Razvojni vidiki mednarodnega dneva boja proti revščini - Vloga minimalnega dohodka v boju proti revščini in spodbujanju vključujoče družbe v Evropi (razprava) 
Predsednica
Naslednja točka je skupna razprava o revščini:
izjavi Sveta in Komisije o razvojnih vidikih mednarodnega dneva boja proti revščini in
poročilo o vlogi minimalnega dohodka v boju proti revščini in spodbujanju vključujoče družbe v Evropi, ki ga je v imenu Odbora za zaposlovanje in socialne zadeve predložila gospa Figueiredo (http://www.europarl.europa.eu/oeil/FindByProcnum.do?lang=en&procnum=INI/2010/2039" ).
Olivier Chastel
Gospa predsednica, gospod komisar, cenjeni poslanci, leto 2010 je evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti, zato se seveda dobro zavedamo, da se izziv, ki ga predstavlja revščina, ne ustavlja na mejah Unije in da se tudi ne more reševati izključno znotraj teh meja.
Svetovna kriza, ki se je v zadnjem času razširila na vse države in najbolj prizadela najrevnejše med njimi, je pokazala, kako povezan je svet. Spodbujanje razvoja je zato sestavni del odziva Evrope na današnje svetovne izzive, naslednjih pet let pa bo ključnega pomena za razvojno politiko v Evropi in svetu.
Ta je vključena v člen 208 Lizbonske pogodbe, v Evropskem soglasju o razvoju pa smo jasno navedli, da je glavni cilj razvojnega sodelovanja EU izkoreninjenje revščine v okviru trajnostnega razvoja in izpolnjevanja razvojnih ciljev tisočletja.
Vendar pa je izpolnjevanje razvojnih ciljev tisočletja v okviru trajnostnega razvoja kolektivna odgovornost, v skladu s katero morajo vsi partnerji spoštovati zaveze, ki so jih dali. Evropska unija je prepričana, da so tudi države v razvoju odgovorne za svoj razvoj in da ga morajo krojiti, in predvsem od njih je odvisno, ali bodo sprejele odgovornost tudi za izpolnjevanje razvojnih ciljev tisočletja.
Zato je treba poudariti dejstvo, da so za izpolnitev teh ciljev potrebne svetovne strategije, kot so demokratično upravljanje, varstvo človekovih pravic in načelo pravne države, gospodarska rast v korist revnih, razvoj zasebnega sektorja, razvoj trgovine, človekov in družbeni razvoj ter okoljska trajnost.
Evropska unija spodbuja države partnerke, da hitro povečajo svoja prizadevanja predvsem v zvezi z zmanjšanjem revščine in neenakosti, kakor tudi z uvedbo partnerstev s civilno družbo, zasebnim sektorjem in lokalnimi organi. Evropska unija bo dajala večjo podporo njihovim prizadevanjem za mobilizacijo državnih sredstev za razvoj, predvsem v okviru izboljšanja javnega finančnega upravljanja ter povečanja moči in učinkovitosti njihovih davčnih in carinskih sistemov.
22. septembra letos so države članice ZN v okviru sprejetja končnega dokumenta na vrhu o razvojnih ciljih tisočletja obnovile tudi svojo zavezo sodelovanju za namen izboljšanja gospodarskih in družbenih okvirov za vse ljudi in prizadevanjem za zagotovitev izpolnitve razvojnih ciljev tisočletja do leta 2015.
Andris Piebalgs
član Komisije. - Gospa predsednica, dovolite mi, da se vam najprej zahvalim za to priložnost, da lahko spregovorim o izzivu revščine in o tem, kaj lahko Evropska unija stori na svetovni ravni s pomočjo svoje politike razvojnega sodelovanja. V drugem delu svoje izjave bom spregovoril tudi o poročilu gospe Figueiredo.
Izkoreninjenje revščine je najvztrajnejši svetovni izziv našega časa. Je izziv, ki ga moramo reševati, pa ne samo zaradi očitnih razlogov solidarnosti in dolžnosti, temveč tudi zavoljo svetovnega napredka in stabilnosti. To pa je v interesu vseh. Leta 2000 so se svetovni voditelji zbrali na sedežu ZN v New Yorku in sprejeli mednarodno razvojno agendo za prihodnjih 15 let, tj. razvojne cilje tisočletja. Eden izmed različnih ciljev, ki so določeni v tem okviru, se zaveza sveta o prepolovitvi revščine. Kje smo zdaj, pet let pred rokom v letu 2015?
Dosegli smo spodbuden napredek. V obdobju 2000-2005 se je revščine rešilo skupno 120 milijonov ljudi, kar je enako letnemu 2,4-odstotnemu padcu, vendar še ni čas, da bi si za to čestitali. 1,4 milijarde ljudi še vedno živi v skrajni revščini, med regijami, državami in skupinami prebivalstva pa so še ogromne razlike. Poleg tega zadnja in sedanja svetovna kriza - ki zajema vse od pretresov pri cenah hrane in goriva do gospodarske nestabilnosti in podnebnih sprememb - predstavlja grožnjo tako preteklim dosežkom kot obetom za prihodnost.
Pred dvema tednoma je vrh o razvojnih ciljih tisočletja potrdil ambicijo sveta, da se bori proti revščini. Poslanci Evropskega parlamenta, ki jih je vodil Gay Mitchell, so dali pomemben prispevek k temu vrhu, zato se jim iskreno zahvaljujem za njihovo udeležbo in podporo. Parlamentu bi se rad zahvalil tudi za podporo v celotnem procesu priprave, ki se je zaključil s sprejetjem poročila gospoda Cashmana. Zaradi nenehne pozornosti, ki jo ta parlament posveča razvojnim ciljem tisočletja, je EU v New Yorku pokazala, da je njeno stališče trdno in velikopotezno. Mislim, da so bili poslanci Evropskega parlamenta, ki so se udeležili vrha, zadovoljni z izidom. Ni bilo nobenih obtoževanj; srečanje je namesto tega dalo novo energijo, spodbudo in upanje v zvezi z izpolnjevanjem ciljev. Pokazalo se je, da so razvojni cilji tisočletja še vedno visoko na političnem dnevnem redu, saj se je vrha udeležilo približno 110 voditeljev držav ali vlad. Evropska unija je igrala zelo pomembno nalogo, saj je z oblikovanjem in posredovanjem trdnega skupnega stališča naših 27 držav članic prispevala k uspehu tega dogodka.
Boj proti revščini je visoko tudi na našem dnevnem redu v Evropski uniji. Je del našega evropskega projekta. Je osrednji cilj razvojne politike Evropske unije, kot je navedeno v Lizbonski pogodbi, in je tudi nekaj, kar evropski državljani trdno podpirajo, kar pa je enako pomembno.
Evropska unija je kot vodilni donator na svetu do zdaj veliko prispevala k izpolnjevanju razvojnih ciljev tisočletja. Naj navedem samo dva primera: sama Evropska komisija je od leta 2004 naprej pomagala pri vpisu dodatnih 9 milijonov deklic in dečkov v šole, 31 milijonov gospodinjstev pa smo priključili na čisto pitno vodo. Mislim, da je to nekaj, na kar smo lahko ponosni, vendar moramo storiti in lahko storimo še več.
Junija so evropski voditelji pomagali okrepiti razvojne cilje tisočletja, s tem ko so se dogovorili o velikopoteznem načrtu in nizu ukrepov. Načrt daje prednost ukrepom pri ciljih, pri katerih smo dosegli najmanj napredka, ter v regijah in državah, ki najbolj zaostajajo, vključno s konfliktnimi in šibkimi regijami in državami. Načrt potrjuje tudi našo zavezo k izpolnitvi cilja 0,7-odstotnega BND do leta 2050, kljub težkemu gospodarskemu in finančnemu izhodišču. Da bi to dosegli, moramo vsako leto oceniti napredek na tem področju.
Glavna prednostna naloga pri mojem delovanju bo tudi spreminjanje razvojnih ciljev tisočletja - predvsem cilja, ki se nanaša na izkoreninjenje revščine - v razvojne resnice tisočletja, in sicer do leta 2015.
Vsi vemo, da sama pomoč ne bo zadostovala za izpolnitev razvojnih ciljev tisočletja. Zato je izredno pomembno, da smo bolj ustvarjalni pri povečanju vpliva naše pomoči, pri spodbujanju bolj trajnostne in bolj vključujoče rasti in pri mobilizaciji drugih in dodatnih virov finančnih sredstev za razvoj. Enako pomembni sta kakovost in učinkovitost pomoči, k čemur med drugim prispevata tudi preglednost in odgovornost, kakor tudi zagotavljanje, da bodo politike, ki niso usmerjene v pomoč, lahko bolj podprle razvojne cilje tisočletja.
Razvojno pomoč je treba razumeti kot katalizator, ne kot zdravilo. Nobena država se še ni preoblikovala zgolj na podlagi pomoči. Trajnostni napredek je predvsem odvisen od razvoja zmogljivosti države, da ustvari vključujočo in trajnostno rast. Razvoj lahko poteka samo znotraj držav v razvoju in ne more priti od zunaj, zato se moramo pri svojih razvojnih prizadevanjih osredotočiti na ta "znotraj". Navsezadnje je to pomen načela "lastništva".
Novembra nameravam predstaviti zeleno knjigo in odpreti javno posvetovanje, da bi zbral mnenja o tem, kako izboljšati naše politike in instrumente, da bi bili uspešnejši pri omogočanju dejavnikov trajnostne in vključujoče rasti v državah partnerkah, s čimer bi se dotaknili tudi temeljnih vzrokov revščine in ustvarili močno dodano vrednost v našem razvojnem sodelovanju. Kot ponavadi mislim, da bo vaš prispevek k tej razpravi bistvenega pomena.
Želel bi se zahvaliti gospe Figueiredo za njeno poročilo o sistemih minimalnega dohodka. V samem središču njenega poročila je temeljna pravica ljudi do zadostne količine sredstev, ki jim lahko omogoči dostojno življenje. To je vključeno v Listino Evropske unije o temeljnih pravicah. To je bilo tudi navdih za več zadnjih pobud Komisije na področju aktivnega vključevanja, predvsem pa za priporočilo Komisije iz leta 2008 o aktivnem vključevanju, ki je bilo potrjeno s strani Parlamenta in Sveta. Priporočilo določa povezane strategije aktivnega vključevanja, ki temeljijo na treh stebrih - na vključujočih trgih dela, dostopu do kakovostnih storitev in ustrezni dohodkovni podpori. Komisija zato pozdravlja to poročilo.
