Mindeord
Formanden.
I løbet af natten mellem den 26. og 27. september 2002 forliste det senegalesiske fartøj, Le Joola, med over 1.000 passagerer om bord, ud for Senegals kyst. Efter næsten to uger er der fundet 476 omkomne, og der savnes stadig 500.
Jeg skrev på vegne af Parlamentet en kondolenceskrivelse til Senegals præsident Wade og bad ham videregive vores medfølelse med ofrenes pårørende. Det er vigtigt, at vi i dag iagttager et minuts stilhed og viser vores respekt for de omkomne og de pårørende og med denne afrikanske tragedie vise vores solidaritet over for Syden. Jeg vil gerne bede om et minuts stilhed.
(Parlamentet iagttog stående et minuts stilhed)
Hans Kongelige Højhed Prins Claus von Amsburg, gift med dronning Beatrix af Nederlandene, afgik sidste søndag den 6. oktober 2002 ved døden i Amsterdam efter lang tids sygdom. Prins Claus udførte sine mange opgaver i det hollandske samfund med styrke, alvor, engagement og - hvor det var passende - humor.
Vi er alle bekendt med hans engagement inden for internationalt udviklingssamarbejde. Jeg vil gerne informere Parlamentet og vores hollandske kolleger om, at jeg på alles vegne har sendt vores dybeste kondolence til Hendes Majestæt, dronning Beatrix, og til det hollandske folk.

Formanden.
 Det danske formandskab, repræsenteret af hr. Haarder, europaminister, har erklæret sig parat til afgive en redegørelse på Rådets vegne om situationen i Irak. Hr. Haarder og det danske formandskab træder ind i sagen med kort varsel, og det ønsker jeg på vegne af Parlamentet at takke Rådet og hr. Haarder personligt for.

Formanden.
Første punkt på dagsordenen er Kommissionens rapport om fremskridtene med henblik på udvidelsen. Rapporterne blev godkendt inden middag i dag af Europa-Kommissionen. Med vedtagelsen og offentliggørelsen af rapporterne om tiltrædelseslandene er vi nu et stort skridt nærmere oprettelsen af et kontinentalt EU.
Vi går nu ind i den sidste fase af en proces, der startede for 13 år siden efter Berlinmurens fald. Vores medlemsstater og ikke blot tiltrædelseslandene skal hver for sig og sammen oparbejde den nødvendige politiske vilje til at overvinde de sidste forhindringer. Vi vil i Parlamentet gøre vores bedste for så vidt muligt at medvirke til at fjerne forhindringerne indtil topmødet i København i december.

Udvidelsen repræsenterer en ekstraordinær forening med uanede muligheder. Det er første gang i årtusinder på vores gamle kontinent, at man af folkets frie vilje vælger at gå sammen uden tvang eller anden undertrykkelse, men ved hjælp af fornuft, overbevisning og fælles værdier. Forhandlingen i dag er en vigtig milepæl i denne proces.

Jeg vil især gerne takke Europa-Kommissionen, tjenestegrenene og alle de regeringsledere og embedsmænd i tiltrædelseslandene, der er involveret i denne ekstraordinære forvandling. Kommissionen vil fortsat spille en central rolle i processen. Nu skal vi, politikerne, leve op til vores ansvar over for offentligheden.
(Bifald)

Prodi
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg er dybt bevæget over at tage ordet her i Parlamentet i dag.
Ved min embedsperiodes begyndelse lovede jeg Dem nemlig at gøre udvidelsen til min Kommissions absolutte førsteprioritet og at gøre min Kommission til udvidelsens Kommission, eftersom en udvidelse af EU er ensbetydende med at sikre et område med fred, sikkerhed og demokrati på hele kontinentet. I dag - tre år efter - står jeg endnu en gang her i Parlamentet for at fortælle Dem, at dette løfte er blevet holdt. Kommissionen har gjort sit arbejde, og den har holdt sit løfte.
