er fuldstændig absurd.
(Bifald fra venstre)
Et yderligere element er, at den nuværende regering i USA ønsker at tegne kortet for hele Mellemøsten om et århundrede efter, de to europæiske kolonimagter - Storbritannien og Frankrig - inddelte Mellemøsten med lineal og pen, og man behøver blot at se på kortet. Der er ikke plads til dette i verden i dag. Og det er helt forfærdeligt, at vi, som alle ved, får at vide, at markedet for genopbygningen af Irak allerede er fordelt - og forrest i den kø står den virksomhed, der indtil for to år siden blev ledet af vicepræsidenten for USA. Det er uacceptabelt.
Hr. kommissær, min gruppe stemmer for humanitær bistand, der administreres af civile i Irak. Hvad angår genopbygningen, er vi nødt til at drøfte det, men det bør ikke tilfalde os at betale for den skade, der forvoldes af andre, som det f.eks. sker i Palæstina.
(Bifald fra venstre)
Dette er derfor Kommissionens ansvar.
Med forlov, jeg anerkender, at der efter 11. september er frygt i USA, men en stor amerikaner, en stor amerikansk præsident, Franklin Delano Roosevelt, sagde, at det eneste, vi skal frygte, er frygten i sig selv, da han kastede USA ud i den ædle opgave med at befri Europa - undtagen mit land desværre. Og derfor kan vi ikke leve i frygt og terror. Vi skal være positive.
Og når vi tilskynder til dialog med andre kulturer, må jeg sige til Dem, hr. Poettering, at dialogen med islam - ikke kun med det arabiske folk - skal baseres på noget positivt, og den store arabiske poet fra mit eget land, fra Córdoba, Ibn-Hamz de Córdoba, sagde med rette, at krigens blomst er ufrugtbar, og det skal vi bestemt erindre.
(Bifald fra venstre)
Man kan ikke indlede en dialog på basis af trusler og krig.
Og lad mig i forbindelse med det, der skete i Sikkerhedsrådet, tilføje - og mange lande har nægtet at bøje sig for presset - at vi ikke, som Robin Cook også har sagt, kan ignorere den vigtige kendsgerning, som er, at hvis vi virkelig tror på et internationalt samfund, der er baseret på bindende regler og institutioner, så kan vi ikke blot glemme disse, når resultaterne ikke passer os. Det er et vigtigt punkt.
Hvis vi tror på FN, skal vi støtte og styrke det. Vi kan ikke ensidigt tage ansvaret for at sige, at det, der er gjort hidtil, ikke giver mening. Hvis vi alle ønsker fred, hvis vi er imod blodtørstige tyranner, hvis vi går ind for en aktiv politik med henblik på at destruere masseødelæggelsesvåben, skal vi være i stand til, hr. rådsformand, at blive forenet igen, og det, min gruppe respektfuldt anmoder om, er, at De sender det budskab, dette krav, der støttes af millioner af europæere, så Det Europæiske Råd taler tydeligt, og så vi kan blive forenet og igen sætte gang i en seriøs fredsproces i Mellemøsten - der er tvingende nødvendig - og sikre vores fremtid som en stærk, konsolideret og kapabel Europæisk Union set med egne og resten af verdens øjne.
(Bifald fra venstre)

Watson (ELDR).
Hr. formand, dette er ikke en retfærdig krig. Den Liberale Gruppe har her i Parlamentet hele tiden hævdet, at krig kun kunne retfærdiggøres som en sidste udvej, hvis inspektionerne slog fejl, og hvis det var udtrykkelig autoriseret af FN's Sikkerhedsråd.
Vi foretrækker argumentets magt frem for magtanvendelse. Ikke desto mindre, selv om vi afskyr Saddam Husseins regime, beklager vi dybt, at bomberne falder over Baghdad, mens vi spiser morgenmad her i Bruxelles. Jeg håber for det irakiske folks skyld og vores troppers skyld, som udfører deres pligt som professionelle soldater, at denne krig vil blive så hurtig og ublodig som mulig.
Uden FN's mandat og moralske autoritet påhviler det de lande, der fører denne krig, at gøre det i overensstemmelse med internationale regler for krigsførelse. Det indebærer, at der ikke anvendes uforholdsmæssig magt, at der ikke anvendes fragmentationsbomber, som efterlader små miner rundt omkring, at der ikke anvendes lammende gas, som den, der blev brugt i teatret i Moskva, at der ikke anvendes ødelæggende MOAB-bomber, hvor lufteksplosion og paddehatteskyer forårsager masseødelæggelse. De skal også sørge for ikke at efterlade forarmet uran i den irakiske ørken.
(Bifald fra Den Liberale Gruppe)
Når denne krig er forbi, vil det være bydende nødvendigt, at USA og Det Forenede Kongerige hurtigt lever op til deres ansvar og genopbygger et fredeligt, stabilt og velstående Irak for de indbyggere, der har lidt så forfærdeligt under vores sanktioner. Det vil kræve ophævelse af sanktionerne og øjeblikkelig humanitær bistand. Det betyder forening af de forskellige samfund i Irak og opbygning af stabile institutioner til at sikre fremtiden. Ud over det må der oprettes en domstol, som kan stille de folk til ansvar, som har forbrudt sig mod det irakiske folk, og kontrollen med oliefelterne skal gives tilbage til det irakiske folk.
Hvis disse lande kan anvende samme overbevisning og beslutsomhed til løsningen af den israelske/palæstinensiske konflikt og samme nidkærhed til at eliminere deres egne masseødelæggelsesvåben, som de kræver af irakerne, så kunne vi måske gøre fremskridt. Det er vigtigt, at USA ikke handler ensidigt i beslutningen om Iraks skæbne. Når krigen er forbi, skal EU være fanebærer for de humanitære værdier. Vi skal være tolerante og storsindede, og vi skal påtage os vores ansvar i genopbygningen af Irak. Det er ikke tidspunktet at tinge med USA om omkostningerne ved genopbygningen. Europa skal spille med åbne kort.
Når stats- og regeringscheferne mødes i denne weekend, må de drøfte, hvordan vi kan begrænse krigens negative effekt på Europas økonomi, hvordan ECB kan stå klar til hurtigt at genskabe tilliden til vores valuta, hvis det bliver nødvendigt, og hvordan regeringerne på ny kan forpligte sig i forbindelse med de reformer, der er nødvendige for at give Europas økonomi nyt liv. De skal også drøfte og være forberedte på, når krisen er ovre, at drøfte, hvorfor Europa svigtede Irak.
Det kan meget vel komme dertil, at denne krise vil vise sig at være et vendepunkt, hvis vores stats- og regeringschefer i sidste instans vedkender sig behovet for en fælles udenrigspolitik og en enkelt EU-plads i FN's Sikkerhedsråd, fordi Europas problematiske stammekultur betyder, at Washington vinder. Den lære, man kan drage af denne krise i London, Paris, Berlin og Madrid, er, at vores verdensbillede ville være gældende, hvis vi havde en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. 
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, her til morgen, da solen stod op over Baghdad, blev befolkningen brat vækket af tunge og uudholdelige drøn fra de første bomber. Disse mænd, kvinder og børn er de samme mennesker, som nogle af os mødte for et par uger siden, og som vi havde lejlighed til at stille spørgsmål. I disse dramatiske timer mindes vi deres ansigter. De ved, at 3.000 missiler vil blive affyret mod Irak fra første færd. De venter på at se eller gense de grusomme og skræmmende bombefly F-15, F-16, B-1, B-2, B-52, Awack eller Apache flyve i pendulfart over deres land.
Bush vover at nævne ære, moral og Gud, selv om han har truffet den mest umenneskelige og utilgivelige beslutning af alle. Han har afbrudt den fredelige afvæbning af Irak for at sende 600 kampfly, 70 krigsskibe, 6 hangarskibe, kolonner af kampvogne og 300.000 soldater mod dette land, der er udmattet af tidligere krige og en ulovlig embargo, og hvor halvdelen af befolkningen - som det allerede er nævnt - er under 15 år. Det er muligt, at nogle af de 600 journalister, der følger med de amerikanske tropper, vil sende os jubelscener med irakere, der modtager deres befriere med slik og blomster. Det blev vi lovet af Kanan Makiya, der er en kendt eksiliraker, og George W. Bush. New York Times Magazine oplyser os om, at Kanan Makiya, der er præsidentens rådgiver, og som har boet i Cambridge siden 1968, brugte en stor del af mødetiden i Det Hvide Hus i januar på at forklare sin uoplyste vært, at der findes to slags muslimer i Irak, nemlig shiitter og sunnimuslimer. Dette siger noget om kendskabet til Irak og overvejelserne om landets fremtid i magtens top i USA!
Kan det passe, at det er disse folk, i stedet for det internationale samfund, der skal bestemme, om der skal være krig eller fred? Hvilke perspektiver giver de det irakiske folk? At Saddam Hussein fjernes? Det irakiske folk vil ganske givet ikke begræde tabet af denne diktator. Men hvad så? En langsigtet amerikansk militærbesættelse i et af de største og mest emblematiske lande i den arabiske verden? Hvem kan tro, at dette vil blive accepteret? Og hvilke perspektiver gives der til resten af verden? Vil man indlede nye jagter på slyngelsstaterne, som general Westley Clarck, der ledede NATO-styrkerne i Jugoslavien, har ladet forstå. Han har udtalt, at hvis det endelige mål er at sætte en stopper for terrortruslen, er Irak blot en del af en større kampagne.
Kender vi virkelig omfanget af den kædereaktion, vi sætter i gang i hele regionen? Dette kan være en trussel for hele planetens sikkerhed. I den mest magtfulde supermagt, historien har kendt til, udråber man åbenlyst sig selv til imperialister, selv om det betyder en forøgelse af globale skel og problemer og terrorismen. Historien vil vise, at den offentlige modstand mod denne uansvarlige politik har været stærk. Historien vil vise, at modige mennesker har hævet stemmerne, herunder kirken. Den vil vise, at statsmænd har turdet sige nej og stå fast på trods af pres, bagvaskelse og endda trusler.
Hvad vil vi huske om Europas rolle i disse historiske begivenheder? Jeg må indrømme, at jeg ikke her til morgen har hørt noget væsentligt. Vil EU turde kræve et øjeblikkeligt stop for denne uretfærdige, ulovlige og farlige krig? Hvad siger Unionen om den irakiske befolknings skæbne ...
(Bifald fra venstre)
... herunder de kurdiske og irakiske flygtninge, der trues af krigen? Uanset om der er enstemmighed blandt de 15 medlemslande, er der visse indsatser, som Europa må og skal gøre uanset omstændighederne. Det er er selve grundlaget for vores internationale system, der har fungeret siden 1945, og den lovgivning, dette medfører for alle demokratier, der er på spil.
Derfor må Europa udtrykke sin holdning over for Bush-regeringens nye strategiske doktrin, der lovpriser militær styrke, retfærdiggør unilateralisme og legitimerer forebyggende krig. Vi må vende os kraftigt imod den meget alvorlige præcedens, som det er, når det amerikanske forsvarsministerium ikke udelukker brugen af taktiske atomvåben eller nervegas imod Irak. Vi må klart tage afstand fra den uansvarlige beslutning, der ensidigt er truffet af en gruppe stater, heriblandt to medlemsstater, om at erklære krig uden FN's Sikkerhedsråds godkendelse - og endda mod et overvældende flertal. Europa skal indgå meget mere aktivt i fredsprocessen i Mellemøsten med henblik på at finde en retfærdig og varig løsning på det palæstinensiske problem. Men når man lader krigen i Irak fortsætte, tillader man situationen i Mellemøsten at udvikle sig til den værst tænkelige. Man åbner dørene til helvede, som formanden for Den Arabiske Liga har advaret om. Den eneste europæiske institution, der har taget stilling til denne krig, er, når det kommer til stykket, Europa-Parlamentet.
(Bifald fra venstre)
Jeg minder om vores beslutning, der blev vedtaget den 30. januar, hvor Europa-Parlamentet understreger sit ønske om fred og overholdelse af international lov og samtidig fuldt ud støtter hr. Blix' og hr. El Baradeis arbejde. Vi har givet udtryk for, at de overtrædelser af resolution 1441, der hidtil er afsløret af våbeninspektørerne, ikke retfærdiggør denne militæraktion, og endelig har vi udtrykt vores modstand mod enhver unilateral militæraktion og vurderet, at forebyggende krigsførelse er i strid med international lov samt med FN's charter, og at dette medfører en endnu alvorligere krise, der vil omfatte flere lande i regionen.
Dette giver i det mindste vores formand mulighed for at komme med et stærkt, eksplicit og klart indlæg i Rådet i dag. Men det sidste ord er ikke sagt i denne sag. Når det kommer til de meget alvorlige begivenheder, der foregår lige foran os, og som risikerer at løbe løbsk, må vi leve op til vores ansvar og vende denne krig. Det gamle Europa skal vise sig i stand til at fremsætte visioner om en ny verden. Lad os høre efter de appeller, der kommer fra vores medborgere. Det er det, de forventer af os.
(Bifald fra venstre)