Obenem v celoti spoštujemo pristojnosti držav članic pri oblikovanju in delovanju sistemov socialne zaščite na splošno in sistemov minimalnega dohodka posebej. Primeren dohodek je temeljni sestavni del boja proti revščini pri ljudeh, ki ne morejo delati. Je del potrebnega dopolnila vključujočim trgom dela, tj. premagovanja revščine pri ljudeh, ki lahko delajo.
Poročilo upravičeno ponavlja temeljno načelo dohodkovne podpore, ki mora biti primerna in hkrati združljiva s spodbudo. Države članice zdaj sprejemajo ukrepe na področju javnofinančne konsolidacije, da bi zagotovile dolgoročno trajnost javnih financ. Komisija se strinja, da morajo ti ukrepi upoštevati potrebo po zaščiti najranljivejših članov družbe.
Evropska komisija bo pred koncem tega leta predstavila Evropsko platformo za boj proti revščini, ki določa konkretne ukrepe, ki bodo državam članicam dajali podporo pri izpolnjevanju cilja odprave revščine za najmanj 20 milijonov evropskih državljanov do leta 2020.
Ilda Figueiredo
poročevalka. - (PT) Gospa predsednica, revščina in socialna izključenost pomenita kršitev človekovega dostojanstva in temeljnih človekovih pravic, kljub temu pa na žalost sredi evropskega leta boja proti revščini in socialni izključenosti tvegamo, da bomo dosegli rekordno število ljudi, ki živijo v revščini.
To je pretresljiv korak nazaj za bogato Evropo, v kateri dobički finančnega sektorja in gospodarskih skupin še vedno naraščajo in se skrivajo v davčnih oazah. Posledica tega je čedalje večji val ogorčenosti med milijoni delavcev, žensk, mladih ljudi, žrtev zniževanja plač in negotovih, slabo plačanih delovnih mest, brezposelnih in upokojenih ljudi z mizernimi pokojninami.
Konec leta 2008 je Eurostat dejal, da bo revščina celo po prispevkih za socialno varnost grozila približno 85 milijonom ljudi, ta položaj pa bodo še toliko bolj poslabšale neoliberalne politike EU in tako imenovani varčevalni ukrepi, ki jih sprejemajo nekatere države članice. Ti ukrepi vključujejo zniževanje plač in zniževanja na področju zdravstvenih storitev in drugih področjih, zmanjšanja pri socialni podpori in zvišanja davkov na osnovne dobrine, vključno z živili, kar se zdaj, po Grčiji, dogaja tudi na Portugalskem, Irskem in v drugih državah.
Nesprejemljivo je, da Komisija in Svet še naprej pritiskata na države članice zaradi nesmiselnih meril Pakta za stabilnost in rast. Zanimajo ju samo finančna in ne socialna vprašanja, saj sta vsa sredstva za javno podporo dala bankam in finančnemu sistemu, pri tem pa popolnoma zanemarila ljudi. Najslabše pa je, da zdaj zahtevata od delavcev in revnih ljudi, da plačajo za nujne javne subvencije, ki so jih vlade dale bankam, pri čemer so jih podprli voditelji EU, finančne skupine pa so jim izrekle pohvalo.
Zato je treba spremeniti politike, da bi se lotili revščine in socialne izključenosti, kar zahteva več milijonov demonstrantov po vsej Evropi in tudi tukaj, v Strasbourgu.
Cilji in vodilna načela evropskega leta boja proti revščini in socialni izključenosti ne smejo biti samo besede, izgovorjene v veter. Zaveza, ki jo je EU dala uresničitvi razvojnih ciljev tisočletja ZN, se ne sme pozabiti.
V politikah je treba priznati pravice in delitev odgovornosti, spodbujati kohezijo in udeležbo ljudi, ki tvegajo revščino ali v njej živijo, sprejeti in izvajati konkretne ukrepe, da bi učinkovito preprečili in izkoreninili revščino, ter vključiti brezdomce in priseljence, in seveda tudi invalide, obenem pa te politike ne smejo ogroziti prihodnosti mladih ljudi in otrok.
Na žalost se strategija Evropa 2020 usmerja samo v kazanje poti, ki naj bi do leta 2020 iz revščine popeljala 20 milijonov ljudi, to pa je korak nazaj od prvotnega cilja tako imenovane lizbonske strategije.
Večplastna narava revščine in socialne izključenosti zahteva vključitev socialne razsežnosti v makroekonomske politike kot sestavnega dela pri premagovanju krize. To pomeni spremembo v prednostnih nalogah in politikah, predvsem monetarnih, kot so Pakt za stabilnost in rast, proračunske in davčne politike ter politike konkurence in notranjega trga. Prednost je treba dati ekonomski in socialni koheziji ter zaščiti človekovih pravic. To pomeni, da bi morali najmanj vzpostaviti ravnovesje med gospodarskimi politikami, zaposlitvenimi, socialnimi in okoljskimi politikami ter pravično porazdelitev bogastva in dohodka.
Na tej podlagi so sistemi minimalnega dohodka učinkovito orodje, ki lahko ljudem zagotovi varnost in zmanjša učinke izključenosti in brezposelnosti. To podpira dostop do dostojnega dela, s katerim je mogoče premagati pomanjkanje varnosti in prenizke plače, ki vodijo k povečanju odstotka revnih delavcev. Ti sistemi minimalnega dohodka igrajo pomembno vlogo pri prerazporeditvi dohodka in zagotavljajo solidarnost in socialno pravičnost, predvsem v času krize, saj delujejo proticiklično kot socialni stabilizatorji in zagotavljajo dodatna sredstva za povečanje povpraševanja in porabe na notranjem trgu, s čimer premagujejo recesijo.
Sistemi minimalnega dohodka, ki v vsaki državi temeljijo na najmanj 60-odstotni povprečni plači, morajo zato biti sestavni del strategije, usmerjene v socialno vključevanje, in vključevati splošne politike ter posebne ukrepe za najranljivejše družbene skupine v smislu zagotavljanja stanovanj, zdravstvenega varstva, izobraževanja in usposabljanja ter socialnih storitev. To bi ljudem pomagalo, da se rešijo revščine, in bi predstavljajo sredstvo socialnega vključevanja ter dostopa do zaposlitve za vse tiste, ki to lahko storijo, in sicer z dostojnimi delovnimi pogoji in ne v obliki sodobnega suženjstva, na kar spominjajo nestabilna in slabo plačana dela, ki jih opravlja več milijonov delavcev, predvsem pa žensk in mladih ljudi.
Izziv za Komisijo je, da predstavi pobudo in akcijski načrt o sistemih minimalnega dohodka, pri čemer naj bo usmerjena v reševanje otrok, mladih ljudi, odraslih in starejših iz revščine ter v njihovo usmerjanje na pot družbenega napredka.
Licia Ronzulli
Gospa predsednica, gospe in gospodje, podatki o svetovni revščini so sila zaskrbljujoči, pretresljivi in neusmiljeni. Število ljudi, ki živijo pod pragom revščine, ves čas narašča, prav tako pa se nenehno širi tudi prepad med tistimi, ki živijo v uboštvu, in tistimi, ki uživajo visok življenjski standard.
Po zadnjem poročilu Združenih narodov o stanju svetovnih mest, živi danes v barakarskih naseljih 827 milijonov ljudi, to število pa bo naraščalo v povprečju za 6 milijonov na leto. Kot je bilo že poudarjeno, ni to nič tujega za Evropo: v revščini danes živi skoraj 80 milijonov naših državljanov - 16 % prebivalcev Unije -, dobrih 19 milijonov teh pa je otrok.
Letošnje leto 2010 je bilo razglašeno za evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti, kar tvori okvir za poročilo, o katerem razpravljamo danes. Vztrajala sem pri tem, da mora končno besedilo analizirati nekatere vidike, ki se mi osebno zdijo izredno pomembni, za kar sem hvaležna gospe Figueiredo. Zadnja gospodarska kriza je povzročila porast brezposelnosti. Na žalost so spet ženske tiste, ki jih je to najbolj prizadelo. Za boj proti revščini so predvsem potrebne politike, ki spodbujajo zaposlovanje, predvsem pri ženskah in mladih ljudeh.
Vsi bi morali imeti dovolj denarja, ki bi jim zagotovil dostojen življenjski standard. To je dejstvo: minimalna plača lahko igra pomembno vlogo v premagovanju revščine tako, da vsakemu ponudi možnost, da se aktivno vključi v družbeno, kulturno in politično življenje. Kljub temu pa mora imeti vsaka država članica možnost, da se svobodno odloča, ali bo sprejela minimalno plačo; to ne sme biti odločitev, ki bi bila sprejeta na ravni Unije.
Da bi dosegli pravo socialno vključenost in premagali propadanje in revščino, se ne smemo zanašati samo na ukrepe socialne varnosti: ciljati moramo višje. Prizadevajmo si torej za boljše strukturne reforme in prodornejše zaposlitvene politike, da bi spodbudili šibkejše sektorje družbe k vključitvi na trg dela.
Thijs Berman
v imenu skupine S&D. - (NL) Gospa predsednica, gospa Figueiredo je vse skupaj odlično povedala, k čemur želim dodati samo še eno stvar. EU temelji na zamisli, da je napredek za čim več ljudi zagotovilo gospodarskega razvoja za vse Evropejce. Zahvaljujoč odprtemu trgu, a tudi strukturnemu financiranju - prerazporeditvi blaginje - življenjski standard v srednje in vzhodnoevropskih državah članicah narašča, od tega pa imajo korist stare države članice. Vsi Evropejci imajo pravico do dostojnega življenja, kakor tudi vsi državljani sveta.
Zato se zmanjšanje revščine pojavlja tudi v Lizbonski pogodbi. Izpolniti je treba razvojne cilje tisočletja, naše delo na mednarodni ravni pa lahko poteka na popolnoma enak način, kot poteka pri novih državah članicah. Blaginja v revnih državah se veča zaradi spoštovanja načela pravne države, saj to spodbuja podjetjem vliva pogum, da tam vlagajo, ker vedo, da so njihove pogodbe varne. Svetovna prerazporeditev blaginje zmanjšuje družbene napetosti in možnost za nasilje ter begunske tokove, obenem pa veča naše potencialne trge.