Efter en indgående undersøgelse af de fremskridt, som ansøgerlandene har gjort, kan jeg nu bekendtgøre navnene på de lande, som vi anbefaler Rådet at afslutte forhandlingerne med inden udgangen af 2002. Tillad mig at læse den vigtigste passage i de henstillinger, som vi har vedtaget i dag, op for Dem:
"Cypern, Den Tjekkiske Republik, Estland, Ungarn, Letland, Litauen, Malta, Polen, Slovakiet og Slovenien opfylder de politiske kriterier. I betragtning af de fremskridt, som disse lande har gjort, i betragtning af den indsats, de har lagt for dagen for at opfylde deres forpligtelser, og i betragtning af det igangværende forberedelsesarbejde er Kommissionen af den opfattelse, at disse lande vil have opfyldt de økonomiske kriterier og kriterierne for EU's acquis og vil være klar til tiltrædelsen i begyndelsen af 2004. Kommissionen anbefaler således, at tiltrædelsesforhandlingerne med disse lande afsluttes inden udgangen af indeværende år, og at målsætningen bliver en undertegnelse af tiltrædelsestraktaten i foråret 2003."
I betragtning af de fremskridt, som Bulgarien og Rumænien har gjort i det seneste år, noterer Kommissionen sig det årstal - nemlig 2007 - som disse lande angiver for deres tiltrædelse. Kommissionen vil gøre alt, hvad der er nødvendigt, for at denne målsætning konkret bliver nået.
Takket være forfatningsreformen og en række lovgivningspakker har Tyrkiet gjort store fremskridt, når det gælder Københavnskriterierne. Men det er nødvendigt, at der gøres en yderligere indsats. Derfor anbefaler Kommissionen, at EU øger ressourcerne og støtten til Tyrkiets førtiltrædelsesforberedelser. Vi vil i den forbindelse foreslå et revideret tiltrædelsespartnerskab og forbedre vurderingen af lovgivningen. Vi skal opfordre Tyrkiet til at fortsætte med reformerne for at nå videre med sin ansøgningsproces.
Mine damer og herrer, for kun 13 år siden var Berlin stadig delt af skammens mur. Muren er faldet, og Tyskland er blevet genforenet. Takket være den genvundne frihed har vi genfundet den historiske enhed mellem alle Europas befolkninger. Nu er det igen vores fælles skæbne at skabe en fremtid sammen, en fremtid, der bygger på enigheden om grundlæggende værdier som fred, demokrati, retsstaten, respekt for menneskerettighederne og beskyttelse af minoriteterne.
I 1993 gav Det Europæiske Råd i København landene i Central- og Østeuropa udsigt til at komme med i EU. Siden da har disse lande gennemgået et utrolig langt forløb, som stille og roligt har bragt dem fra et diktatur til et stabilt demokrati, hvor befolkningen inddrages.
Man har nået nogle fantastiske resultater. I løbet af 10 år er der blevet afholdt dusinvis af nationale, regionale og lokale valg på en gennemsigtig og demokratisk måde, der er blevet vedtaget tusindvis af love og forskrifter for at indføre de nye demokratier og for at omsætte EU's acquis til national lovgivning, titusindvis af embedsmænd og dommere er under uddannelse for at være i stand til at anvende den nye lovgivning, hundredtusindvis af politikere, eksperter og ledere af erhvervssammenslutninger er blevet fortrolige med vores politikker takket være de uddannelses- og samarbejdsprojekter, som vi har finansieret, alle de 12 lande opfylder de politiske kriterier, der blev fastlagt i København, og de demokratiske institutioner er blevet styrket overalt. Endelig er de 10 landes økonomier som helhed betragtet gradvist ved at blive stærkere. Deres vækstrater er højere end vores, inflationen og underskuddet bliver styret og holdt under kontrol, og de modtager store direkte investeringer fra udlandet, hvilket viser markedernes tillid.
Hr. formand, mine damer og herrer, den rapport, som vi har vedtaget i dag, viser også de mangler, der stadig eksisterer på nogle områder for nogle landes vedkommende. Disse mangler skal udbedres inden tiltrædelsen, og Kommissionen vil sammen med disse landes myndigheder sørge for, at problemerne bliver løst i god tid. Det, der stadig bekymrer os, er navnlig forvaltningskapacitetens niveau og retssystemets måde at fungere på, eftersom begge dele er præget af, at der mangler finansielle ressourcer og - hvilket er endnu vigtigere - menneskelige ressourcer. Vi har forsøgt at løse disse problemer ved hjælp af et støtteprogram med en finansieringsramme på 250 millioner euro. Dette program begynder nu at bære frugt.
Vi kunne desuden konstatere, at forberedelserne på gennemførelsen af EU's acquis er utilstrækkelige på nogle vigtige områder, nemlig når det gælder toldsystemerne, veterinær kontrol og plantesundhedskontrol, landbrugspolitikkens forvaltnings- og kontrolorganer og endelig de organer, der har til opgave at administrere og kontrollere strukturfondene.