Frassoni (Verts/ALE).
Hr. formand, først vil jeg gerne takke Dem for afholdelsen af denne forhandling og indkaldelsen til dette ekstraordinære møde. Der blev i øvrigt afholdt et lignende møde ved starten af den første Golfkrig.
Hr. formand, Bushs krigserklæring er ulovlig, og den britiske regerings spidsfindige forsøg på at retfærdiggøre det væbnede angreb er ynkelige. FN har ikke spillet fallit! FN har repræsenteret den internationale offentlige mening på en korrekt måde. De eksisterende procedurer med alle deres begrænsninger ville have været mere end nok til at forhindre krigen i at bryde ud, sikre inspektionernes fortsættelse, sørge for - det er vi overbeviste om - at Saddam blev afvæbnet og - hvorfor ikke? - at han i fremtiden blev stillet for en international domstol, hvis blot USA og Det Forenede Kongerige havde overholdt reglerne,

og hvis blot de andre regeringer, der opfører sig som USA's tjenere, navnlig EU's kommende og nuværende medlemsstater, havde ladet retsbestemmelserne sejre over en taknemmelighed over for amerikanerne, som ganske vist er forståelig, men som hører fortiden til, og som ikke mindst var møntet på en regering af en helt anden kaliber end den nuværende.
Den fremtid, som angrebet i nat bebuder, er en fremtid med krig. Vi spørger alle sammen os selv, hvem der er den næste på listen i Bushs valgprogram, for hans liste har ikke noget at gøre med overtrædelsen af international ret eller Sikkerhedsrådets resolutioner. På 35 år er hele 106 resolutioner blevet overtrådt. Israel har overtrådt 31 resolutioner, Tyrkiet har overtrådt 23 resolutioner, Marokko har overtrådt 18 resolutioner, Irak har overtrådt 16 resolutioner, og sådan kunne jeg blive ved. Det er denne fuldstændige vilkårlighed og denne mangel på troværdighed i Bushs taler om ret og demokrati, som nu gør os desorienterede og tvinger os til at handle. Vi er ikke amerikanere, men europæere, og vi kan i dag konstatere, at det ikke kun er international ret, som er blevet trådt under fode, men også europæisk ret. Vi mener, at alle traktatens bestemmelser bør overholdes og have samme status, og det gælder også artikel 19, som giver Sikkerhedsrådets europæiske medlemmer pligt til at forsvare EU's holdninger og interesser, hvilket de tydeligvis ikke har gjort.
(Bifald)
Vi ville gerne have, at Kommissionen, som er traktaternes vogter, og Europa-Parlamentet sagde dette højt og tydeligt. Kommissær Patten, EU må ikke bare være et humanitært agentur,
(Bifald)
og Europa-Parlamentet må ikke bare være rådgivende organ for et humanitært agentur. Det Forenede Kongeriges og Spaniens støtte til et angreb, som selv deres befolkninger er imod, er letsindig, ulovlig og uforståelig.
(Bifald)
Vi mener, at regeringen i Italien, som får EU-formandskabet næste gang, og som er en af EU's stiftere, har gjort den generelle forvirring større med sin vaklende holdning, men vi mener også, at Frankrig og Tyskland selv har overtrådt artikel 19, eftersom de ikke straks forsøgte at nå til enighed med de 15 medlemsstater eller med det græske formandskab, der lige fra starten har forsøgt at give EU en rolle, som er dette navn værdigt.
Vi vil ikke acceptere det valg, som vi nu står over for i denne situation, nemlig valget mellem en rigtig, men magtesløs holdning som Frankrigs og Tysklands holdning, der ikke var i stand til at forhindre krigen, og en forkert holdning som Det Forenede Kongeriges og Spaniens holdning, der gør befolkningerne desorienterede, fremmer krigen og lægger grunden til nye krige. Hvis EU havde haft et permanent sæde i FN, og hvis der var fælles institutioner og bindende regler, som tvang EU til at have en fælles holdning lige fra starten, vil vi faktisk vove den påstand, at krigen ikke ville være begyndt i nat. Og det er den udfordring, som vi står over for, og som konventet står over for, selv om det ikke altid lader til at være klar over dette.
Der er dog nogle signaler, som er mere presserende, og som vi skal sende ud med det samme. Det første signal gælder Mellemøsten. Når man ser bort fra den sene melding om køreplanen, tror vi ikke, at Bush-regeringen virkelig er motiveret for at skabe fred i Mellemøsten og bringe Israels militære aktioner til ophør. Der er ingen tvivl om, at det bliver EU's opgave at sikre, at køreplanen reelt bliver overholdt. Vi forventer et initiativ i den forbindelse, hr. formand. Det andet signal gælder os selv. Det ville nemlig være en meget alvorlig fejl at udsætte det Euro-Middelhavs-forum, der skal finde sted på Kreta sidst på måneden. Det ville være endnu et unødvendigt signal om magtesløshed, og det kan vi virkelig ikke tillade os, sådan som situationen er i dag.
(Bifald)

Pasqua (UEN).
Hr. formand, kære kolleger, jeg føler mig trist og utilfreds her til morgen. Jeg er trist, fordi - som andre har sagt før mig - krig altid er et udtryk for fiasko, og det, der foregår, kan desværre kun gøre os triste og kede af det.
Men jeg føler mig utilfreds, fordi jeg mener, at vi på sin vis alle er blevet holdt for nar. I løbet af de seneste uger og måneder har det drejet sig om den nødvendige indsats for at afvæbne Irak med fredelige midler. Men beslutningen om en militær aktion blev i virkeligheden truffet for lang tid siden af USA. Det bliver man overbevist om, hvis man læser rapporten fra James Baker-instituttet fra december måned, der fastslår, hvilke principper der skal gælde i forbindelse med den amerikanske politik for Irak efter krigen. Jeg mener altså, at beslutningen om at anvende magt blev truffet for mange måneder siden. Vi skulle diskutere afvæbning med fredelige midler, så USA kunne samle sine styrker.
Når det er sagt, er spørgsmålet - som kommissær Patten sagde - ikke, hvorvidt vi her i Europa vil være med amerikanerne eller imod dem, om vi kan enes med amerikanerne eller ikke enes med amerikanerne. Det er meget mere simpelt. Ønsker vi et Europa, der er uafhængigt af USA? Hvis ja, skal spørgsmålet stilles til befolkningen, og vi har jo set i de seneste dage, at folk ønsker at blive hørt. Det er kun befolkningerne, der kan gøre det muligt for os at oprette et uafhængigt Europa, som ikke er USA's tilhænger, men dets partner på lige fod.
Det siges i øjeblikket, at Irak deler EU. Nej, mine damer og herrer, Irak deler ikke EU! Irak-krisen afslører blot det sande billede. Unionen er dybt splittet. Nogle europæiske stater vil altid give alliancen med USA prioritet i forhold til opbygningen af et uafhængigt Europa. Dette er virkeligheden. De scener, som vi er vidner til nu, skyldes, at vi og vores regeringer aldrig har haft modet til at indlede en debat om dette emne. Det er hverken Frankrigs eller Tysklands fejl. Fejlen ligger hos alle dem, der i 40 år har styret EU, og som ikke er nået til bunds i problemerne. Vi må løse dette problem.
Men hvis vi ønsker et uafhængigt Europa, må man indse, at dette koster. Man kan ikke både ønske uafhængighed for Europa og samtidig overlade vores sikkerhed til USA. For det er dem, der skal tage konsekvenserne af en militær operation i tilfælde af alvorlige problemer. Hvis EU vil eksistere, må vi tildele os selv midlerne. Sådan står sagerne, sådan er realiteterne! Alt andet er sekundært. Vi kan afholde masser af møder, og EU kan se sig som en super-ngo - alt dette er udmærket. Men i forhold til vores historie burde vi have helt andre ambitioner.
Bonde (EDD).
Hr. formand, som de fleste grupper er Gruppen for Demokratiernes og Mangfoldighedens Europa delt. Nogle af os anser krig for uundgåelig, andre gør ikke. Vores fælles opgave er at begrænse den så meget som muligt og advare nabolandene om ikke at blande sig. Lad os bede til, at krigen vil være forbi så hurtigt som muligt for at undgå flere uskyldige ofre. Lad os tage ved lære af det og se frem til en varig fred i hele regionen, herunder fred mellem Israel og Palæstina.
EU's medlemsstater kan hjælpe med bistand til udvikling, og åbningen af vores markeder bør skabe fremskridt i regionen. Det kan være den eneste metode til at undgå, at terrorismen optrappes. Erfaringen viser, at vi alle støtter FN og går ind for at gennemføre reformer af organisationen for at sikre, at vores fælles fredsbevarende organisation er i stand til at bevare freden. Kofi Annan ønsker en særlig udrykningsstyrke, der kan gribe ind. Hvorfor støtter vi ikke den i stedet for at oprette en fælles EU-militærstyrke?
Det er således tydeligt, at en fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med flertalsafgørelse ikke er løsningen. I Det Europæiske Råd er der ikke kvalificeret flertal blandt dem, der støtter krigen, og der er heller ikke kvalificeret flertal blandt dem, der er imod krigen. Gruppen med fem udgør et blokerende mindretal, og gruppen med 10 udgør også et blokerende mindretal. En fælles udenrigspolitik med nye regler om kvalificeret flertal ville være en kurv uden indhold. Den eneste realistiske fremgangsmåde er, at EU fortsætter konsensusstilen og lader FN tage sig af spørgsmålet om krig og fred.