Zato je nerazumljivo, da se nekatere vlade držav članic, kot je Nizozemska - moja država - vmešavajo v razvojni proračun ali se poskušajo vmešavati v te cilje. To počnejo zaradi napačnega, kratkoročnega osebnega interesa. Zmanjšanje revščine mora ostati prednostna naloga EU.
Elizabeth Lynne
v imenu skupine ALDE. - Gospa predsednica, mislim, da je poročilo o minimalnem dohodku, ki smo ga izglasovali v Odboru za zaposlovanje in socialne zadeve, najboljša pot naprej in da bo dobilo najširšo podporo. Zato vas pozivam, da zavrnete predloga spremembe 1 in 2.
Vedno sem vneto podpirala minimalni dohodek v vseh državah članicah in to sem zapisala v vsa poročilo, ki sem jih pripravila na temo socialne vključenosti, vendar menim, da to lahko najbolje dosežemo z izmenjavo najboljše prakse. Menim, da nam, če bomo šli po zakonodajni poti, ne bo uspelo vzeti s seboj vseh in da ne bomo dosegli tega, kar si vsi želimo - ne bomo mogli zagotoviti dostojnega življenjskega standarda za vse, ljudi ne bomo mogli rešiti iz revščine in ne bomo se mogli izogniti brezdomstvu.
V poročilu Odbora za zaposlovanje smo tudi dejali, da je najučinkovitejši način za odpravo revščine omogočanje dostopa na trg dela za vse. To lahko med drugim dosežemo tako, da v vseh državah članicah zagotovimo učinkovito izvajanje Direktive o zaposlovanju. Pri oblikovanju politike o revščini in socialni vključenosti moramo prisluhniti ljudem na skrajnem robu - z drugimi besedami, tistim, ki dejansko trpijo revščino in brezdomstvo. Poskrbeti moramo, da bodo države članice izpolnile svoje cilje na področju zmanjšanja revščine, kot je določeno v strategiji EU 2020.
V tej razpravi želim tudi poudariti, da govorimo o minimalnem dohodku - torej o dodatkih za brezposelnost in ne o plačah.
Karima Delli
v imenu skupine Verts/ALE. - (FR) Gospa predsednica, gospe in gospodje, 80 milijonov ljudi v Evropi živi v revščini, več kot 5 milijonov jih je brezdomcev, več milijonov živi v slabih stanovanjskih razmerah, eden od petih otrok je žrtev revščine: kaj pa vidimo na drugi strani brega? Število milijarderjev narašča.
17. oktobra smo obeležili mednarodni dan boja proti revščini, kmalu pa se bo izteklo tudi evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti, toda kaj bomo lahko pokazali? Kakšne konkretne rešitve bo Evropa ponudila tistim, ki so prve žrtve krize, za katero sami niso odgovorni? Kakšno upanje lahko damo moji generaciji, tej evropski generaciji, ki nosi glavno breme brezposelnosti, pomanjkanja varnosti in izključenosti, tem mladim ljudem, ki so nezaupljivi do Evrope, ki od nje in s tem od vas pričakujejo veliko?
Naša dolžnost je, da odgovorimo na njihove vsakodnevne skrbi in na njihov strah glede prihodnosti. Lizbonska strategija je doživela neuspeh pri nalogi, da izkorenini revščino. Ne moremo več samo stati ob strani in pustiti stvarem, da se zgodijo. Zdaj ni več časa za prazno govoričenje. Čas je, da pokažemo drznost in nekaj političnega poguma. Vse organizacije, ki delajo z žrtvami revščine, ATD četrti svet, Evropska mreža za boj proti revščini (EAPN), Evropska zveza nacionalnih organizacij, ki delajo z brezdomci (FEANTSA), Emmaüs Europe to zahtevajo že 20 let!
Zato Evropsko komisijo prosimo za okvirno direktivo, katere cilj bo določiti primeren minimalen dohodek. Ta okvirna direktiva bo zagotovila upravičenost in dostop do primernega minimalnega dohodka, da bi se vsi otroci, odrasli in starejši lahko rešili revščine, v kateri živijo, s tem pa bi jim bila zagotovljena njihova neodtujljiva pravica do dostojnega življenja.
Čas se izteka, gospe in gospodje, potreba po ukrepanju pa ni bila nikoli nujnejša. Skupaj lahko poskrbimo, da bo tega nezaslišanega škandala, ki ga predstavlja dolgotrajna revščina, konec. Revščina, odprava revščine, to ne bi smelo biti samo geslo. To je resničnost in upam, da bomo v ta boj stopili skupaj.
Nirj Deva
v imenu skupine ECR. - Gospa predsednica, ta razprava se mi zdi dokaj smešna, skorajda komična. Do zdaj sem slišal že nekaj nastopov in govorili smo o izkoreninjanju revščine, ne da bi enkrat samkrat omenili, kako ustvarjamo več bogastva. Brez ustvarjanja bogastva ne morete izkoreniniti revščine, saj bi to pomenilo, da samo prenašate z enega na drugega in ne ustvarjate novega bogastva.
Na mednarodni ravni 880 milijard EUR iz držav v razvoju prihaja iz vseh mogočih dejanj korupcije in drugih dejavnosti, ta denar pa ni zabeležen niti obdavčen niti položen v ustrezne banke. To je škandal finančne skupnosti v mednarodnem razvoju. Teh 880 milijard EUR bi moralo ustvarjati bogastvo v državah v razvoju.
Revščina v Evropi se širi, ker imamo čezmerno ureditev, ki onemogoča ustvarjanje bogastva v času, ko izzivi prihajajo iz Indije in Kitajske. To moramo ponovno preučiti.
Gabriele Zimmer
Gospa predsednica, na današnji seji na temo revščine se namenoma osredotočamo na povezavo med svetovno revščino in revščino v državah članicah Evropske unije. Vendar pa je to pred nami že storilo več sto tisoč ljudi. V zadnjih tednih in mesecih čedalje pogosteje zavzemajo ulice Evrope in pozivajo k temu, svetovni dan ukrepanja pa je namenoma potekal približno v času vrha ZN o razvojnih ciljih tisočletja.
V nasprotju s temi ljudmi pa mi, ki predstavljamo evropske institucije, ostajamo medli in nedosledni pri vseh naših strategijah ter oblikujemo okvirne pogoje, ki nato ovirajo boj proti revščini. Lizbonska pogodba in tudi strategija Evropa 2020 sta dejansko odpravili cilje na področju revščine. Številne države članice Evropske unije izkoriščajo poziv k trajnosti javnih financ, da bi upravičile zmanjševanje na področju socialnih storitev in prerazporeditve z zmanjšanji na področju zdravstvenih storitev in pokojninskih sistemov, zmanjševanje pri instrumentih politike trga dela in storitvah za brezposelne ter za otroke in družine. To počnemo sami, v naših državah članicah EU, v tej skupščini pa se vedemo, kot da bi se zgolj morali zavzemati za to, da revni ljudje ne bodo več izključeni. To počnemo sami, s svojimi političnimi metodami.
Želim poudariti, da se strategija Evropa 2020 in trajnostna strategija Evropske unije med seboj izključujeta in s tem onemogočata boj proti svetovni revščini.
Derek Roland Clark
v imenu skupine EFD. - Gospa predsednica, revščina, predvsem pa število tistih, ki so na pragu revščine, sta rasla skupaj z EU, saj je vsaka nova država članica prispevala k problemu, zato je kar očitno, kako lahko preprečimo nadaljnja povečanja.
Eden izmed vaših odgovorov je uvedba minimalnega dohodka. Minimalno plačo podpiram, a samo v tej obliki, kot jo določi vsaka država zase. Minimalna plača, ki bi bila enaka po vsej EU, bi izkrivila celotno vprašanje. V Skandinaviji mora biti na primer ogrevanje domov dražje za vse dohodkovne skupine kot v južni Evropi.
Minimalnemu dohodku nasprotujem, saj to pomeni povečanje nizke plače z javnimi sredstvi: še večja obremenitev za davkoplačevalce v gospodarski krizi. Kako ustaviti nekatere delodajalce, da plačujejo manj, kot bi lahko, ker vedo, da bo to razliko pokril sistem socialne podpore? Odgovor: več predpisov in birokracije za podjetja, kar najbolj prizadene MSP, ki zaposlujejo polovico delovne sile.
Minimalnemu dohodku, ki bo usklajen po celoti EU, pa bo seveda sledil usklajen davčni sistem, ki bo iz vsega ustvaril sivo, brezoblično množico, oropano najpomembnejše značilnosti Evrope: raznolikosti.
Franz Obermayr
(DE) Gospa predsednica, pretresljivo je, da več tisoč ljudi v EU živi na robu revščine kljub temu, da so redno zaposleni. Zato je treba poskuse opredelitve primerne minimalne plače zelo pozdraviti. Vendar pa je minimalna plača smiselna samo, kadar je povezana z dodatnimi ukrepi. Osamljena razprava bi lahko pripeljala do upada poslovnih lokacij in povečanja števila brezposelnih. Mala in srednje velika podjetja pa si tudi ne bi mogla privoščiti izplačevanja zakonsko določene minimalne plače, če bi davčno breme ostalo nespremenjeno, višje plače pa seveda povzročajo tveganje povečanja cene blaga in storitev. To bi ponovno spravilo v tek inflacijsko spiralo.
Osredotočiti se je torej treba na olajšave, povezane z delom. Delo se mora državljanom EU spet izplačati. Minimalna plača je gotovo dobra zamisel, vendar mora biti zagotovljena znotraj smiselnega celovitega svežnja davčnih olajšav za delavce in tudi za mala in srednje velika podjetja Evrope.
Elisabeth Morin-Chartier
Gospa predsednica, izkoreninjenje revščine je v resnici razvojni cilj tisočletja, vendar je tudi evropski cilj v Evropi.
V Evropi imamo dejansko na splošno najvišji povprečni življenjski standard na svetu, vendar nikjer drugje na svetu ni takšnih notranjih razlik, kot v Evropi ter med Evropo in Afriko. Gre za največji prepad med življenjskimi standardi na svetu. Naša naloga je, da te razlike zmanjšamo.