Det skal tilføjes, at der er to meget alvorlige problemer, nemlig den korruption, som mange lande er ramt af bortset fra nogle enkelte undtagelser, og den forkastelige menneskehandel. Hermed vil jeg ikke sige, at der er ikke sket noget på disse områder. Der er faktisk allerede blevet gjort en stor indsats, og arbejdet er næsten fuldført for nogle landes vedkommende. I vores rapport understreger vi dog den nøje overvågning, som Kommissionen har lovet at foretage fra nu af og indtil tiltrædelsen. Vi offentliggør et endeligt vurderingsdokument seks måneder inden tiltrædelsesdatoen.
For at imødegå de komplekse overgange i forbindelse med udvidelsen vil Kommissionen træffe alle de nødvendige foranstaltninger for at omorganisere sine egne tjenestegrene. På den ene side vil vi styrke vores overvågnings- og støtteindsats efter de nye medlemsstaters tiltrædelse, og på den anden side skal vi fremme tiltrædelsesprocessen for de lande, der følger efter dem, som er medtaget i den henstilling, vi har vedtaget i dag.
Hr. formand, vores målsætning er stadig en undertegnelse af tiltrædelsestraktaten i foråret 2003. Vi er således ved at nå frem til de sidste faser i processen. Kommissionen håber i den forbindelse, at Det Europæiske Råd i Bruxelles den 24. og 25. oktober træffer de nødvendige beslutninger om de spørgsmål, der stadig er uløste, nemlig landbruget, de finansielle spørgsmål og institutionerne. På denne måde kan vi forhandle om disse spørgsmål og afslutte dem inden mødet i København. Hvad Bulgarien og Rumænien angår, vil Kommissionen i god tid foreslå en styrket førtiltrædelsesstrategi, så Rådet i København kan vedtage denne strategi. Med hensyn til Tyrkiet, som endnu ikke opfylder tiltrædelseskriterierne, vil Kommissionen i starten af næste år foreslå en styrket strategi med yderligere finansielle midler.
Nice-traktaten er stadig en væsentlig etape, som man ikke kan se bort fra. Derfor sætter jeg min lid til de irske vælgere, der skal tage stilling til dette spørgsmål igen om nogle få dage. Jeg håber, at denne afstemning ikke sætter spørgsmålstegn ved den historiske målsætning om at forene vores kontinent.
Endelig vil jeg gerne minde om Cypern-spørgsmålet. Vi håber på et konkret fremskridt i retning af en genforening af øen, selv om der ikke står i konklusionerne fra Det Europæiske Råd i Helsinki, at dette er en forudsætning for tiltrædelsen. Kommissionen håber, at det er et genforenet Cypern, som kommer med i EU, og mener, at det er den bedste løsning for alle. Kommissionen anbefaler Rådet en hurtig afslutning på forhandlingerne med Cypern og opfordrer endnu en gang sagens parter til at arbejde for en genforening af øen. Vi opfordrer alle til at deltage i den indsats, som FN's generalsekretær i øjeblikket gør for at finde en løsning inden årets udgang. Det Europæiske Råd i Sevilla har allerede erklæret, at "EU vil tage hensyn til vilkårene i en sådan samlet løsning i tiltrædelsestraktaten i overensstemmelse med de principper, som Den Europæiske Union bygger på."
Mine damer og herrer, jeg hører alt for ofte tale om udvidelsens risici og omkostninger. Dette kan og bør man efter min mening tale frit om på en fuldstændig afklaret måde, for omkostningerne er blevet analyseret ned til mindste detalje, og de svarer til de disponible midler. Men vi skal også og ikke mindst fortælle befolkningen om udvidelsens fordele, nemlig stabilitet i Europa, foreningen af et kontinent, der var blevet kunstigt opdelt af historien, og oprettelsen af verdens største indre marked. Med udvidelsen bliver vi forbundet med økonomier, der har et lavere indkomstniveau end de nuværende medlemsstater, men som også har et større vækstpotentiale. Det var lige præcis det, der skete i 1985, da Spanien og Portugal afsluttede deres tiltrædelsesforhandlinger. I dag er der ingen, som er i tvivl om, at denne beslutning var rigtig og langsigtet, selv om den gav anledning til meget diskussion dengang.