Pannella (NI).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, mine damer og herrer, i de sidste 10 år har De ikke villet gøre noget for at forberede situationen efter Saddam Hussein og for at beskytte livet og retten i Irak og Mellemøsten. Det er Deres fortjeneste, at vi nu står her og drøfter, hvad vi skal gøre efter krigen. Krigen er den gave, som Deres Europa - det lovlydige Europa - giver os. Tillad mig at sige, at vi ikkevoldelige Gandhi-tilhængere fra dette øjeblik vil kæmpe for, at der ikke bliver så meget som et eneste minut med krig eller andet, efter at Baghdad er blevet afvæbnet - ikke så meget som et eneste minut! Er vi stærke nok til det? Vi råber ikke "fred!" for herefter at slå freden ihjel, sådan som man gjorde for 60 år siden. Er vores handlemåde ulovlig? Det var de Gaulles også! Selv er De lige så lovlydig som Vichy-regeringen! Vores handlemåde er lige så ulovlig som den irakiske modstandsbevægelse og Europas modstandsbevægelse. Vi fortæller Dem nu, at vi vil starte kampen med det samme og kæmpe for en fred, som bygger på ret og frihed! Europa er fejt, og Europa opfører sig som Vichy-regeringen! Det er ikke et Europa, hvor fascismemodstanderne blev sat i fængsel for at kæmpe for deres sag, Altiero Spinellis Europa, Ernesto Rossis Europa og et Europa for dem, som virkelig gav os ret til også at se Lafayettes arvinger i øjnene, hvilket De ikke gør med Deres gamle fascistiske, kommunistiske og papistiske had til en verden med internationale liberale og religiøse reformer!

Evans, Jonathan (PPE-DE).
Hr. formand, mine kolleger i det britiske Konservative parti tænker i dag på og beder for de mænd og kvinder i mit lands væbnede styrker, som bærer det tunge og farlige ansvar at sikre, at Saddam Hussein ikke længere besidder masseødelæggelsesvåben. Det internationale samfund har længe erkendt den trussel, som Saddam udgør for sikkerheden i verden, men vores institutioner har beklageligvis ikke gennemført deres beslutninger og sørget for irakisk afvæbning, som FN har krævet i 17 resolutioner. Jeg må sige, at når jeg lytter til denne debat, spekulerer jeg på, om der overhovedet var nogen, der mente, at disse resolutioner burde gennemføres.
I dag er imidlertid ikke dagen at diskutere vores forskellige holdninger til baggrunden for dette. Som kommissæren sagde, er FN, NATO og Europa nødt til at drage en lære for fremtiden. Det betyder, at vi skal opnå fuld europæisk konsensus, selv om der tydeligvis er splittelse - der er sågar splittelse i denne debat.
Det er, fordi vi først og fremmest er ansvarlige for forsvaret og sikkerheden for vores borgere og beskyttelsen af vores demokratiske værdier - præcis de værdier, som forsvarer friheden til at deltage i demonstrationer som dem, vi har set over hele Europa i de sidste dage - at mit parti har givet sin klare støtte til den britiske regering og hjulpet premierminister Tony Blair med at sikre et betydeligt tillidsvotum i Parlamentet sidste tirsdag aften.
Nu da krigen er begyndt, er verdens opmærksomhed helt klart rettet mod noget andet, men jeg bifalder offentliggørelsen af planen om fred i Mellemøsten og finder, at den ikke bør behandles så kynisk, som det er sket i debatten i dag. Hvis vi mener det alvorligt med fred i Mellemøsten, bør vi alle hilse meddelelsen velkommen. Jeg går også ind for at anerkende FN's rolle i genopbygningen af Irak efter krigen.
Jeg synes, det er meget opmuntrende, hvad kommissær Patten sagde i dag om genopbygningen efter den - efter min mening - noget anderledes meddelelse sidste uge. Der er ingen tvivl om, at vi nyder godt af fred, demokrati og ytringsfrihed, fordi europæisk historie har fortalt os, at den sidste generation, herunder USA med Roosevelt i spidsen, kæmpede for at beskytte den frihed. Hvis vi ikke konfronterer Hussein nu, kan det sætte den frihed på spil i fremtiden.
(Bifald fra højre)

Van den Berg (PSE).
Hr. formand, jeg vil på vegne af vores gruppe give udtryk for vores vrede, forbitrelse og skarpe afstandtagen fra den alvorlige krænkelse af international ret i henhold til FN's charter, som alle lande, der er involveret i denne krig, gør sig skyldige i. Jeg finder det foruroligende, at nogle af Parlamentets medlemmer er parat til at påtage sig et politisk ansvar. Jeg troede ellers, vi var enige om, at vi ville handle via Sikkerhedsrådet. At vi ville støtte Kofi Annan, Hans Blix og våbeninspektørerne i bestræbelserne på at afvæbne Saddam. At vi ønskede Saddam stillet for Den Internationale Domstol. Det ville være formidabelt, men vejen bør gå via Sikkerhedsrådet. Nu ser vi, at man har forladt denne vej og ensidigt er slået ind på krigens vej, og jeg har erfaret, at nogle er parat til at påtage sig det politiske ansvar herfor. Min gruppe, og forhåbentlig et flertal af Europa-Parlamentets medlemmer, er ikke parat til at påtage sig et sådant politisk ansvar. Det betyder, at vi her i Parlamentet opfordrer alle medlemsstater, alle regeringer i Europa, til hverken at yde politisk eller militær støtte til denne krig.
(Bifald fra venstre)
Hr. formand, det betyder, at der, selv om våbeninspektørernes indsats begyndte at give resultater, og selv om Hans Blix og Kofi Annan indtrængende anmodede det internationale samfund om at overholde folkeretten, nu rettes et hårdt slag netop mod folkeretten. Det skal understreges indledningsvis. Vi har naturligvis et fælles ansvar for genopbygningen, og vi er naturligvis fælles om at støtte folkeretten og den multilaterale indfaldsvinkel. Det er også baggrunden for, at vi siger, og jeg siger her i Parlamentet, at Europa ikke må blive offer for USA's Pax Americana. Vi må søge på ny at få skabt fodslag i Europa. Vi må søge på ny at tale med en stemme. En stemme, som taler for konfliktforebyggelse, som taler til støtte for folkeretten og den multilaterale indfaldsvinkel. Og samtidig en stemme, som i sidste ende altid globalt set vil være parat til at bære ansvaret for den internationale dialog, for dialogen inden for islams rammer og, fra vores verden, for samarbejde med den arabiske verden. Men som formanden for min politiske gruppe, hr. Barón Crespo, meget rigtigt sagde, så er krigens sprog ikke nogen frugtbar indgang til en sådan dialog.
(Bifald fra venstre)
Hr. formand, med det her anførte som udgangspunkt vil jeg gerne endnu en gang påpege her i Parlamentet, at medlemsstaterne, hvis vi mener, at der er behov for en fælles indfaldsvinkel, bør holde sig til fællesskabstraktatens bestemmelser. Så må man, uagtet alle forskelle, også reelt søge fælles grund. Den fælles grund var og er Sikkerhedsrådet, det er folkeretten, og det vil aldrig være et ensidigt skridt. Vi er selvsagt enige om at ønske krigen begrænset mest muligt. Vi er selvsagt enige om at ønske en styrkelse af Europa. Vi er selvsagt enige om at ønske, at der, inden for rammerne af den virkelighed, vi står midt i i dag, igen tages internationale initiativer. Rådsformanden, udenrigsminister Papandreou, har helt korrekt udtalt, at vi i dag sammen med EU's ledere på ny må tage sådanne initiativer. Men prøv også at lytte til de europæiske folks røst. Befolkningen er denne gang nået længere end EU's ledere og har forstået, hvilket Europa de stiler efter. Når De, Europas ledere, i dag er samlet, så lyt også til den europæiske befolknings røst, og vid, det er en røst, som lyder til støtte for freden og folkeretten.
USA er måske, hr. formand, i stand til ensidigt at starte en krig, men hverken USA eller nogen anden enkeltnation er i stand til at skabe varig fred i verden. Dertil kræves et stærkt Europa og et stærkt FN. Det er mit håb, at Europas ledere i dag vil høre den røst.
(Bifald fra venstre)
Vallvé (ELDR).
Hr. formand, USA's ensidige angreb viser endnu en gang, at FN ikke har været et effektivt redskab. EU har også vist, at den fælles udenrigspolitik ikke har været fælles. Måske bør vi huske den 30. august 1954, da et europæisk forsvarsfællesskab blev umuliggjort.
Jeg beklager brevet fra de otte medlemmer. Jeg beklager også, at den spanske regering har brugt mere energi på at retfærdiggøre brugen af våben end på at søge diplomatiske løsninger på konflikten. Det glæder mig, at parlamentet i Catalonien har vedtaget en resolution, hvori den spanske regering anmodes om at støtte Sikkerhedsrådets rolle, så inspektørernes arbejde kan fortsætte, så brugen af magt uden om FN kan afvises, og det glæder mig, at demonstrationerne i gaderne, i Barcelona og i andre store byer i Catalonien har vist, at vores land er imod en krig og enig med Parlamentet.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, krigen er indledt, og de første 10 irakere meldes dræbt i Baghdad. Det er kendsgerningerne. Herefter er det våbnene, der taler. Og ord bliver våben. De er ikke længere troværdige. Lad os se på kendsgerningerne, så vil vi også se, hvad der er den egentlige dagsorden. Hvad bør være vores dagsorden?
Befolkningen i EU's medlemsstater er stærkt desillusioneret, hr. rådsformand, fordi Europa og de stærke europæiske institutioner ikke har været i stand til at afværge denne krig. De europæiske politikere vil af befolkningen blive krævet til regnskab for denne magtesløshed. De europæiske politikere må finde løsninger, som sætter dem i stand til fremover at give et reelt svar på den udfordring.
For det andet ved man, at krig dræber, også - og ikke mindst - uskyldige borgere, kvinder og børn. EU bør søge at mindske nøden og lindre lidelserne. Krig ødelægger, og vi må derfor, som Max van den Berg anførte, skabe en international ramme for genopbygningen.
For det tredje ved man, hvor krigen starter, men ingen ved, hvor den ender. Kurderne i Nordirak frygter, at de mister det minimum af frihed og det begrænsede selvstyre, de så møjsommeligt har opbygget, og som har kostet så mange mennesker livet. De frygter, at de igen kommer til at befinde sig mellem hammer og ambolt. Ofrer man kurderne for at tækkes Ankara? Tyrkiske kurdere frygter militær udradering. Kurderne i Nordirak frygter permanent besættelse. I Iran frygter oppositionen, at mullaherne vil gribe chancen og udradere den.
Vil EU blot se til, mens oppositionen i Iran skubbes ud på sidelinjen? I Mellemøsten vil frustrationerne nå hidtil usete højder. Kun en løsning, som omfatter en palæstinensisk stat, som klart må komme, vil kunne fjerne disse frustrationer.