Preveč Evropejcev v Evropi nima dostopa do hranljivega obroka dva dni zapored. Preveč otrok je revnih in imajo težave z zdravjem in v šoli, ki izvirajo iz stalne revščine. Preveč žensk se mora sprijazniti s plačnimi razlikami, ko gre za zaposlovanje, so potisnjene na rob, zagotovljena jim ni nikakršna varnost zaposlitve, zato je usposabljanje edini način, da jih ponovno vključimo v družbo in rešimo iz revščine. Preveč starejših ljudi pogosteje žensk v svojem poklicnem življenju je prikrajšanih za dostojno zaposlitev in dostojne plače.
Preveč ljudi na podeželju živi pod pragom revščine. Številne naše politike pomoči za boj proti revščini so mestne politike. V boju proti revščini moramo pomagati tudi podeželski skupnosti.
Zato vas pozivam, da se borite proti revščini ...
(Predsednica je prekinila govornico)
Frédéric Daerden
(FR) Gospa predsednica, gospe in gospodje, boj proti svetovni revščini je danes prevladujoča tema v Evropskem parlamentu. Je pomembna, a kot je poudarila gospa Figueiredo, revščina je vse preveč prisotna tudi v Evropi. Boj proti temu pojavu je ena izmed prednostnih nalog, določenih v strategiji 2020. A čeprav je dobro, da se opredelijo cilji, ki bi morali, mimogrede, biti bolj velikopotezni, bi bilo še bolje, če bi imeli na voljo potrebna sredstva. Ustrezen minimalni dohodek za vse v Evropi je očitno eno izmed teh sredstev.
Odlično poročilo naše kolegice poslanke kaže svoj namen v tem boju in dejansko premika stvari naprej. Bojimo pa se, da brez zakonodajne pobude na strani Komisije, ki tudi priznava vlogo minimalnega dohodka, države članice ne morejo pomagati pri izpolnjevanju naše obljube, da bomo odpravili revščino. Zato mora temu poročilu slediti okvirna direktiva, ki bo upoštevala nacionalne prakse.
Charles Goerens
(FR) Gospa predsednica, gospe in gospodje, rekel bi, da je v tej razpravi treba opozoriti na tri pomembne stvari.
Prvič, globalizacija je povečala neenakosti znotraj držav, vendar je tudi zmanjšala neenakosti med narodi, o čemer priča uspeh držav v vzponu. To je poudaril tudi strokovnjak iz Mednarodnega denarnega sklada na konferenci v Oslu, kjer je MDS združil moči z Mednarodno organizacijo dela.
Med narodi so res še vedno velike razlike, vendar bi bilo narobe, če bi krivdo za stalno revščino pripisovali samo globalizaciji, ko gre za neenakosti znotraj naših držav.
Razmere v Evropi, in to je moja druga pripomba, so zelo posebne. Evropa je edino veliko gospodarsko območje, ki se je v zadnjih treh desetletjih privadilo na množično brezposelnost, kot je poudaril profesor Fitoussi.
Strategija 2020 dejansko odpira nekatere zanimive poglede na način reševanja strukturne brezposelnosti, vendar mora Evropska unija v okviru obvladovanja sedanje krize najti načine za izboljšanje zaposlitvenih ravni.
Mnogi verjamemo, da se bo, če se stvari obrnejo preveč v prid racionalizaciji javnih financ, naš cilj, da zmanjšamo tveganje revščine, spremenil v neuresničljive sanje.
Tretjič, naš pristop k boju proti revščini mora biti mednaroden in usmerjen navzven. V prizadevanjih za trajnostni razvoj si ne moremo več privoščiti, da bi nekaterim dajali prednost pred drugimi. Malthusov pristop, ki vključuje trditev, da je to, kar se porabi v imenu solidarnosti, čisto preprosto...
(Predsednica je prekinila govornika)
Jean Lambert
Gospa predsednica, mislim, da se vsi zavedamo pomena sistemov minimalnega dohodka v Evropski uniji, kljub temu da jih vse države članice še ne izvajajo. Vemo tudi, da so v učinkovitosti zelo velike razlike, da pogosto ni nobene jasne podlage za plačane zneske in da plačani zneski ne sledijo nujno naraščajočim stroškom. Nekatere države članice premalo črpajo, zato ljudje ne dobijo tega, za kar so upravičeni, nekatere pa te sisteme dohodka tudi časovno omejujejo, kar je zelo nesmiselno, ko gre vendar za nekaj, kar naj bi predstavljalo varnostno mrežo.
Trdno sem prepričana, da potrebujemo skupen okvir za celotno Evropsko unijo, ki bo zagotovil jasna načela o tem, kako razvijamo te sisteme, in jasno metodologijo za delo s temi sistemi. Ne govorimo o enaki višini plačil v vsaki državi članici: nenehno govoriti o tem bi pomenilo, da ohranjamo nekaj, kar je popolnoma napačno. Razviti moramo te sisteme, da bi prav vsak posameznik v EU lahko živel dostojno življenje.
Tadeusz Cymański
(PL) To razpravo o revščini imamo v teku evropskega leta boja proti revščini in socialni izključenosti. Pomembno je, da se naša prizadevanja, kakor tudi prizadevanja vlad in nevladnih organizacij, ohranijo in da ne postanejo zgolj kampanje in propaganda. Med vsemi ukrepi, predlaganimi v poročilu, o katerem razpravljamo, je poseben pomen pripisan predlogu za opredelitev minimalnega dohodka v odnosu do povprečnega dohodka. Vzroki revščine so različni in pogosto povezani z družbenimi tegobami in socialno izključenostjo. A posebej pretresljivo in zelo sramotno je dejstvo, da je revščina prisotna tudi med zaposlenimi ljudmi in celo med tistimi, ki nimajo otrok ali ki imajo zelo majhno število otrok. To je nesprejemljivo, zato morajo biti koraki, ki jih pri tem vprašanju sprejemata Evropska komisija in Parlament, izjemno učinkoviti, dosledni in odločni. Medtem ko pomagamo ljudem na različnih celinah in po naravnih nesrečah pošiljamo človekoljubno pomoč, mi morali najprej postaviti zgled, tako da bi pokazali solidarnost z državljani na ozemlju Evropske unije, ki jih je prizadela revščina.
Niki Tzavela
(EL) Gospa predsednica, gospod komisar, rada bi posebej omenila sektor, v katerem moramo sprejeti preprečevalno politiko, če se želimo izogniti ustvarjanju nove generacije novih revežev v Evropi. Zadnje študije kažejo, da je med plačami delavcev in pokojninami, ki jih bodo prejeli, zelo velika razlika, tj. "pokojninska vrzel", ki bo te delavce samodejno potisnila med nove reveže. Delavci morajo na vseevropski ravni prihraniti 2 milijardi EUR, da bi zapolnili to vrzel v svojem zavarovanju in da bi si zagotovili dostojen življenjski standard po upokojitvi.
To pravim zato, da bi vas opozorila na ta zelo resen problem, s katerim se že srečuje več milijonov evropskih upokojencev - novih revežev Evrope.
Sari Essayah
(FI) Gospa predsednica, poročilo o minimalnemu dohodku je dober prikaz obsežne razprave, ki smo jo v zvezi z bojem proti revščini in izključenosti imeli na Odboru za zaposlovanje in socialne zadeve. Mogoče je zdaj res evropsko leto boja proti revščini, toda brezposelnost in socialne težave v mnogih državah članicah zaradi gospodarske krize še vedno naraščajo.
Očitne lastnosti evropske revščine so revščina otrok, naraščajoča brezposelnost mladih, podrejen položaj žensk na trgu dela, izključenost priseljencev, status etničnih manjšin, kot so Romi, ter stiska brezposelnih v predupokojitveni starosti. Zmanjšanje revščine je eden izmed glavnih ciljev strategije Evropa 2020, želja pa je, da bi se i cilji uresničili prek kvantitativnih ciljev, ki so za države članice zavezujoči. Za to obstaja tudi dober razlog, saj rezultatov prizadevanj za zmanjšanje revščine v zadnjem desetletju praktično ni bilo.
Večina v Odboru se je končno odločila, da predlaga, naj države članice določijo minimalni dohodek v višini 60 % njihovega povprečnega dohodka, nekatere države članice pa so tudi zahtevale okvirni zakon o minimalnem dohodku. Sprememb zakonodaje ne podpiram, ker se pri določitvi minimalnega dohodka ne upoštevajo različne strukture sistemov socialne varnosti v državah članicah. V nekaterih so namreč del sistema socialne varnosti tudi različno strukturirane in z dohodki povezane socialne storitve, kakor tudi univerzalne storitve, ki se financirajo z davki. K vprašanju minimalnega dohodka je zato treba pristopiti z vidika načela subsidiarnosti v državah članicah, rešitve pa je treba iskati v okviru izmenjave najboljših praks.
Pervenche Berès
(FR) Gospa predsednica, gospod Chastel, komisarji, po 17. oktobru, torej dnevu ukrepanja za boj proti revščini, v tem letu boja proti revščini in socialni izključenosti, vemo, da je leta 2007, torej pred krizo, pod pragom revščine živelo 17 % prebivalcev Evropske unije. Trenutne številke ne poznamo, vendar vsi vemo, da je visoka in da je takšno stanje nedopustno.
Da, smo dosledni v svojih zavezah, da, verjamemo v to, kar smo sprejeli v temeljnem pravu, v členu 1 Listine, ki navaja, da ima vsakdo pravico do dostojanstva, v Lizbonski pogodbi, ki boj proti socialni izključenosti opredeljuje kot cilj Evropske unije, in v strategiji 2020, ki boj proti revščini opredeljuje kot enega izmed svojih vodilnih ciljev. Vendar pa nismo nikoli opredelili sredstev za izvajanje takšne strategije, kar pomeni, da nam ne bo uspelo in da se bodo naši sodržavljani razočarali.
Sprejeti moramo zakonodajno pobudo o minimalnem dohodku in organizirati financiranje ...