Udvidelsen er den nye målsætning for det europæiske projekt. Den vil fremme handlen, investeringerne, uddannelse og forskning samt den økonomiske vækst. Hvad de budgetmæssige udgifter angår, ved vi, at de er bæredygtige indtil 2006, eftersom de er medtaget i de finansielle overslag fra Berlin. Jeg vil ikke lægge skjul på, at inden for de grænser, jeg har beskrevet, medfører de 10 landes tiltrædelse nogle ikke ubetydelige omkostninger, som dog i høj grad bliver opvejet i fremtiden af de fordele, udvidelsens styrkelsesproces giver.
Udvidelsen har dog ikke kun en økonomisk værdi, for dens vigtighed er først og fremmest etisk og politisk. Udvidelsen er en fuldførelse af EU's opbygning, for den proces, der har givet os et halvt århundrede med fred og fremgang, skal udvides til hele kontinentet.
Tænk blot på det, vi har set i Balkanlandene for nylig, nemlig tusindvis af døde, hele befolkninger, der tvinges på flugt, og totalt ødelagte byer. Udvidelsen er vores politiske mesterstykke, fordi den forhindrer alt dette. Ud fra denne mere fuldstændige og korrekte synsvinkel er udvidelsens omkostninger meget små i forhold til omkostningerne ved ikke at udvide.
Derfor er det nødvendigt at føre en realistisk og positiv informationskampagne i de kommende måneder, hvor vi taler til borgernes fornuft og hjerte. Udvidelsen sker takket være en stærk beslutsomhed, et stort politisk mod og et langsigtet syn på historien. Den tvinger os ligeledes til at være konsekvente, for udvidelsen vil ikke kun medføre en gennemgribende ændring af de nye lande, men vil også kræve, at vi selv ændrer os.
Dette er konventets opgave. De institutionsreformer, som konventet resulterer i, skal være lige så modige og langsigtede, som vores arbejde har været. Vi skal forstå, at vi uden en gennemgribende og fornuftig institutionsreform risikerer, at udvidelsens succes ikke bliver bæredygtig. Det nye Europa har nemlig brug for nogle stabile og klare institutionelle og geografiske rammer, som er forståelige for alle borgere. Tiden er med andre ord moden til en EU-forfatning, som sikrer alle borgeres rettigheder og medlemsstaternes rolle, som bevarer den kulturelle og sproglige mangfoldighed, men styrker solidariteten, og som gør det muligt at fuldføre opbygningen af et demokratisk EU, der er en sand union af befolkninger og stater.
Hr. formand, mine damer og herrer, jeg vil slutte af med at se længere frem end til udvidelsen og dens historiske og geografiske grænser. Vi opfordrer de nye lande til at komme med i EU, fordi vi vil sikre freden og stabiliteten på hele kontinentet. Men denne proces skal gennemføres, uden at vi opstiller nye hindringer netop nu, hvor vi forsøger at fjerne sådanne hindringer. Vores nye naboskabsforbindelser i det udvidede EU skal være inspireret af dette princip. Her tænker jeg på Rusland, Ukraine, Hviderusland og Moldova, som bliver de nye nabolande i det EU, der en dag også skal omfatte Balkanområdet.
Denne opmærksomhed på vores nye naboer på kontinentet må dog ikke hindre os i også at være mere opmærksomme på de lande, der ligger ud til Middelhavet, og som har stadig større forventninger til os. Vores reaktion på disse forventninger har hidtil været utilstrækkelig.
Hr. formand, mine damer og herrer, med den europæiske integrationsproces, der begyndte for et halvt århundrede siden, har vi vundet hele verdens respekt og beundring. Selv om det kun sker på europæisk plan, er vi selv ved at skabe en seriøs og konkret model for, hvordan globaliseringen skal håndteres. Det er en demokratisk globalisering, hvor der tages hensyn til den menneskelige dimension, og hvor alle borgere spiller samme rolle. Udvidelsen er et positivt forbillede for hele verden og er derfor en meget fremsynet handling. Den forener hele kontinentet for første gang og gør os igen til historiens hovedaktører.