Coûteaux (EDD).
Hr. formand, med FN sat ud af spillet, NATO magtesløs og EU splittet, mine damer og herrer, er dagens store nyhed ikke krigen, eller nærmere betegnet den store rottejagt, som man påstår blev indledt i nat, selv om Irak gennem de sidste 12 år er blevet bombet hver dag af imperiet eller dets tjenere. Dagens store nyhed er heller ikke imperiets tåbelighed, dette amerikanske imperium, som vi europæere på kujonagtig vis i årevis har føjet i alt og betragtet med ærefrygt på trods af dets langsomme overgang til totalitarisme i kultur, billeder og sprog.
Nej, dagens nyhed er, at den gamle drøm om multilateralisme og kollektiv sikkerhed, der inspirerede det 20. århundrede, er knust. Ligesom det fordums Folkeforbund er FN ved at miste sin betydning. Det internationale fællesskab er blot et meningsløst begreb til støtte for imperiet og dets angelsaksiske tjenere. Tilbage står kun staterne, og kun Frankrig, Tyskland og Belgien er tilbage til at forsvare Europas ære. Derfor er der til denne lidt latterlige debat kun at sige: Unionen er død. Lange leve verdens selvstændige stater! Længe leve den irakiske stat! Længe leve Frankrig!

Le Pen (NI).
Kære formænd, der var altså intet, der kunne forhindre den amerikanske regering og de engelske og spanske medskyldige i at erklære forebyggende krig mod Irak, under påskud af - alle ved, at det er løgn - at Irak udgør en enorm trussel mod USA og hele verden. I virkeligheden har USA allerede - siden Golfkrigens afslutning, som hr. Coûteaux sagde - udført militære operationer fra luften især mod irakiske mål, hvilket har medført civile tab, og dette i fuld fredstid.
Samtidig har de gjort sig skyldige i et veritabelt folkedrab gennem en grusom blokade, der ifølge FN har medført, at mere end 1 million irakiske børn har mistet livet.
Intentionen om at myrde de irakiske politiske ledere, som det på kynisk vis blev erklæret i konfliktens første timer, er en ny etape i overgangen til barbari. Fremover kan lederne af koalitionen ikke tillade sig at blive forbavsede eller indignerede over, at de bliver de første mål for terroristers repressalier. Krisen har vist EU's meningsløshed. Det er et EU, der er revet itu af modsatrettede opfattelser blandt medlemmerne. Det står ligeledes klart, at vi i EU, der er en gennemsnitsmagt og ude af stand til at blive en stormagt, kan risikere at skabe en organisation uden nogen magt overhovedet.
De personer i vores lande, der arbejder for fred, burde, som det blev gjort under Koreakrigen, indkalde til et ekstraordinært møde i FN. Det er muligt, at det eneste, man kan gøre her, er at tale, men i det mindste ville det være til fordel for freden.

Galeote Quecedo (PPE-DE).
Hr. formand, vi beklager alle Europas fiasko under denne krise, og at de nuværende redskaber til koordinering af udenrigspolitikken har vist sig at være ineffektive.
Der er ingen tvivl om, at vores gruppe ønsker, at EU har en uafhængig position i verden, der baseres på forsvaret af legitime interesser, men også på værdier som demokrati, respekt for menneskerettigheder og frihed, med andre ord alt det, som Saddam Husseins regime har ødelagt i landet, og alt det, vi deler med USA.
Derfor slår min gruppe til lyd for at styrke den transatlantiske forbindelse, som på andre tidspunkter i historien har forenet os, hvilket også har været vanskeligt, som præsidenten i Catalonien har sagt.
Trods de tydelige forskelle i EU er der visse ting, som vi efter min mening nu mere end nogensinde er nødt til at gøre sammen. Vi skal øge bestræbelserne på at bidrage til en fredelig løsning i Mellemøsten og slippe af med spændingen i Maghreblandene og, naturligvis, yde humanitær bistand under konflikten og efterfølgende hjælpe til med den menneskelige, politiske og økonomiske genopbygning af landet, som formandskabet for Unionen har påpeget.
Jeg vil gerne bede Europa-Kommissionen om at overveje, om den handlede overilet i visse af sine redegørelser i denne henseende.
På tidspunkter som dette er det nemmere at se den anden vej, det er nemmere at gemme sig bag et banner end at konfrontere tyranniet. Det er til tider også mere rentabelt. Vi skal respektere andres mening. Erfaringen har imidlertid lært os, hr. formand, at magt er den eneste reaktion på undertrykkelse, og at vi kun er vores demokratiske overbevisningers tjenere.
(Bifald fra højre)

Imbeni (PSE).
Hr. formand, hvis vi skulle vælge mellem det amerikanske demokrati og det irakiske diktatur, ville vi ikke være i tvivl om, hvad vi skulle vælge. Hvis vi skulle vælge mellem den transatlantiske alliance og tyrannerne, ville vi ikke være i tvivl om, hvad vi skulle vælge. I virkeligheden skal vi vælge mellem Kofi Annan og Bush, mellem Simitis og Prodi, som er EU-formænd, og mellem Blair og Aznar. Kofi Annan repræsenterer lovgivningen, og det gør Bush ikke. Simitis og Prodi repræsenterer EU, og det gør de andre ikke. På hvis vegne gav Bush Saddam et ultimatum? På hvis vegne ignorerede Blair og Aznar det dokument, som de underskrev på Det Europæiske Råd den 17. februar?

Som De ved, hr. formand, havde vi planlagt et Euro-Middelhavs-forum i næste uge i Grækenland for at tale om fred, social fremgang og fredelig sameksistens. Mange parlamentsmedlemmer fra arabiske lande og EU-lande spørger os, hvordan vi kan drøfte det kommende Euro-Middelhavs-parlament, når bomberne falder over Baghdad, når Kofi Annan, retsreglerne og FN brutalt fejes til side af Bushs arrogance, og når der begynder en krig, som er unilateral, forebyggende, uretfærdig, ulovlig og - sådan som det er blevet sagt - umoralsk og forbryderisk. Selv om diktatoren måske ikke er så længe om at falde, passer disse betegnelser stadig på denne krig. I 1991 havde man FN's opbakning, i 1995 og 1998 havde man FN's, NATO's og EU's enstemmige opbakning, og i 2001 var hele verden på Bushs og USA's side mod terrorismen. USA's præsident har formøblet en uhyre stor politisk og moralsk kapital, tilføjet FN skade, splittet EU, givet Atlanterhavsområdet støre indflydelse og gjort forbindelserne til den arabiske verden vanskeligere. Disse skader er betydelige.
Krigen begyndte faktisk den 17. september 2002, hr. formand, da man fortalte verden om Bush-doktrinens nye strategi. Der var et land med stor magt, nemlig USA, og det havde denne magt, fordi det havde befriet Europa, Afrika og Asien fra nazismen og fascismen, og fordi det havde bekæmpet kommunismen under den kolde krig. Nu risikerer denne magt at blive til dominans, som bygger på brugen af vold. USA mister således sin historiske rolle, og hvis det er tilfældet, er det måske begyndelsen til en alvorlig krise, der - som Norman Mailer sagde - risikerer at gå ud over demokratiet i USA, og hvis den går ud over demokratiet i USA, risikerer den også at gå ud over demokratiet i Europa og at bringe vores frihed i fare. Derfor skal De, parlamentsformand Cox og hr. Papandreou, sige klart og tydeligt til Rådet i dag og i morgen, at Europa bliver taberen i George Bushs krig. Det er os, der bliver taberne. Jeg vil gerne understrege, at vi bliver taberne, selv om diktatoren falder. De europæere, som er USA's og de amerikanske borgeres sande venner, kan ikke støtte George Bush. Efter Anden Verdenskrig besluttede vi, at der aldrig mere skulle komme et Auschwitz, og at der aldrig mere skulle være krig. Vi skal skabe det nye Europa med en ny forfatning, som stadig bygger på disse to grundpiller, nemlig aldrig mere Auschwitz og aldrig mere krig!
(Bifald)