(Predsednica je prekinila govornico)
David Casa
(MT) Kot je bilo že povedano, tema revščine zaseda visoko mesto na našem dnevnem redu. Vsi poznamo statistiko, odstotke in besede o tej temi; dejstvo, da tako veliko število državljanov živi pod pragom revščine, je resen problem, ki ga je treba nemudoma obravnavati. Čudovito je, če lahko revščino premagamo z ustvarjanjem več delovnih mest in spodbujanjem oblikovanja struktur, ki nam lahko pomagajo, da izpolnimo svoj cilj. To vključuje načrt, po katerem naj bi evropskim državljanom pomagali, da se vključijo v potrebno usposabljanje, po zaključku katerega bodo lahko dobili službo in s tem tudi plačo. Zahtevamo tudi potrebna sredstva za zagotovitev podpore tistim državam, ki v tem smislu še zaostajajo, da bi tudi slednje lahko izpolnile te cilje. Torej moramo spodbuditi čim več ljudi, da vstopijo na trg dela, zlasti pa ženske. To poročilo temeljito ocenjuje to stanje, pri čemer se želim poročevalki zahvaliti in čestitati za njeno zelo koristno delo. Vendar moramo poskrbeti, da ne bomo slepo drveli naprej, saj je treba določbe o načelu subsidiarnosti, ki so vsebovane v pogodbi, še naprej spoštovati. Uporaba enega okvirja za vse v celotni Evropi ni praktična rešitev. Poleg tega nimamo še potrebne pravne podlage, ki jo za ta namen zahteva naša pogodba. Države članice morajo zato imeti proste roke, da te zahteve urejajo v skladu s svojimi potrebami in neovirano.
Regina Bastos
(PT) Gospa predsednica, Evropa trenutno preživlja obdobje preoblikovanja, ki je posledica gospodarske, finančne in socialne krize. Obstoječe krize v nekaterih državah članicah so se še poslabšale, družbene neenakosti so se povečale, to pa je pripeljalo k porastu števila ljudi, ki živijo pod pragom revščine.
Danes je v Evropski uniji več revnih. Več je moških in žensk, katerih dohodek je nižji od 60 % povprečne plače v državi, v kateri živijo. Imamo resen problem, ki zahteva konkretne in učinkovite ukrepe. 80 milijonov Evropejcev živi na ali pod pragom revščine. Čeprav se prag revščine od države do države znotraj EU razlikuje, pa tudi drži, da gre za čedalje širši pojav v naši Uniji, katere najnaprednejši družbeni model na svetu predstavlja njeno razvojno paradigmo.
Na Portugalskem živi pod ali na pragu revščine približno 20 % ljudi z manj kot 360 EUR na mesec. Podatki o revščini otrok v moji državi so pretresljivi. Portugalska je ena izmed osmih držav z najvišjimi ravnmi revščine otrok.
Pozdravljamo cilj, v skladu s katerim naj bi se revščine do leta 2020 rešilo 20 milijonov ljudi, pozdravljamo pa tudi prizadevanja za spodbujanje zaposlovanja in socialne vključenosti. Poročevalki želim čestitati za njen prispevek in poudariti, da je minimalni dohodek zaželen; določitev zneska pa mora biti dolžnost vsake države članice.
Csaba Sógor
(HU) Leta 1992 so ZN razglasili 17. oktober za mednarodni dan boja proti revščini. Leta 2000 se je mednarodna organizacija zavezala, da bo v petnajstih letih prepolovila število ljudi, ki živijo v hudi revščini. Dve tretjini tega obdobja sta že minili. V času zelo visokih zahtev in pričakovanj so številke zaskrbljujoče in zaostajamo za kazalniki. Glavni problem za triinsedemdeset odstotkov prebivalcev EU je čedalje večje širjenje revščine v njihovih državah. Devetinosemdeset odstotkov državljanov si želi nujnih ukrepov za reševanje tega problema, 74 % pa jih od EU pričakuje, da bo igrala vodilno vlogo pri izkoreninjenju revščine. Na drugi strani pa je v preteklih dveh letih brez službe ostalo 6 milijonov državljanov EU, povečuje pa se tudi revščina otrok.
Medtem ko vemo in pogosto tudi omenjamo dejstvo, da je zaposlovanje najučinkovitejše sredstvo boja proti revščini, so model socialne Evrope, kakršnega je opredelil Jean Monnet, zasenčili gospodarski interesi. Cilj gospodarskega razvoja je zagotoviti blaginjo državljanov, vendar ta nima nobene vrednosti brez učinkovitih socialnih ukrepov in korenitega zmanjšanja sedanje ravni revščine. Za socialno politiko so seveda v prvi vrsti zadolžene in odgovorne države članice. Še vedno pa menim, da moramo skupaj poiskati odgovore na najnujnejša vprašanja, tako da v večji meri uporabimo odprto metodo usklajevanja in omogočimo izmenjavo najboljših praks.
Ivo Belet
(NL) Gospa predsednica, gospod komisar, na pragu revščine je eden na šest prebivalcev Evropske unije: ranljivi so predvsem mladi do 17. leta starosti, a tudi številni starejši. Revščina se širi tudi med Evropejci, ki imajo zaposlitev. Zato menim, gospe in gospodje, da moramo dati pobudo tudi na evropski ravni.
Gospodarska rast, boljše izobraževanje in usposabljanje, več delovnih mest: seveda to v celoti podpiramo, vendar je jasno, da to ni dovolj in da potrebujemo posebno politiko za boj proti revščini. Kot je bilo tu že povedano, je to dejansko ena od vodilnih pobud, ena od prednostnih nalog naše nove strategije EU 2020. Za kaj dejansko gre? Gre za dostojno življenje - pravico do dostojnega življenja - in za hrano, stanovanje, oblačila: osnovne stvari, ki v naši napredni Evropski uniji leta 2010 očitno niso zagotovljene.
Gospa predsednica, gospe in gospodje, zaradi tega menim, da je treba ukrepati tudi na evropski ravni, da bi se zagotovil ta minimalni dohodek. Kot je dejal gospod Bastos, to ni instrument, ki ga je treba razvijati na popolnoma enak način po vse Evropski uniji. Države članice morajo imeti dovolj prostora, da se odločijo za svoje posebne rešitve. Vendar pa moramo še naprej večati pritisk, ker lahko le tako preprečimo, da ranljivi ljudje ne bodo ostali na mrazu.
Zato izrecno zahtevamo, da vse države Evropske unije uvedejo sistem zagotovljenega minimalnega dohodka. To bi bil pomemben znak upanja za vse najranljivejše ljudi v Evropi, torej tiste, ki trenutno trpijo zaradi revščine in socialne izključenosti.
Milan Zver
(SL) Jaz sem zadovoljen in vesel, da poskušamo načeti to vprašanje revščine in socialne izključenosti tudi na ravni evropskih institucij. To je zelo pomembno.
In resolucija, ki jo bomo sprejemali, gre prav v tej smeri in dobro opisuje situacijo, nekoliko manj pa je uspešna pri iskanju rešitev zanjo.
Minimalni dohodek je lahko samo ena od oblik, ki že v različnih variantah in inačicah živi v državah članicah, v njihovih socialnih politikah. Našel pa sem notri v gradivu tudi predlog univerzalnega temeljnega dohodka ali brezpogojnega dohodka za vsakogar.
To pa je že tudi z vidika socialne upravičenosti vprašljivo. Ni dobro, da dobijo vsi neki temelji dohodek za normalno življenje, zato ker potem zmanjka za tiste, ki so resnično potrebni socialne pomoči.
Jaz upam, da na tem plenarnem zasedanju ...
(predsedujoča je prekinila govor)
Vasilica Viorica Dăncilă
(RO) Cilja, ki ju določa lizbonska strategija - ustvarjanje več delovnih mest in izkoreninjenje revščine do leta 2010 -, nista bila izpolnjena. Zato si mora Evropa za izpolnitev teh ciljev še naprej prizadevati.
Mislim, da morajo Evropska unija in države članice posebno pozornost posvetiti programom vseživljenjskega učenja. Slednji predstavljajo sredstvo za boj proti revščini in socialni izključenosti ter pomagajo okrepiti zaposljivost in zmožnost za vključevanje na trg dela.
Mislim pa tudi, da bi evropski izvršilni organ moral analizirati področja, kjer prihaja do čedalje večjega pomanjkanja kvalificiranih uslužbencev, da bi lahko v prihodnosti spodbudil ukrepe za odpravo tega primanjkljaja.
Eden izmed možnih ukrepov bi bil tudi razširitev programa Erasmus, ki je trenutno namenjen študentom, tudi na druge socio-profesionalne skupine, kot so mladi ljudje brez univerzitetnih kvalifikacij ali brezposelni, ki so vključeni v programe ponovnega poklicnega usposabljanja.
Antonyia Parvanova
(BG) V skladu s temeljnim načelom solidarnosti Evropske unije in v okviru evropskega leta boja proti revščini in socialni izključenosti pozivam k uvedbi zajamčenih ravni minimalnega dohodka v vseh državah članicah, ki bodo ljudem z nezadostnimi dohodki dajale podporo, da bi se tako povečalo njihovo vključevanje v gospodarstvo in družbo in da bi se jim zagotovilo dostojno življenje.
Pomemben in uspešen napredek v boju proti revščini bomo dosegli samo, če bomo sprejeli konkretne ukrepe, usmerjene v uvedbo sistemov minimalnega dohodka. To nam bo omogočilo, da vsem evropskim državljanom omogočimo ustrezen življenjski standard, ki vključuje socialno varnost in enak dostop do socialnih storitev, ki jih zagotavlja država, kot so socialno varstvo, zdravstveno varstvo in izobraževanje.
Na koncu želim poudariti, da bomo naše državljane, zlasti ženske in ogrožene skupine, pa tudi etnične manjšine, pred socialno izključenostjo lahko zaščitili samo s pomočjo širokega niza konkretnih političnih rešitev, ki zagotavljajo sredstva za socialno posredovanje in zaščito.
Elisabeth Schroedter
(DE) Gospa predsednica, Komisijo bi želela ponovno pozvati, naj zagotovi, da se morebitna platforma za boj proti revščini ne bo spremenila v zgolj prazne besede, temveč da bo sprejela pobude Parlamenta. Prvič, tu je pobuda za preučitev, ali bi morali imeti okvirno direktivo o minimalnem dohodku, da bi se vsem v tej Evropski uniji zagotovilo dostojno življenje. Drugič, tu je pobuda, ki sega dlje od preproste uporabe BDP pri pripravi strukturnih skladov ter v oceno vključuje Ginijev količnik, ki predstavlja merilo neenakomerne porazdelitve dohodka - v primeru slabšega položaja. Če naj bi imeli kakršno koli možnost, da to uvedemo, se morate o tem zdaj odločiti. Zato prosim gospoda komisarja, naj vključi ti dve točki s plenarnega zasedanja na dnevni red Komisije ter zagotovi, da bo Komisija v zvezi s tem pripravila odgovor za Evropski parlament.