Nordmann (ELDR).
Hr. formand, disse begivenheder gør de indledende scener i Roman Polanskis prisbelønnede film fra sidste år "Pianisten" meget aktuelle. Der vises en lykkelig polsk familie, som lod champagnepropperne springe, da franskmændene og englænderne erklærede tyskerne krig for at komme det polske demokrati til undsætning i 1939. Resten af filmen viser, hvor store prøvelser denne familie udsættes for.
Disse scener kan dæmpe den tro, vi måske har i dag på en sag, der i sidste ende er retfærdig, og vores håb om en demokratisk fremtid i Irak. For når alt kommer til alt, vil kampene stille soldater fra demokratiske lande over for soldater fra en totalitærstat. Og i en sådan situation er det ikke muligt at være neutral.
Hr. formand, krig er et onde. Men der er omstændigheder, hvor krigen er det mindste onde. Krigen er i gang, og Europa kan ikke forhindre den. Når dette er sagt, må vi gøre alt - Europa må gøre alt - for, at denne krig virkelig forbliver det mindste onde.
Blokland (EDD).
Hr. formand, med den triste, men korrekte bemærkning "the United Nations Security Council has not lived up to its responsibilities, so we will rise to our" (FN's Sikkerhedsråd har ikke levet op til sit ansvar, vi vil leve op til vores) annoncerede præsident Bush, at indsatsen for at befri Irak, regionen og verden for Saddam Hussein ville blive iværksat. Det er ikke blot fuldt berettiget at iværksætte en militær aktion mod denne nådesløse tyran, det er klart vores pligt. FN-resolutionerne taler i denne forbindelse deres klare sprog. Den modstand, der er skabt fra nogle medlemsstaters side, har mildt sagt ikke fremmet FN's troværdighed som fredsskabende organ. Det var på tide, der blev grebet ind over for denne samvittighedsløse tyran, der med sine masseødelæggelsesvåben udgør en fare på lokalt, regionalt og globalt plan. Samtidig er det særdeles vigtigt, at få klinket skårene, hvad angår de transatlantiske forbindelser. Lad os finde sammen igen - europæere, amerikanere og andre - i enighed og fælles indsats for et frit og demokratisk Irak. Vi beder om nåde for Iraks borgere, soldaterne og deres familier. Vi beder også om, at Europa-Parlamentets medlemmer og præsident Bush må erkende, at vi må sætte vores lid til Gud.
Borghezio (NI).
Hr. formand, på trods af den amerikanske politiks fejltagelser, ansvar og geopolitiske inkonsekvens må Europa ikke miste evnen til at være fremadskuende og forstå alvoren af den trussel, som Baghdad udgør for os. Vi har vel ikke allerede glemt den 11. september? EU's udenrigspolitik - hvis der ellers findes en sådan - må ikke kun bestå af snæversynede pacifisters ædle, men ineffektive handlinger. I deres demonstrationer har de aldrig givet udtryk for en reel fordømmelse af Saddam Hussein og af brugen af masseødelæggelsesvåben. Også i dag har vi hørt sukkersøde ord, som var rettet mod den arabiske verden. Jeg vil gerne spørge, om De har set og hørt arabisk fjernsyn. Her siger man højt og tydeligt, hvad de arabiske masser - også indvandrerne i vores byer - ønsker at høre. Men når Saddam Hussein trækker islams truende sværd og erklærer hellig krig, er det os europæere, som er hans direkte og nærmeste mål. Og så håber jeg, at det, som den arabiske fanatisme var årsag til på Manhattan den 11. september, for guds skyld ikke gentager sig i London, Milano eller Bruxelles! Må Gud beskytte det unge Europa og de unge europæere, som desværre skal kæmpe på frontlinjen eller - som vores dygtige alpetropper - udføre fredsbevarende arbejde i Afghanistan.

Brok (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, enhver krig er et moralsk nederlag for politikken, og i dette tilfælde er krigen også et udtryk for Europas svaghed. Den gode nyhed, som er forbundet med det, lyder, at denne krig vil betyde Saddam Husseins endeligt, som har så mange mennesker på samvittigheden og fortsat ville anrette så mange ulykker. Men mange borgere er i tvivl i afvejningsprocessen om, hvorvidt dette gode mål retfærdiggør ofrene. Man skal huske på de problemer, som har at gøre med stabiliteten i regionen, spørgsmålet om legitimation af en krig, som udløses af unilaterale aktioner, og konsekvenserne for FN. Denne tvivl er heller ikke udryddet hos mig personligt.
Vi skal yde hurtig hjælp nu, til folk efter krigen og til stabilisering af regionen. Her skal vi europæere anstrenge os, og vi skal få kvartetten til at arbejde med henblik på at løse problemerne i Mellemøsten. Men vi skal især lave vores egne lektier. Der er ingen regering i Europa, der ser virkelig godt ud i denne tid, og vi bør erkende, at vi kun i fællesskab kan spille en rolle i spørgsmålet om krig og fred, og derfor skal konventet hurtigt nå frem til et vellykket resultat, og den kvalificerede flertalsafgørelse skal også danne grundlag for udenrigspolitikken, således at vi hurtigt kan tale med én europæisk stemme.
Det skal også være grundlaget for, at vi igen styrker de transatlantiske bånd, båndene til det store demokrati på den anden side af oceanet, men på grundlag af vores egen styrke, som er forudsætningen for et partnerskab. Så kan demokratierne på begge sider af oceanet efter min mening sikre, at der skabes en retfærdig verdensorden, for en verdensorden kan man ikke skabe med vold. Verdensordenen skal skabes på en anden måde, og dette bør vi klare i fællesskab!
Goebbels (PSE).
Hr. formand, med mindre end en fjerdedel af vælgernes stemmer har George W. Bush den mindste opbakning som præsident i USA's historie. Selv om han har magten, er han ikke repræsentativ for det amerikanske folk, som Europa skylder meget, og med hvem vi deler mange værdier. Det er netop disse værdier, som Bush, med sin krigsbesættelse og tilsidesættelse af Europa, har fejet af bordet.
Krigens første ofre er den internationale lovgivning, den nødvendige respekt for menneskeliv og behovet for en mere retfærdig og fredelig verden, der indebærer det afgørende krav, at magt kun anvendes som sidste udvej. Bush ønskede denne krig. Han sigter uden tvivl efter et uacceptabelt regime, men der findes andre diktatorer, der fortjener at blive fjernet. Under alle omstændigheder kan man ikke indføre universelt demokrati og overholdelse af menneskerettigheder ved hjælp af våben og kulturel voldtægt.
Det vil uden tvivl lykkes Bush at nedkæmpe Saddam Husseins regime militært. Men prisen vil være adskillige uskyldige menneskers liv og betydelige ødelæggelser i og omkring Irak. Børshandlere og andre, der forventer en kort, ren og kirurgisk krig, bør huske på, hvorfor den gamle Bush, som havde støtte fra det internationale samfund, ikke dengang fortsatte sin militære aktion og væltede styret i Baghdad. I virkeligheden vidste Bush senior, at han ville blive fanget i et hængedynd, og at Saddams fald ville medføre etniske og religiøse sammenstød, der ville være umulige at styre udefra. Der er altså en klar risiko for en lang konflikt, der bliver meget dyr. En sådan konflikt vil blive kendetegnet af terrorhandlinger og selvmordsangreb, den vil skabe nye splittelser, og den vil føre til en optrapning af volden i og uden for regionen. Ikke kun de menneskelige omkostninger, men ligeledes de økonomiske omkostninger kan overstige krigens reelle omkostninger, der er vurderet til 100 milliarder dollars.
Verdensøkonomien har nu i tre år oplevet en mindre recession. De finansielle markeder har oplevet et værditab, der overstiger 1 trillion dollars. Bankerne, forsikringsselskaberne og pensionsfondene er udsatte. Den internationale handel er svækket. Den civile luftfart, turisme og andre økonomiske sektorer er svækkede af det usikre klima og den spekulative eksplosion i prisen for nogle råmaterialer, navnlig olie. Hvis forbrugerne i USA og i Europa mister tilliden, vil den indre efterspørgsel kollapse, og det vil føre til en langvarig recession i den globale økonomi. Ikke alene vil den væbnede konflikt medføre ulykke og ruin i Irak, men den vil ligeledes berøre menneskelige og sociale betingelser for millioner af mænd og kvinder i hele verden.
Hr. formand, historien vil fordømme dem, der foretrak en militær aktion frem for en aktivitet, der var diplomatisk og lovende, fordi den er støttet af FN.

Di Pietro (ELDR).
Hr. formand, jeg vil ikke betragtes som Saddams ven, bare fordi jeg går ind for fred. Han er og bliver en forbryder. Jeg er derimod modstander af denne krig, fordi den ikke finder sted i FN-regi, og hvis vi forkaster Guds nåde, er det kun jungleloven og den stærkes ret, der gælder, og kun den moralske, juridiske og politiske illegitimitet. I den henseende er nogle regeringers beslutning om at give de amerikanske tropper lov til at bruge baserne og flyve over territoriet, sådan som den frafaldne italienske regering desværre også har gjort, i strid med de generelle principper i international ret, der er stadfæstet i FN's charter. Derfor forkaster jeg og mit parti, Italia dei valori - vi har lige fra starten været kraftige modstandere af denne konflikt - nu den snu opførsel hos de regeringer, som siger, at de ikke er krigstilhængere, men som hjælper dem, der er det. Det er en rolle, der normalt er forbeholdt dem, som støtter forbryderiske handlinger. Disse regeringer havde hidtil forsikret os for, at de ville respektere FN's vilje, men nu, hvor FN ikke har givet tilladelse til angrebet, har de allerede taget deres ord i sig igen. Der er ingen tvivl om, hr. formand, at de tænkte på - og tænker på - den kommende fordeling af krigsudbyttet, og at de håber - ligesom alle hundehvalpe, som tigger ved deres herres bord - at der falder nogle krummer af fra USA's bord.

Berthu (NI).
Hr. formand, efter måneders og års forhandlinger er det ikke lykkedes diplomatiet med fredelige midler at afvæbne det irakiske styre. Men i betragtning af styrets karakter har dette prisværdige mål uden tvivl været umuligt at opnå, for Saddam Hussein har for stor tendens til at opfatte ethvert forsøg på at finde en fredelig løsning som et tegn på svaghed hos dem, han forhandler med.
Vi ville altså kunne komme med mange beklagelser over den fulgte metode. Øverst på listen må man uden tvivl placere den godkendelse, der blev givet af EU selv til interventionen i Kosovo i 1999. Operationen skabte præcedens, fordi den skete uden støtte fra FN og endda i endnu højere grad end den nuværende aktion i Irak, hvor man i det mindste kan påberåbe sig resolution 1441.
Men det nytter ikke at græde over spildt mælk. Vi må ikke lade os lede på vildspor. Saddam Husseins afskyelige styre er først og fremmest ansvarligt for den nuværende situation, og historien har ved flere lejligheder vist, at krig og Saddam Hussein følges ad som tordenskyer og uvejr. Nu må vi gøre alt for at beskytte både den irakiske civilbefolkning og Iraks fremtid, når landet er befriet for en despot.
Hr. formand, i dette perspektiv bør Det Europæiske Råd, der mødes i eftermiddag, gøre sig selv ære, mindes disse formål og samles omkring dem.

Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand, jeg mener, vi i dagens debat oplever flere skuffelser.
For det første skuffelse over, at det desværre ikke har været muligt at opnå fred. Og jeg vil gerne sige, at hverken de politiske grupper, medlemmerne af Europa-Parlamentet eller regeringerne har eneret på freden. Fred er en almengyldig værdi, der udtrykkes og udleves af den enkelte i overensstemmelse med den pågældendes etiske samvittighed.
Der er også skuffelse, hr. formand, over den utilstrækkelige rolle, som EU har spillet under denne konflikt. Men vi kan gøre front mod dette på to måder. Enten ved hjælp af en naiv, frugtesløs og gensidigt ødelæggende debat, hvor vi kritiserer os selv for vores tilstedeværelses utilstrækkelighed og irrelevans eller, som rådsformanden sagde, ved at drage konklusioner, der afholder os fra at gentage de samme fejl i fremtiden. Og det står klart, i lyset af vores manglende kapacitet, hr. formand, at der ikke på nuværende tidspunkt, om vi kan lide det eller ej, er et alternativ inden for forsvar og sikkerhed til den euro-atlantiske alliance.
Ydermere, hr. formand, som det er blevet sagt her til morgen, ligger problemet med Irak-krisen ikke i Washington, London, Madrid, Paris eller Berlin: Problemet er i Baghdad og hedder Saddam Hussein.
Hr. formand, vi skal mobilisere alle ressourcer. Vi skal gøre behov til en dyd og forsøge at vende de nuværende uoverensstemmelser til harmoni i fremtiden. En fremtid, hr. formand, som ingen byder os på et fad, en fremtid, som vi skal kæmpe for, og hvor vi kan øve indflydelse i medgang og modgang. Og vi har to muligheder for at gøre den fremtid til en succes. Enten realiserer vi vores største drømme om et forenet Europa, et Europa, der er forenet i mangfoldighed, der taler med én stemme, eller også lærer vi at leve med vores værste frustrationer.
(Bifald fra højre)

Baltas (PSE).
Hr. formand, dette er en krig, der var besluttet på forhånd, og nu er den i gang. Befolkningernes protester blev ikke hørt, og man fandt det ikke nødvendigt med FN's godkendelse.
Første spørgsmål er: Hvor er vi på vej hen? Hvor er hele verden på vej hen, og hvor står vi som repræsentanter for befolkningerne og som ansvarlige mennesker, ganske enkelt ansvarlige mennesker, der oplever denne så farlige situation?
Andet spørgsmål er: Hvis denne farlige drejning kun, og jeg gentager kun bliver mødt med vores ønsker om og/eller vores indgreb for at få krigen afsluttet så hurtigt som muligt, hvad vil der så ske i fremtiden? Hvilke andre beslutninger er truffet på forhånd og vil blive ført ud i livet med de samme metoder, så vi igen står med vores ønsker om en hurtig afslutning? Præsident Bush hævder, at han bekæmper diktatoren og diktaturet, som han sammenligner med det demokrati, han selv og vi andre tjener.
Tredje spørgsmål er: Er vores demokrati så overlegent, at det tvinger os til at ringeagte de reaktioner, der kommer fra befolkninger over hele verden, og til at overtræde folkeretten med foragt for og nedvurdering af FN og FN's Sikkerhedsråd? Er det forskellen mellem demokrati og diktatur? Forskellen mellem diktatorer og demokrater?
Fjerde spørgsmål er: Vores gamle Europa, som hr. Rumsfeld så ringeagtende har kaldt det, gør en kolossal indsats for at vise, at det med fred, demokrati og solidaritet kan udvikle sig og fremstå som et eksempel for verden på, hvordan internationale konflikter kan løses på fredelig vis. Skal vi være tolerante og svage i vores reaktioner og hermed finde os i, at de planer, der er lagt, og de beslutninger, der er truffet på forhånd om Europas splittelse og svækkelsen af enheden, tvinges ned over hovedet på os på vores vanskelige vej mod en ny fremtid? 
Jeg har stillet fire enkle spørgsmål, hvoraf jeg drager en endnu enklere konklusion: Der skal reageres kraftigt over for venner og allierede, som trækker verden mod afgrunden ud fra misforståede interesser hos en supermagt på afveje, der kræver, at vi følger i hælene på den! Vi har også et ansvar for denne verden, som bunder i det demokrati, vi tjener og forsvarer.
Ned med krigen! Længe leve befolkningernes fredelige sameksistens!
Tajani (PPE-DE).
Hr. formand, desværre er alle forsøg på at finde en løsning på den irakiske krise uden brug af magt slået fejl. Derfor sker der nu en intervention, som - og det vil jeg gerne understrege - bygger på hele tre FN-resolutioner, nemlig 1441, 678 og 686. Jeg er enig i det, som Hans-Gert Poettering sagde om Saddam, nemlig at det er ham, som er ansvarlig for det, der sker lige nu. Han kunne have undgået en væbnet konflikt ved at bringe sit blodige diktatur til ophør, sådan som man foreslog ham så sent som i går eftermiddags, og det var ikke bare mange af Europa-Parlamentets medlemmer, som foreslog dette, men også Saudi-Arabiens regering og regeringerne i mange andre arabiske lande. Vi kan ikke sammenligne præsident Bush med Saddam Hussein. Vi kan ikke sammenligne præsidenten for det største vestlige demokrati med en blodtørstig og forbryderisk autokrat, som har fjernet ethvert spor af demokrati i Irak, og som er den eneste diktator, der har brugt masseødelæggelsesvåben.
Europa står desværre splittet i dette politiske spørgsmål. Det er vores umiddelbare pligt at skabe enighed i EU. Hr. Papandreou, Det Europæiske Råd i dag kan være begyndelsen på en ny fase, hvor vi giver EU en fælles udenrigspolitik og en fælles forsvarspolitik. Vi kan tage konkrete skridt for at styrke EU's indsats, kommissær Patten, lige så snart konflikten i Irak er overstået. EU skal sammen med FN spille en hovedrolle i opbygningen af det nye irakiske demokrati. EU skal således spille en vigtig rolle, som også omfatter en kraftig og konsekvent indsats mod terrorismen og mod udbredelsen af masseødelæggelsesvåben. Dette politisk stærke Europa skal dog være en dialogpartner på lige fod med USA og skal være en anden vigtig hovedaktør i international politik. Men som kommissionsformand Prodi sagde, må vi ikke tro, at vi kan skabe fremtidens Europa som en modpol til USA.
Der blev desuden fremsat en kritik af den italienske regering, som ikke fortjener noget svar, eftersom den var ubegrundet og grov. Det var en tilkendegivelse fra dem, der altid lader partiinteresser gå forud for nationale og europæiske interesser.

Sudre (PPE-DE).
Hr. formand, man må konstatere, at der ikke findes nogen lovlig begrundelse for USA's ensidige beslutning om øjeblikkeligt at gribe til våben, når de efterstræbte mål kunne opnås med andre midler. Inspektionerne har givet indlysende resultater, som hr. Blix sagde, og har banet vejen for en afvæbning af Irak uden at måtte ty til en væbnet konflikt. Jacques Chirac og fransk diplomati har gentagne gange og utvetydigt fordømt Saddam Husseins regime. De har ligeledes ustandseligt udtrykt bekymring over Sikkerhedsrådets resolution 1441 og har gentagne gange foreslået at øge de materielle eller juridiske midler til inspektionerne. Frankrigs holdning deles af en stor del af det internationale samfund, og i Sikkerhedsrådet, der er den eneste juridiske myndighed, som kan legitimere magtanvendelse på internationalt plan, har der aldrig været det nødvendige flertal til at godkende en krig på nuværende tidspunkt.
Tanken om konsekvenserne i form af tab af menneskeliv i en sådan krig, både blandt civilbefolkningen i Irak, som allerede har lidt en del, og blandt de væbnede amerikanske og britiske styrker, chokerer mig. I tilfælde af et kemisk eller bakteriologisk angreb vil Frankrig yde størst mulig støtte i form af humanitær bistand.
Men en sådan konflikt sætter spørgsmålstegn ved 50 års opbygning af en verden, der er baseret på fælles ret og sikkerhed. Denne konflikt bringer i høj grad også den politiske stabilitet i hele Mellemøsten i fare og kan samtidig føre til ødelæggende terrorisme i verden. Vi må blot ønske, at den stopper snarest mulig.
På denne triste dag er jeg meget stolt af at være franskmand, for mit land har utrætteligt forsøgt at undgå denne unødvendige krig.
(Bifald fra højre)