Elie Hoarau
(FR) Gospa predsednica, mednarodni dan boja proti revščini obeležujemo že predolgo vrsto let brez kakršnih koli konkretnih rezultatov in lahko se zgodi, da ga bomo obeleževali še mnoga desetletja, če bomo še naprej uporabljali iste politike. Zato Evropa in zahodni svet na splošno ne moreta samo pogledati stran.
Boj proti revščini pomeni boj za pravično porazdelitev bogastva znotraj držav članic in na mednarodni ravni. Gre tudi za spoštovanje okolja in ohranjanje načela enakosti med vsemi ljudmi. Če našim današnjim razpravam ne bodo sledili konkretni ukrepi, ki temeljijo na tem, kar smo slišali danes, potem se bojim, da bodo vse naše izjave naletele na gluha ušesa in da bodo ostale samo dobre namere brez kakršnega koli resničnega vpliva na bedo in revščino po vsem svetu in v Evropi.
Angelika Werthmann
(DE) Gospa predsednica, gospe in gospodje, revščina in socialna izključenost kršita človekovo dostojanstvo oziroma, z drugimi besedami, temeljne človekove pravice. Najbolj ogroženi so starši samohranilci, otroci in starejši. Ženske tvorijo velik delež prebivalstva, ki ga ogroža revščina, delno zaradi siceršnje diskriminacije, ki še vedno prevladuje na vseh straneh v zvezi s plačami in pokojninami, delno pa tudi zaradi delovnih pogojev žensk, ki so pogosto zelo negotovi.
Moramo sprejeti ukrepe, ki bodo na primer spodbudili vlaganja v trg dela, da bi se ustvarila delovna mesta in podprli programi Skupnosti, kot je program vseživljenjskega učenja. Da, zagotoviti moramo minimalno raven materialne pomoči, vendar s temeljitim nadzorom in pogoji, da bi lahko že takoj na začetku preprečili morebitne zlorabe. Da, zagotoviti moramo minimalen dohodek, vendar pod pogojem, da ta v nobenih okoliščinah ne pripelje do nove oblike neposredne ali obratne diskriminacije.
Miroslav Mikolášik
(SK) Revščino tvega skoraj 85 milijonov ljudi v Evropski uniji, leta 2008 pa je pod pragom revščine živelo 17 % od 500 milijonov prebivalcev EU.
Ker sta revščina in socialna izključenost večplastni, moramo preprečevanje le-teh sistematično vključiti v druge politike, da bi vsem državljanom EU omogočili dostojno življenje. Za boj proti revščini ni potrebna zgolj aktivna podpora plačnim sistemom in socialni zaščiti, temveč tudi ustvarjanje dostojnih in stalnih delovnih mest za skupine, ki so pri zaposlovanju prikrajšane. Rad bi poudaril, da je treba zaposlitev na splošno razumeti kot najučinkovitejšo obliko zaščite pred revščino, ustvarjanje delovnih mest pa mora biti zato jasna prednostna naloga EU in držav članic. Posebno pozornost je treba nameniti vključevanju mladih in tudi starejših v delovno življenje.
Proinsias De Rossa
Gospa predsednica, prejšnjo nedeljo sem se na Irskem sestal s skupino mladih, ki se borijo, da bi premagali revščino. Kot poslanca tega Parlamenta so me vprašali, na čigavi strani sem. Sem na njihovi strani ali na strani bankirjev? To je bilo njihovo neposredno vprašanje. Dali so mi niz pričevanj in me prosili, da jih odnesem v ta parlament. Poudarili so, da jih volitve več ne zanimajo, saj v tem ne vidijo več nikakršnih obetov za spremembe. Pravijo, da imajo dovolj, da se z njimi ravna, kot da so ničvredni, in da imajo občutek, da za družbo niso pomembni.
Mislim, da moramo upoštevati, kaj si ti mladi ljudje mislijo. Oni so naša prihodnost. Nikjer ne vidim nobenega dokaza, da Komisija dejansko zagotavlja, da države članice, od katerih se zahteva javnofinančna konsolidacija, upoštevajo dejstvo, da teh ljudi - ki že dovolj trpijo - ne smemo spraviti v še večje trpljenje, ter da tistih, ki so zdaj na pragu revščine, dejansko pahnemo v revščino. Izredno pomembno je, da...
(Predsednica je prekinila govornika)
Ilda Figueiredo
poročevalka. - (PT) Gospa predsednica, želela bi se zahvaliti vsem svojim kolegom in tudi Komisiji, Svetu in belgijskemu predsedstvu za vse, kar so tu povedali, vendar bi poudarila še tri točke, ki so jih poudarili tudi nekateri poslanci.
Prvič, lepe besede in dobre namere niso dovolj. Evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti mora dobiti praktično razsežnost. Spremeniti je treba politike. Ljudi je treba postaviti na prvo mesto. Treba se je zavedati, da so delavci tisti, ki ustvarjajo bogastvo, in da potrebujejo dostojne plače, a da bi lahko ustvarili še več bogastva, potrebujemo več delovnih mest. Več delovnih mest s pravicami in poštenimi plačami. Potrebna pa je tudi drugačna porazdelitev bogastva in dohodka, v tem okviru pa je sistem minimalnega dohodka ključno orodje pomoči v tem boju, saj ohranja minimalne dohodke, ki se lahko razlikujejo od države do države, ki pa imajo skupen cilj ...
(Predsednica je prekinila govornico)
Andris Piebalgs
član Komisije. - Gospa predsednica, revščina je tragedija tako za posameznike kot za družbo. Revščina vodi v nasilje, kriminal in spopade. Rad bi se zahvalil Evropskemu parlamentu, ker je boj proti revščini uvrstil tako visoko na dnevni red, današnja razprava pa kaže evropsko odločenost, da se spoprime s tem izzivom. Strategija Evropa 2020, poročilo gospe Figueiredo, ukrepi v državah članicah - vse to so koraki v pravo smer.
Poudaril bi, da vse dokler obstaja svetovna revščina - z 1,4 milijarde ljudi, ki živi z manj kot enim dolarjem na dan -, ne moremo pričakovati, da bomo to vprašanje rešili znotraj Evropske unije. To pomeni, da je politika razvojnih ciljev tisočletja politika, ki je pomembna tudi za nas.
Prepričan sem, da poskušamo najti pravo rešitev, to pa je vključujoča gospodarska rast - v naših partnerskih državah in tudi v Evropski uniji. Vem, da vključujoča gospodarska rast zveni dokaj preprosto, a prav to je tisto, kar želimo obravnavati pri spremembi naših razvojnih politik. V tej smeri gre tudi strategija Evropa 2020.
Olivier Chastel
Gospa predsednica, gospe in gospodje, v svojem prvem govoru sem se namenoma osredotočil na razvojni vidik boja proti revščini. Seveda bom rekel tudi nekaj besed v zvezi z Evropsko unijo. Belgijsko predsedstvo se zavzema za razvojne instrumente za boj proti revščini in socialni izključenosti predvsem prek vodilnih pobud v okviru strategije Evropa 2020. Eden izmed ciljev strategije, ki jo je Svet potrdil 7. junija 2010, je predvsem spodbujanje socialne vključenosti z zmanjšanjem revščine.
Ta cilj navaja, da je treba do leta 2020 odpraviti tveganje revščine ali izključenosti za najmanj 20 milijonov ljudi, in sicer na podlagi treh kazalnikov, ki jih je predstavil Odbor za socialno zaščito, tj. tveganje revščine, materialna prikrajšanost in življenje v gospodinjstvih brez delovno aktivnih članov.
Poleg tega je cilj evropskega leta boja proti revščini in socialni izključenosti seznaniti javnost s tem problemom in prenesti sporočilo, da revščina in izključenost spodkopavata družbeni in gospodarski razvoj. Pod vprašaj želi postaviti tudi stališče, da boj proti revščini predstavlja strošek za družbo, ter ponovno potrditi pomen kolektivne odgovornosti, ne samo oblikovalcev politik, temveč tudi tistih, ki so del javnega in zasebnega sektorja.
Belgijsko predsedstvo je z navdušenjem sodeloval v tem evropskem letu boja proti revščini in socialni izključenosti. Rad bi omenil nekaj pobud in dogodkov, ki so bili organizirani. Septembra je potekala konferenca o revščini otrok. Namen te konference je bil opredeliti podlago z evropsko razpravo o sprejetju priporočila o revščini otrok, da se začarani krog revščine ne bi več ponavljal iz ene v drugo generacijo.
Posebej za gospoda Daerdna naj povem, da je za danes v Bruslju organizirana okrogla miza. Njena tema bo izvajanje priporočila o aktivni vključenosti in njegovih treh stebrov: minimalni dohodek, vključujoči trg dela in dostop do kakovostnih storitev.
Druga konferenca o socialni ekonomiji bo potekala 27. in 28. oktobra, konferenca o brezdomstvu pa bo potekala 9. in 10. decembra. Na koncu bo 17. decembra, na zadnji dan zasedanja Evropskega sveta, potekala še uradno zaključno zasedanje o letu boja proti revščini, kjer bodo predstavljene dobre prakse in vodilni dogodki tega leta.
Gospa predsednica, gospe in gospodje, tako je belgijsko predsedstvo v praksi udejanjilo svojo namero, da socialna vprašanja postavi na vrh evropskega dnevnega reda.
Anna Záborská
(FR) Gospa predsednica, dovolite mi, da dobrodošlico na diplomatski galeriji izrečem delegaciji mladih predstavnikov mednarodnega gibanja ATD četrti svet. Čestitam jim za vse, kar počnejo na področju boja proti revščini, in se jim zahvaljujem, da so se danes udeležili tega plenarnega zasedanja.
Predsednica
Razprava je končana.
Glasovanje bo potekalo v sredo, 20. oktobra, ob 12.30.
Pisne izjave (člen 149)
Luís Paulo Alves
Revščina je zelo resen problem, ki je prizadel 85 milijonov naših evropskih sodržavljanov, zato ob tem ne more nihče ostati brezbrižen. Biti mora na čelu naših prednostnih nalog in si zasluži skupni odziv, ki zagotavlja, da imajo naši evropski sodržavljani, ki se znajdejo v položaju socialne ranljivosti, vsaj malo dostojanstva.
Ta vztrajen problem je prizadel našo mladino, naše starejše prebivalce, njegove posledice pa čedalje bolj čutijo tudi naši delavci, saj je samo v teh zadnjih dveh letih prišlo do izgube 6 milijonov delovnih mest, tisti, ki so službo uspeli obdržati, pa imajo nizke in nestabilne plače.
Nedvomno potrebujemo sistemski pristop, ki obravnava in rešuje vzroke problemov ter nastajajoče probleme zatre v kali. Vendar pa sočasno trenutno ne moremo zagotoviti takojšnjega in nujnega odziva na njihove posledice. Glede na to, zagotavljanje, da tisti, ki so v naši družbi ranljivi, prejmejo minimalni dohodek za življenje in so deležni takojšnjega odziva, ki jim omogoči rešitev iz te situacije, ni samo nujnost, ampak tudi zahteva, ki jo moramo podpreti, in ki jo to poročilo dobro zagovarja.
Elena Oana Antonescu
Leta 2009 je Evropa najbolj občutila svetovno gospodarsko krizo. Vpliv tega obdobja na raven revščine v EU dejansko ne bi mogel biti bolj škodljiv, zlasti za 17 % Evropejcev, ki so že leta 2008 živeli pod pragom revščine. Ta odstotek se je žal skoraj gotovo povečal.
Šele zdaj, v letu 2010, vidimo prve žarke upanja, da se bodo splošne gospodarske razmere mogoče izboljšale. Svoja najodločnejša prizadevanja moramo usmeriti v Evropejce, ki jih je kriza najbolj prizadela, še posebej zato, ker je leto 2010 razglašeno za evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti.
Ob upoštevanju cilja, da naj bi se do leta 2015 odpravila popolna revščina in revščina otrok, kakor tudi cilja, v skladu s katerim naj bi se relativna revščina korenito zmanjšala, bi tudi jaz rada poudarila potrebo po nujni uvedbi nacionalnih pragov minimalnega dohodka na ravni Evropske unije. Ti bodo nudili zaščito pred tveganjem revščine in zagotovilo socialno vključenost za vse evropske državljane.
Vilija Blinkevičiūt
V času, ko obeležujemo mednarodni dan boja proti revščini in evropsko leto boja proti revščini, pod pragom revščine na žalost živi že več kot 85 milijonov ljudi v Evropski uniji. Čeprav je brezposelnost glavni vzrok revščine, se z njo vsakodnevno spopadajo tudi zaposleni Evropejci, ki zato nimajo priložnosti, da bi živeli polno življenje. Popolnoma nesmiselno je, da dohodek, ki ga zaposleni ljudje prejemajo, ne zadostuje za zagotovitev dostojnega življenja njihovim družinam. Želim vas spomniti, da sama gospodarska rast ni zmanjšala revščine in socialne izključenosti in da težki časi revščino samo večajo, sistemi minimalnega dohodka pa nam omogočijo, da zaščitimo najranljivejše. Zagotovitev minimalnih dohodkov je pomembno in učinkovito sredstvo premagovanja revščine, ki podpira socialno vključevanje in dostop na trg dela, ljudem pa daje priložnost, da živijo v za življenje dostojnih razmerah. Želim opozoriti na dejstvo, da minimalni dohodki tudi v času krize ne smejo biti razumljeni kot element, ki povečuje stroške, temveč kot temeljno orodje za premagovanje krize, saj zgodnja vlaganja v boj proti revščini prinašajo največje koristi z zmanjševanjem dolgoročne socialne porabe. Da bi torej izpolnili zavezo strategije Evropa 2020, ki se zavzema za izkoreninjenje revščine in izključenosti najmanj 20 milijonov ljudi v Evropski uniji, mora Evropska komisija sprejeti konkretne ukrepe in predlagati evropsko zakonodajo, ki bo zagotovila minimalne dohodke po vsej Evropi za boj proti revščini.
Kinga Gál
v pisni obliki. - (HU) V času svetovne gospodarske krize, v "evropskem letu boja proti revščini in socialni izključenosti" ter tri dni po svetovnem dnevu hrane je posebej pomembno, da se na evropski ravni ustrezna pozornost nameni tudi revščini otrok. Zaradi lakote na našem planetu vsakih šest sekund umre en otrok. V Evropi je več milijonov podhranjenih otrok. Raven otrok, ki živijo v revščini in se pogosto spopadajo s številnimi ovirami, je na ravni EU 19-odstotna, kar presega 3-odstotno raven za celotno prebivalstvo. Dejstvo, da je temu treba nameniti posebno pozornost, podpirajo tudi številke, strategija za otrokove pravice na ravni EU pa mora to tudi ustrezno poudarjati. Svetovna gospodarska kriza, ki jo danes doživljamo, nam ne predstavlja samo bremena, temveč tudi priložnost. Priložnost za kreativno razmišljanje, za spremembo pristopa v poslovnem življenju ter priložnost za paradigmatski premik v našem načinu razmišljanja o gospodarstvu, družbi in okolju, za kar so naše družbe čedalje bolj dovzetne.
Družbena solidarnost in lokalne pobude lahko prispevajo k blaženju revščine otrok in podhranjenosti. Zaradi pobude "Dovolj hrane za vse otroke!", ki se je pred kratkim začela izvajati na Madžarskem, lahko več tisoč otrok vsak dan dobi tople obroke. Obenem je zaradi pobude frančiškanskega duhovnika Csabe Böjta iz Transilvanije v 18 domovih za otroke in 40 vrtcih hrane in oskrbe deležnih 2.000 otrok. V skladu z mnenjem mednarodne organizacije Eurochild bi želela tudi poudariti, da je treba revščino otrok obravnavati ne samo kot gospodarski izziv, temveč tudi kot vprašanje otrokovih pravic.
Pascale Gruny
Prvič, dejstvo, da je boj proti revščini vključen v strategijo 2020, je zame pomemben napredek. Gospodarska kriza je v zadnjih letih problem revščine še okrepila. Evropska unija mora biti zmožna spodbuditi države članice, da se s problemom spopadejo.
Drugič, Evropski socialni sklad (ESS) je temeljno evropsko orodje v boju proti revščini. Kot poročevalec za Evropski socialni sklad podpiram njegovo uporabo, da bi se ljudje, ki so najbolj oddaljeni od trga dela, vrnili na delo. To je vloga ESS vse od njegove ustanovitve v okviru Rimske pogodbe, zato mora biti zaposlovanje še naprej njegov glavni cilj.
Tretjič, nasprotujem minimalnemu dohodku brez povratnih prispevkov, razen v primeru ljudi, ki ne morejo delati. Zaposlovanje je merilo pri zmanjševanju revščine. Je edini način, da se vsem ljudem vrne dostojanstvo.
Četrtič, vlade držav članic so se dolžne aktivno boriti proti revščini. Evropa je tu, da jim ponudi pomoč in dopolnjuje njihovo delo, a njena naloga ni, da zavzame njihovo mesto. Evropa ne more pozdraviti vseh bolezni. Države članice so tiste, ki morajo prevzeti svojo odgovornost.
Zita Gurmai
v pisni obliki. - Ko govorimo o revščini, pogosto pozabljamo na tiste, ki so za svoje delo občutno premalo plačani. V tem smislu ima revščina v Evropi še vedno žensko podobo. Neugoden položaj žensk je strukturen. Ženske delajo manj, saj gospodinjsko delo ni priznano z zakonom. Če se vključijo v trg dela, zaslužijo manj zaradi diskriminacije in ločevanja. Opozorilo: gledano v celoti, razkorak v plačilu med spoloma je v Evropi še vedno višji od 17 % (kar pomeni, da ženske delajo 17 % več za isto plačilo, kot ga prejmejo moški). Na koncu pa seveda zaradi zgoraj opisanih dejstev ženske prejmejo tudi nižje pokojnine. Mar ni to več kot nepravično?
Ta začarani krog lahko prekinemo tako, da priznamo, da tudi neplačano delo šteje za delo, da ženske spodbudimo k zaposlitvi, da bi bile ekonomsko neodvisne, da se spoprimemo s strukturnimi vzroki ločevanja na trgu dela in da pri reformi naših pokojninskih sistemov več pozornosti namenimo problemom žensk. To lahko danes stane več, a dolgoročno bo z manjšo neenakostjo in manjšo revščino mogoče uravnotežiti tudi naše proračune. Reševanje problema revščine žensk bi bilo koristno za vse nas - ne samo za ženske, temveč tudi za moške.
Jaromír Kohlíček
Pozdravljam odprtje razprave o vlogi minimalnega dohodka kot instrumenta v boju proti revščini. Nobenega dvoma ni, da je tovrsten ukrep v evropskem letu boja proti revščini in socialni izključenosti, popolnoma primeren. Prvo vprašanje, ki ga želim postaviti, se nanaša na zmogljivost pojasnjevanja uradnih podatkov o brezposelnosti, povprečnem dohodku, odstotku ljudi, ki živijo v revščini, in določitvi praga revščine. Povprečen dohodek je kazalnik, ki temelji na neverjetnih, če ne celo popolnoma napačnih številkah. Če seštejete milijone, ki se plačujejo različnim menedžerjem, ter plače delavcev, ki prejemajo minimalen dohodek, je številka lahko videti precej nezanesljiva. Pri primerjavi plač je treba menedžerje in direktorje obravnavati ločeno. Poleg tega je razmerje med dohodki državljanov - merjeno na primer kot BDP na prebivalca - zelo ohlapno povezano z minimalno plačo. Dohodek državljanov na Portugalskem in v Češki republiki, merjen na podlagi BDP, je približno enak. Minimalni dohodek pa se razlikuje za skoraj 50 %. "Prag revščine" in "stopnja tveganja revščine" sta mojemu ubogemu umu preprosto nerazumljiva. Ko berem, da je stopnja tveganja revščine za prebivalce na Švedskem 12-odstotna, v Češki republiki 9-odstotna, v Luksemburgu pa kar 13-odstotna, mi enostavno ni več nič jasno. Kljub tem pomanjkljivostim je to poročilo zagotovo poučno.
Ádám Kósa
Glede na sporna vprašanja v zvezi z minimalnim dohodkom, ki smo jih slišali, se mi zdi pomembno, da poudarimo, da moramo sprejeti odločitev ne samo za danes in jutri, temveč tudi za pojutrišnjem. Nedejavnost je veliko bolj uničujoča, kot si številni izmed nas mislimo ali vemo. To pa je nekaj, s čimer se iz dneva v dan srečujejo invalidi. Slednji ne potrebujejo enomestnih številk, ki izražajo odstotek izboljšav ravni dohodka, medtem ko so brezposelni. Dejavnost je tista, ki jo je treba povečati in spodbujati za vsako ceno. Poleg tega je treba podpreti raziskave na področju gerontologije in življenjskega sloga. Omogočiti je treba sveže, inovativne naložbe, ki izboljšujejo vsakdanje življenje in podpirajo prilagoditev. Nikar ne uzakonimo in povečajmo odvisnosti, ki bi povečala ogromno število odvisnih ter pomoči potrebnih državljanov. Tudi to je ponavljajoča se stigma, kar je nevzdržno.