Nassauer (PPE-DE).
Hr. formand, mine damer og herrer, illusionernes tid er forbi, vi skal vedkende os virkeligheden. Saddam Husseins forbryderiske regime skal afvæbnes. Det ønsker de fleste her, og det er FN via Sikkerhedsrådet gået ind for i nærmest talløse resolutioner. Det meste taler for, at afvæbningen af Saddam Hussein ikke havde været mulig uden brug af militære midler, selv om man havde forsøgt fire, otte eller 12 måneder længere. Derfor kommer det nu an på at afslutte denne krig hurtigt og ved at skåne dem mest muligt, som ikke er inddraget. Min medfølelse går i dag til de soldater, der må udkæmpe denne krig, og deres familier samt de mennesker, som bliver ofre, og som vil skulle udholde lidelse.
Jeg mener også, at EU's rolle hører til de illusioner, som vi skal droppe. EU har spillet en ynkelig rolle i denne krig, uenigt, handlingslammet og uden nogen indflydelse på de mål, som det foregiver at ville opnå. Ikke mindst derfor kommer det an på, om EU er engageret i tiden efter krigen i at yde et væsentligt bidrag til, at det irakiske folk efter egen afgørelse får mulighed for at opbygge en stats- og samfundsorden, hvor man er parat til at leve i fred med verden. Men at europæerne har svigtet, er indlysende! Hvornår vil europæerne endelig lære, at de kun bliver hørt i verden, hvis de taler med én stemme?
Maij-Weggen (PPE-DE).
Hr. formand, i morges blev krigen indledt. Den krig, der skal gøre en ende på Saddam Husseins mangeårige terrorregime i Irak og føre til reel afvæbning. Det er yderst beklageligt, at FN's Sikkerhedsråd ikke har kunnet udvirke en sådan afvæbning, til trods for at der er vedtaget 17 resolutioner siden 1991, og til trods for at der siden da har været indsat adskillige hold med hundreder af inspektører i Irak.
Saddam Hussein har allerede ført tre krige. Mod Iran, mod Kuwait og mod kurderne i Irak. Han har i den forbindelse anvendt kemiske våben. Krigene har kostet millioner af mennesker livet og skabt millioner af flygtninge, hvoraf 50.000 lever i Nederlandene. Meget tyder på, at de kemiske og biologiske våben tillige er givet til terrororganisationer. Den 11. september i New York så vi, hvad disse grupper formår.
Hr. formand, på denne baggrund støtter jeg politisk denne aktion, og jeg vil også give udtryk for min loyalitet over for de mange soldater, også europæiske, som skal løse denne vanskelige opgave. Jeg var endnu et barn, da amerikanske, canadiske, engelske og polske soldater satte livet på spil for at befri Europa og mit land i 1945. Jeg har også senere ofte spurgt mig selv, hvor mange millioner menneskers liv vi kunne have sparet, hvis vi havde grebet ind allerede i 1930'erne. Den nu iværksatte aktion ser jeg i dette perspektiv som en aktion for at undgå endnu større ulykker i fremtiden. Jeg vil gerne give udtryk for min medfølelse med det irakiske folk, som allerede har lidt så meget, men som måske nu øjner et lys for enden af tunnellen.
Hr. formand, afslutningsvis vil jeg påpege, at der efter denne krig vil være behov for en betydelig indsats for at hele sårene. Irak vil have et betydeligt behov for hjælp. EU's medlemsstater må tage den holdning, de har indtaget i Sikkerhedsrådet i den forløbne uge, op til overvejelse. Vi bør vise imødekommenhed over for landene i den arabiske verden, for krigen er ikke rettet mod dem, men mod ondskaben i Irak, som må bringes til ophør, før det er for sent. Det er kernen i denne konflikt, og derfor vil jeg, som også den nederlandske regering, politisk støtte de lande, der i nat indledte aktionen for at afvæbne Irak.

Stenmarck (PPE-DE).
Hr. formand, i de forgangne måneder har den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik med al tydelighed vist sig mangelfuld. Man kan mene, at det burde være muligt for Unionens medlemmer at stå sammen, når demokratiet udfordres af et diktatur. Man kan mene, at Unionens medlemmer burde stå sammen, når det drejer sig om valget mellem frihed og undertrykkelse. Men desværre har et antal medlemslande gjort det klart, at de i deres udenrigspolitik ikke nødvendigvis ledes af, hvad der må anses at være ret og rimeligt.
Det var meget glædeligt at se flertallet af de nye medlemslande tage så kraftig stilling til fordel for de værdier, som udgør grundlaget for vores europæiske samarbejde. Lige så sørgeligt var det at se, at gamle medlemmer reagerede på denne stillingtagen med trusler og afpresning. Man kan spørge sig selv, med hvilken ret vi kræver af lande, som har oplevet flere årtier med diktatur, at de skal opgive deres demokratiske idealer.
Det vil tage tid at læge de sår, som det europæiske samarbejde har fået i løbet af de forgangne uger og måneder. Alligevel må vi arbejde mere målrettet end tidligere for at bygge en Union, som kan tale med én stemme og optræde med én dagsorden. Det skal imidlertid være en stemme og en dagsorden, som vi kan være stolte af. Det skal være en stemme, som taler for frihed, demokrati og menneskerettigheder - og ikke kun på vores kontinent.
Det første, vi kan gøre, er at hjælpe med opbygningen af et befriet Irak. Vi må yde både økonomisk og praktisk bistand til opbygningen af det arabiske Mellemøstens første demokrati.
Papandreou
Hr. formand, ærede medlemmer af Europa-Parlamentet, i aften er der topmøde, hvor man skal drøfte præcis det samme, som vi har drøftet her til morgen. På mødet vil Deres formand, Pat Cox, få lejlighed til at tale på Europa-Parlamentets vegne, og vi afventer hans synspunkter med stor interesse. Jeg kan imidlertid også forsikre Dem om, at det græske formandskab vil tage de synspunkter med til mødet i aften, der er fremkommet her i salen, i demokratiets sal, hvor den europæiske offentlighed er repræsenteret.
Også her har der været forskellige holdninger. Det er udtryk for styrke, ikke svaghed. Det er et grundlæggende demokratisk princip. Vores bidrag og vores udfordring består i at uddrage fællesnævneren af dette demokratiske modsætningsforhold, den fælles vilje til de næste skridt. Som repræsentant for formandskabet kan jeg desuden forsikre Dem om, at vi vil gøre, hvad vi kan, for at nå dette mål og formulere denne fællesnævner. Vi - og de 15 medlemslande - vil altid have et ansvar for at søge og finde frem til denne fælles vilje. Mange medlemmer af Europa-Parlamentet har talt om nødvendigheden af at høre de europæiske borgeres stemme, deres enhed og fælles vilje. Derfor skal vi måske i vores drøftelser om Europas fremtid se på, hvordan borgernes stemme kan blive stærkere inden for vores institutioner og vores beslutninger, og hvordan borgerne kan deltage mere seriøst i hele denne procedure.
Selv om der var forskellige holdninger, har der dog også været mange fælles budskaber. Det første var naturligvis en stærk skuffelse over, at de diplomatiske anstrengelser ikke slog til. Det andet budskab var nødvendigheden af en humanitær indsats fra vores side. Kommissær Patten kom også ind på dette emne. Og uanset hvad man måtte mene om krigen, mener jeg, det er moralsk og politisk korrekt at sige, at vi i EU ikke kan vende ryggen til eventuelle humanitære problemer, som kan opstå som følge af denne konflikt. Vi er nødt til at rette opmærksomheden mod det irakiske folk. Sult, flygtninge og kulde er problemer, der sandsynligvis vil opstå i det nordlige Irak, sårbare befolkningsgrupper og hjemløse er alt sammen noget, vi højst sandsynligt kommer til at se. Jeg vil gerne understrege, at vi allerede har et fremragende samarbejde med Kommissionen og Chris Patten om disse spørgsmål, og som han helt korrekt sagde, kan vi i EU være stolte over denne rolle. Selv om vi godt kunne tænke os en vigtigere rolle i det internationale spil, bør vi være stolte over det store humanitære arbejde, EU udfører i alle kroge af verden, hvor der er behov herfor.
For det tredje var mange af talerne også inde på genopbygningen. Det er et ord, som ikke ret mange medlemsstater har villet nævne og drøfte, enten fordi krigen ikke engang var begyndt, eller fordi man forståeligt nok er forsigtig med at anmode EU om at betale for ødelæggelserne, når det hele er overstået, især i betragtning af at EU ikke har godkendt denne konkrete krig. Men også her har vi et stort ansvar. Først og fremmest et ansvar, som består i, at vi ønsker enhver udvikling i området, og navnlig i Irak, styret fra centralt hold, under FN's ledelse, og hvis vi deltager i genopbygningen, kan vi gøre opmærksom på, at EU kun vil bidrage i større omfang på den betingelse, at FN deltager og styrer denne proces, hvad den end måtte være. Derfor har vi et ansvar for at sikre, at FN får en central rolle, og så har vi naturligvis også et vigtigt ansvar for, at vi kommer til at spille en rolle i genopbygningsprocessen, hvordan den end bliver, når krigen er slut. 
Som mange var inde på, har vi også et vigtigt ansvar over for nabolandene. Vi er i kontakt med disse, og her tror jeg navnlig, at ansøgerlandet Tyrkiet har brug for vores hjælp på vejen mod optagelse i EU, og at dette land vil blive berørt på en eller anden måde af krisen i Irak.
Mange af medlemmerne gjorde opmærksom på, at dialogen med den arabiske verden er vanskelig for tiden. Jeg ville sige tværtimod, da EU er meget anset i den arabiske verden. De initiativer, EU har taget, og vores konstante enighed med de arabiske lande har vist, at der ikke er noget kulturskel. Det fremgik også af de borgere, som gik på gaden og råbte om fred. Det var ikke tilfældigt, at lederne af de arabiske lande inviterede EU's formandskab til Sharm el Sheik. Jeg vil gerne støtte Europa-Parlamentets initiativer til at arrangere møder med parlamenterne, uanset hvornår de skal finde sted. Denne dialog er nødvendig for at åbne debatten om vigtige spørgsmål, som kan afværge eventuelle kommende kriser, spørgsmål som f.eks. fattigdom og økonomisk samarbejde, menneskerettigheder og demokrati, kvindens rolle, sikkerhed, og hvordan vi i fællesskab bekæmper terrorisme, illegal indvandring og mange andre spørgsmål. Den kendsgerning, at vi i fællesskab og sammen med kvartetten, firepartssamarbejdet, det vil sige med et enigt EU, et enigt Europa-Parlament og de 15 lande bag os, arbejder for at fremme fredsprocessen i Mellemøsten, er noget, der påskønnes af alle, der arbejder for freden, både i Israel og i hele den arabiske verden.
Til sidst et vigtigt budskab vedrørende vores forhold til USA. Der er mange, der har bemærket, at det ikke er et spørgsmål om at være for eller imod amerikanerne. Det er ikke der, dilemmaet ligger. Det er ikke spørgsmålet, om vi er venner eller ikke. "Vi er partnere", som hr. Crespo og mange andre udtrykte det, og mellem partnere skal der være en ligeværdig dialog. En ligeværdig dialog betyder, som hr. Poettering nævnte, at vi er nødt til at have et stærkt EU. Vi er nødt til at have en fælles stemme, mulighed for at tage et større og større ansvar i internationale anliggender. Vi er nødt til at gøre os seriøse overvejelser med hensyn til den videre udvikling af vores forsvar og vores udenrigspolitik. Og vi er nødt til at have en systematisk dialog med USA.
Her vil jeg gerne indskyde en parentes: For nogle måneder siden mødtes jeg med medlemmer af Kongressens udenrigspolitiske udvalg, hvor jeg måtte stå for skud i forbindelse med Den Internationale Straffedomstol og vores holdning til den. Jeg drøftede spørgsmålet med dem, fremkom med EU's synspunkter, og jeg indså, at de slet ikke kender vores tankegang, vores synspunkter og årsagen til, at vi finder denne domstol så vigtig. Jeg ved ikke, hvor mange det lykkedes mig at overbevise, men der er ingen tvivl om, at da de forlod mødet, tænkte de meget mere over vores stilling, end de gjorde før. Jeg ved også, at Pat Cox har taget initiativ til drøftelser mellem Europa-Parlamentet og Kongressen. Jeg glæder mig over disse initiativer, som jeg mener bør støttes og intensiveres.
Et samarbejde med USA er også en forudsætning for, at vi kan håndtere problemerne fra flere sider, og jeg har ikke hørt nogen tale imod et multilateralt samarbejde i det internationale samfund. En multilateral håndtering af de aktuelle problemer, som i sidste instans betyder, at vi sikrer et enkelt princip, nemlig princippet om "rettens styrke" i stedet for "de stærkes ret". Og det er netop, hvad EU er. Et samfund med værdier. Et samfund med principper. Og det er også det, der forener os. Forskellige befolkninger, forskellige sprog, endog forskellige traditioner, men med en fælles vilje baseret på principperne og værdierne. Det er disse værdier, der er fundamentet for det Europa, vi bygger, bestående af 15, 25 og senere 28 eller flere medlemslande, hvis vi tager landene på det østlige Balkan med.
Vi har gjort et kolossalt fredsarbejde med disse principper som grundlag. Og vi fortsætter det store fredsarbejde ved at fremme udvidelsen og vores rolle på det internationale plan. Og vi kan sikre, at Irak og den måde, problemet er blevet håndteret på, bliver undtagelsen snarere end reglen i det internationale samfund, så vi sikrer, at der i den globale ledelse, som der stilles større og større krav om, sker en styrkelse af de grundlæggende principper, som vi tager til os og tjener, hvad enten det er i Rådet, Europa-Parlamentet eller Kommissionen.
Selv om der er forskelle, mine damer og herrer, vil vi gå beslutsomme ud af denne krise med en ny politisk vilje og med et nyt forenet og langt stærkere Europa for øje. Det har jeg mærket både hos parlamentets medlemmer, men også hos borgerne, som vi alle taler om. Om resultatet kommer i dag, i morgen eller om nogle måneder, ved jeg ikke. Men drivkraften er til stede, og jeg mener, det er vores ansvar at bidrage til, at vi får omsat vores drøftelser i Konventet om Den Europæiske Unions Fremtid, og senere på regeringskonferencen, i praksis, så vi kan tale om et Europa, der vil fremme demokrati, fremskridt og fred her på kontinentet og i hele verden.
Jeg er derfor optimistisk og tror, at EU's ledere, Det Europæiske Råd, efter forhandlingen her i dag vil signalere samling, samarbejde og beslutsomhed med hensyn til en effektiv håndtering af de problemer, der ligger foran os. Jeg forudser, at De i Europa-Parlamentet kommer til at sætte et stærkt præg på den nye kurs.
Patten
Hr. formand, uanset hvad Parlamentet synes eller ikke synes om mig, tror jeg, det vil give mig ret i, at jeg altid har taget Parlamentet og spørgsmålet om demokratisk ansvarlighed yderst alvorligt. En dag - jeg vil vente til allersidst, for det kan være en meget upopulær ting at sige, og jeg kan risikere at blive beskyldt for majestætsfornærmelse - lige før jeg forlader Europa-Kommissionen til november, vil jeg holde en lille tale her i Parlamentet om, hvor meget bedre debatter er, når de folk, der taler, har den høflighed at blive og høre svarene.