Sredstva, potrebna za socialno pomoč, je čedalje težje pridobiti iz pojemajočih javnih sredstev (davkov). Ljudje, katerih položaj se nenehno slabša, so ljudje ki imajo dejanske potrebe, so ljudje, ki so onesposobljeni in živijo s hudo telesno ali duševno prizadetostjo: čedalje več primerov razširjenih zlorab vidimo na primer na področju invalidskih pokojnin, kar znižuje standard pomoči. Če se vrnemo k staranju: stopnja odvisnosti se nenehno zvišuje, kar pomeni, da se bo znižala višina obstoječih socialnih pomoči, in sicer zaradi nezadostnega števila aktivnih državljanov, ki bi zagotovili ustrezne ravni socialne podpore in minimalnega dohodka. Število aktivnih evropskih državljanov se bo samo v naslednjem desetletju zmanjšalo za več milijonov. To je napoved poslabšanja življenja tistih, ki dejansko potrebujejo pomoč, česar ne bi smeli dopustiti.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
Gospe in gospodje, v skladu s statističnimi podatki je problem revščine prizadel 16 % državljanov Evropske unije. Med glavnimi viri porasta števila revnih ljudi v državah članicah EU sta pomanjkanje ustrezne izobrazbe in neuspešna prilagoditev sposobnosti zahtevam trga dela. Revščina je povezana tudi z velikanskim psihološkim bremenom ter strahom, stresom in nezmožnostjo ustrezne izbire. Ti dejavniki pomenijo, da se morajo ljudje, ki trpijo revščino, zelo pogosto spopadati še z enim problemom - problemom socialne izključenosti.
Otroci iz revnih družin so prikrajšani za priložnosti, ki jih uživajo otroci iz premožnejših družin. Mladi, ki odraščajo v takšnem okolju, nimajo niti priložnosti niti pravih vzornikov, ki bi jim omogočili, da v prihodnosti ubežijo temu zaprtemu krogu revščine. Leto 2010 je bilo razglašeno za evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti. Zato imamo edinstveno priložnost, da celotno mednarodno skupnost seznanimo s problemi revnih in socialno izključenih ter da predlagamo posebne rešitve.
Katarína Neveďalová
Letošnje leto je v Evropski uniji posvečeno boju proti revščini in socialni izključenosti. Toda vprašajmo se, kaj EU dejansko počne, da bi premagala revščino. 80 milijonov ljudi trenutno živi pod pragom revščine, kar je 17 % prebivalstva EU. Najbolj ogroženi v tej skupini že dolgo niso samo starejši državljani, temveč v glavnem mladi. Medtem ko je skupna brezposelnost v EU v povprečju 10-odstotna, je ta številka dvakrat višja med mladimi - namreč 21-odstotna, v nekaterih državah, kot je na primer Španija, pa je kar 40-odstotna. Revščina torej v glavnem ogroža mlade. Za prihodnji razvoj EU je torej pomembno, da se zagotovijo ne samo minimalne plače, temveč seveda tudi predvsem zaposlitvene priložnosti za mlade. Nekdo, ki končuje izobraževanje, zelo težko najde službo. Lahko govorimo o vseživljenjskem učenju, a tudi to ima svoj neposreden cilj - usposobiti nekoga za poklic. Zato se obračam na predstavnike EU. Sprejmite ukrepe, da bi izboljšali razmere za mlade, na ta način pa podprite zdravo družbo v prihodnosti. Mladi so prihodnost Evropske unije in celotnega sveta.
Wojciech Michał Olejniczak
v pisni obliki. - (PL) Revščina in socialna izključenost kršita človekovo dostojanstvo in temeljne človekove pravice. Glavni cilj programov dohodkovne podpore bi moral biti ta, da se ljudi reši iz revščine in omogoči dostojno življenje. Zadnji statistični podatki so strašni. Trenutno živi v revščini 1,4 milijarde ljudi na svetu in približno 85 milijonov ljudi v Evropski uniji. Evropski parlament in države članice bi morale sprejeti nadaljnje ukrepe za ustvarjanje več delovnih mest in izboljšanje kakovosti teh delovnih mest in razredov plač, obenem pa zagotoviti pravične pokojnine, podporo in družinske dodatke. Ključno je, da zagotovimo splošen dostop do visoko kakovostnih javnih storitev. Eden izmed predlogov Evropskega parlamenta je določiti raven minimalnega dohodka v višini najmanj 60 % povprečnega dohodka v posamezni državi članici. Raven minimalnega dohodka na Poljskem trenutno znaša približno 42 % povprečnega dohodka. Povečanje minimalne plače bi pomagalo rešiti odrasle in starejše ljudi iz revščine ter jim omogočiti pravico do dostojnega življenja, obenem pa vsem otrokom zagotoviti priložnost, da spodbudijo svoj razvoj in pridobijo izobrazbo. V zvezi z vprašanjem izobraževanja je posebej pomembno, da sprejmemo učinkovite ukrepe, predvsem za premagovanje dejavnikov, ki prispevajo k temu, da otroci prezgodaj zapuščajo izobraževalni sistem, ter za izboljšanje ravni poklicnega usposabljanja. Mislim, da moramo ustvariti podlago za izvajanje posebnih ukrepov in političnih strategij, da bi povečali dostop mladih do izobraževanja, na primer s pomočjo štipendij, študentskih posojil in subvencij.
Rovana Plumb
Cilj, ki je določen v strategiji EU 2020 in v skladu s katerim naj bi se število Evropejcev, ki živijo pod pragom revščine, zmanjšalo za 25 %, kar je več kot 20 milijonov ljudi, mora prispevati k razvoju nacionalnih politik, ki bodo zaščitile državljane pred tveganjem revščine.
Ženske tvorijo velik delež prebivalstva, ki ga revščina ogroža zaradi brezposelnosti (stopnja brezposelnosti je s 7,4 % v letu 2008 narasla na 9 % v letu 2009), skrbniških odgovornosti, ki jih nosijo samo ženske, negotovih, slabo plačanih del, plačne diskriminacije in nižjih pokojnin. V Romuniji živi v revščini 25 % žensk (v primerjavi s 17-odstotno povprečno ravnjo v Evropi) ter 33 % otrok. Romunija ima v Evropski uniji drugo najvišje število ljudi, ki živijo v revščini: to dosega 23 % prebivalstva. Najnižja plača komajda znese 140 EUR, medtem ko povprečna bruto plača ne presega 460 EUR.
Države članice pozivam, da sprejmejo konkretne ukrepe, ki bodo usmerjeni v ustvarjanje dostojnih, trajnih delovnih mest, in ki bodo spodbujale primeren dohodek ter sisteme socialne zaščite za namen preprečevanja in zmanjševanja revščine, zlasti skrajne revščine, ter tudi oblikovale srednjeročne in dolgoročne strategije, ki bodo upoštevale vidik spola in ki bodo vključene na vsa ustrezna področja politike.
Joanna Senyszyn
Leto 2010 je v Evropski uniji evropsko leto boja proti revščini in socialni izključenosti. Pod pragom revščine živi eden na šest Evropejcev ali 17 % prebivalstva. To je približno 6,5 milijona ljudi na Poljskem. Revščina lahko doleti vsakogar. Dovolj je že, da človek izgubi službo ali resno zboli. Vrstam revnih se čedalje pogosteje pridružujejo ljudje, ki imajo zaposlitev. Revščina najpogosteje prizadene otroke in starejše, mlade pisarniške delavce, diplomirance, družine z veliko otroki in ljudi, ki odplačujejo posojila.
Obveznost Parlamenta je, da se učinkovito upira in spopada z vzroki revščine. Naš cilj je zmanjšati število revnih za 20 milijonov do leta 2020. Prvo mesto v nacionalnih strategijah za boj proti revščini je treba dati zagotavljanju ustrezne materialne podpore za revne, omogočanju lažjega dostopa do trga dela in zagotavljanju priložnosti za izobraževanje, kakor tudi visoko kakovostnih javnih storitev za vse.
Enako pomembna so socialna in etična vprašanja. Revščina je tudi stanje duha, povezano z izgubo dostojanstva in ponižanjem. Spreminjanje takšnega odnosa je dejansko eden izmed najtežjih vidikov boja proti revščini. Tu potrebujemo učinkovito psihološko skrb in hitro zagotavljanje pomoči. Nacionalne strategije morajo biti skladne s pobudami, ki jih podpira Evropski socialni sklad, ter projekti programa EU PROGRESS. Naj bo leto 2010 priložnost za socialni dialog, da bi Evropsko socialno listino ratificirale vse države članice Evropske unije.
Kathleen Van Brempt
Nekaj dni po mednarodnem dnevu boja proti revščini in dobra dva meseca pred iztekom evropskega leta boja proti revščini in socialni izključenosti ima Evropski parlament priložnost, da jasno in glasno izrazi svoje stališče. Tu moramo sprejeti eno odločitev: ali naj bo leto 2010 leto lepih besed in praznih obljub o zmanjšanju revščine, ali pa bomo sprejeli poseben ukrep, ki bo pomagal več milijonom Evropejcev? Parlament se lahko odloči za slednje in od Komisije zahteva, da naj poda predlog za okvirno direktivo o določitvi načela primernega minimalnega dohodka v Evropi. Navsezadnje so v EU trenutno prevelike razlike, nekatere države pa minimalnega dohodka sploh nimajo. A tudi v uspešnejših državah, kot je Belgija, minimalni dohodek še vedno pogosto ostaja pod pragom revščine. Mislim, da si vsi zaslužijo enake možnosti. Kadar so ljudje potisnjeni pod prag revščine, so za te možnosti prikrajšani, to pa se kaže na različnih ravneh (na primer v zdravstvu, na stanovanjskem področju in pri priložnostih za zaposlitev). Poleg tega, če si zares želimo prizadevati za izpolnitev ciljev strategije EU 2020, si preprosto ne moremo privoščiti, da bi ljudi kar zapustili.