Jeg vil gerne kommentere tre af de synspunkter, der er rejst i denne debat. Et af synspunkterne blev rejst af en person, der stadig er her, og en anden, der rejste et punkt, som jeg vil besvare, var en af mange, der nævnte forholdet til USA. Lad mig starte med drøftelsen om humanitær bistand og genopbygning.
Min ærede kollega, hr. Evans, som desværre ikke kan være sammen med os, hævdede at fornemme en forskel mellem de bemærkninger, jeg fremsatte sidste uge om genopbygning og humanitær bistand, og det, jeg sagde i dag. Jeg vil gøre noget, som jeg altid kritiserede den tidligere premierminister i Labour-regeringen, Harold Wilson, for at gøre. Jeg vil læse en af mine egne taler højt. Jeg vil blot gerne citere, hvad jeg sagde sidste uge, og derefter føre debatten lidt videre.
Efter at have talt om humanitær bistand sagde jeg: "Øjeblikkelig humanitær bistand er en ting, men kravene til os vil ganske givet være langt mere vidtrækkende. Som Parlamentet udmærket er klart over, så er Europas budget for eksterne forbindelser allerede stærkt forpligtet. Det vil blive meget vanskeligt under nogen omstændigheder at iværksætte store nye programmer i og omkring Irak". Der har allerede været repræsentanter fra bl.a. den jordanske regering. Men det vil blive meget vanskeligere for EU at samarbejde fuldt ud og i stor målestok - også i den langsigtede genopbygningsproces - hvis begivenhederne udvikler sig uden behørig opbakning fra FN, og hvis medlemsstaterne fortsat er splittede.
Jeg fortsatte med at sige: "Jeg siger det, som det er, hvis der bliver krig, vil det blive meget lettere at overtale EU's budgetmyndighed til at være generøs, hvis der ikke er uenighed om militæraktionen, om den nye politiske orden, der skabes derefter, eller om, hvem der har ansvaret for genopbygningen. Dette er ikke nogen kvasijuridisk kommentar. Det er blot en politisk vurdering, som hverken er særlig ny eller skarpsindig. Det synes mig temmelig klart." Det synes klart.
Jeg er glad for, at andre siden har taget et lignende emne op. Der bør komme en ny FN-resolution efter enhver konflikt, som ikke kun baner vej for humanitær bistand, men også sørger for administration og ledelse af Irak. Det skal ske nu ifølge et behørigt FN-mandat. Det er ikke mine ord, de er fra en tale, som den britiske premierminister Tony Blair holdt i Underhuset denne uge. Jeg siger uden nogen antydning af ironi, at jeg er glad for, at det argument, nogle af os har anvendt i uger, hvis ikke måneder, nu begynder at vinde gehør. Jeg spekulerer et kort øjeblik på, hvad der ville være sket, hvis vi aldrig havde rejst spørgsmålet.
Desuden vil jeg gerne sige lidt om USA og vores forhold til USA. At kritisere USA er ikke det samme som at have en europæisk udenrigspolitik. At være uenig med verdens syn på Richard Pearle eller Robert Kagan er heller ikke ensbetydende med at være antiamerikansk. Der er millioner af amerikanere, der er uenige med hr. Pearle og hr. Kagan.
(Bifald)
Jeg tror ikke, nogen ville beskylde dem for at være antiamerikanske. Beskylder vi det meste af den tidligere demokratiske regering for at være antiamerikansk? Beskylder vi en stor del af republikanerne i dag for at være antiamerikanske? Hvis at skrive under på det, Richard Pearle har at sige, er den pris, det koster at demonstrere, at man føler stærkt for det transatlantiske forhold, kan man lige så godt ringe til Brent Scowcroft eller til mange af de mest fremtrædende personer i tidligere republikanske regeringer. Lad mig sige det stille og roligt: Jeg ønsker ikke, at mit forhold til USA skal bedømmes ud fra, om jeg er enig med Richard Pearle.
(Bifald)
Eftersom jeg er i ekstraordinært godt humør, vil jeg rejse et tredje punkt. Der har været mange drøftelser i konventet - som fortsætter under dets udmærkede formandskab - om fremtiden for den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, drøftelser, som jeg selv har deltaget i, drøftelser om afstemninger med kvalificeret flertal, drøftelser om dobbelt kompetence. Det og meget mere. Det har været en uhyre spændende oplevelse for alle os, der har deltaget.
Men lad mig minde Parlamentet om, hvad traktaten allerede indeholder. Artikel 11 blev omtalt af det ærede parlamentsmedlems gode tale. I artikel 11, stk. 2, andet led, står der, at "Medlemsstaterne samarbejder for at styrke og udvikle deres gensidige politiske solidaritet. De afstår fra enhver handling, som strider imod Unionens interesser, eller som kan skade dens effektivitet som en sammenhængende faktor i internationale forbindelser".
Jeg ved ikke, hvordan det kan fortolkes, men som min afdøde far ville have sagt: Find på en anden vittighed.
Institutionelle ændringer kan ganske vist være med til at skabe politisk vilje. Det er jeg slet ikke i tvivl om. Men man kan ikke skabe politisk vilje alene ved institutionelle ændringer, og institutionelle ændringer kan ikke erstatte politisk vilje. Jeg er bange for, det er den lære, jeg har draget ad erfaringens vej de sidste tre et halvt år.
(Bifald)

Formanden.
Dermed slutter vores ekstraordinære møde. Jeg vil gerne takke alle kolleger, som har deltaget, samt Rådet og Kommissionen for deres deltagelse. Debatten har afsløret, at der stadig er forskelle, men også at disse bunder i en ærlig overbevisning, som også varierer. Jeg takker for god ro og orden under debatten.
(Det ekstraordinære møde hævet kl. 11.45)
Skriftlig erklæring (artikel 120)
Figueiredo (GUE/NGL)
Det er med stort vemod, at vi med krigen i Irak, der allerede er startet, tager del i et ikke desto mindre vigtigt og ekstraordinært møde, som vi sammen med vores gruppe bidrager til i dette sidste forsøg på at forene kræfterne mod krigen. Protesten står stadig ved magt på dette meget alvorlige tidspunkt i international politik, der er kendetegnet ved en ensidig, ulovlig krig ført af USA og landets allierede stik imod FN's charter og Sikkerhedsrådets vilje, som udløser en humanitær katastrofe og bringer død over tusinder af uskyldige mennesker.
Det er utilladeligt og højst utiltalende, at en række europæiske regeringer, især den portugisiske, på det notoriske topmøde på Azorerne tilsluttede sig denne krig, der er blevet fordømt af offentligheden, og som er genstand for et mistillidsvotum fra regeringen i mit land.
Uden hensyntagen til Europa-Parlamentets holdning - der er modstander af en krig uden FN's godkendelse - er det uacceptabelt, at en række europæiske regeringer har fastholdt deres støtte til Bush-regeringen, hvis virkelige objektive mål aldrig har været at afvæbne Irak, men snarere at styrte det irakiske regime, etablere et nordamerikansk protektorat og kontrollere Iraks rigdomme, især i form af olie.
Vi er fortsat imod krigen og forsvarer freden.