Verheugen
Hr. formand, ærede parlamentsmedlemmer, dagens anbefaling fra Kommissionen om at afslutte forhandlingerne med de 10 ansøgerlande i år udgør den måske hidtil vigtigste etape på vejen til fuldendelse af det største projekt, EU arbejder på for øjeblikket. Vores anbefaling i dag er rimelig ud fra et eneste synspunkt: De 10 lande har fortjent det! De 10 lande har ved egen kraft formået at opfylde de utroligt vanskelige og krævende betingelser for tiltrædelse af EU. Jeg lægger stor vægt på konstateringen af, at Kommissionen ikke har betragtet det som sin opgave så at sige at forsyne et ønsket politisk tiltrædelsesscenarie med en efterfølgende begrundelse.
Vi har betragtet det som vores opgave at give Dem, medlemmerne af Europa-Parlamentet, Rådet og medlemsstaterne neutrale og objektive informationer om, hvilke lande der er færdige, er parate til tiltrædelse, og hvad betingelserne herfor vil være. Fremskridtsrapporterne er ikke blevet udarbejdet på basis af politiske retningslinjer. Kommissionens tjenestegrene havde en eneste instruks. Instruksen gik ud på ikke at fortie noget, ikke at udelade noget, ikke at forskønne noget, men at sige klart og tydeligt, hvor der stadig er problemer. Vi nævner også problemerne ved navn i vores rapporter. Det vigtige punkt her er imidlertid, at vi ikke har identificeret et eneste problem, som ikke kan løses inden udgangen af 2003.
De må ikke lade Dem snyde af den nogle gange meget kritiske tone. Man må naturligvis se de ting, der skal ske, i relation til de ting, der allerede er sket, og når man betragter det, der er tilvejebragt i de sidste 10 år i tiltrædelseslandene i form af forandringer og forberedelse af tiltrædelsen, så må jeg sige, at der virkelig er tale om en fantastisk historisk præstation, som menneskene i disse lande har ydet, og som man skal have den allerstørste respekt for.

Kommissionen har udviklet en metode, der gør det muligt for os at konstatere så nøjagtigt som overhovedet muligt, hvor vi befinder os, og hvad der skal ske. Kommissionen har desuden stillet forslag, der vedrører den fortsatte iagttagelse af de indgåede forpligtelser og en beskyttelsesklausul i tiltrædelsestraktaten. Det vil jeg gerne kommentere kort. Først må jeg sige, at vores anbefaling naturligvis indeholder et vist prognostisk element. De nye medlemsstater er jo ikke forpligtet til at opfylde forudsætningerne for medlemskab allerede i dag, men først på tidspunktet for tiltrædelse, det vil sige, at vi nu skal komme med en vurdering af, om det, der skal gøres, kommer til at ske i tiden indtil tiltrædelsen eller ikke. Denne vurdering beror ikke på en eller anden fornemmelse eller på et lune, men derimod på en sikker viden om tempo og kvalitet i forberedelsesprocessen i disse lande.
Vi vil også fortsætte med at anvende alle gennemprøvede monitoring-instrumenter efter afslutningen af forhandlingerne og efter indgåelsen af traktaten for at sikre, at alle indgåede forpligtelser bliver opfyldt, og vi foreslår, at der for de første to år efter tiltrædelsen medtages en klausul i traktaten, som endnu ingen udvidelsestraktat har indeholdt, og som er helt ny, nemlig en klausul, der sikrer, at der kan træffes foranstaltninger hurtigt og målrettet, hvis det skulle vise sig i de første to år efter tiltrædelsen, at der er forstyrrelser i det indre marked et eller andet sted, at politikkerne ikke virker på et eller andet sted, der vedrører det indre marked, og "indre marked" skal her forstås i bredeste forstand. Det vedrører altså alle politikker af grænseoverskridende karakter.
Jeg tror ikke, denne klausul er nødvendig, fordi kandidatlandene udgør en risiko - det gør de ikke - jeg tror derimod, at klausulen er vigtig, fordi vi har at gøre med en udvidelse, som vi aldrig har set før, og fordi vi derfor ikke - i hvert fald ikke hvis vi skal være ærlige - kan vide helt præcis, hvilke tilpasningsvanskeligheder der muligvis vil optræde i de første to år. Derfor er det nødvendigt at have et instrument, som vi kan reagere hurtigt og fleksibelt med. Jeg tror også, det er nødvendigt med henblik på den offentlige diskussion i vores medlemslande.
Før vi er så vidt, at vi kan byde de delegerede fra yderligere 10 lande velkommen her i plenarforsamlingen, er der et par vigtige ting, der skal klares. For det første er det nødvendigt, at Nice-traktaten bliver ratificeret, og jeg vil også gerne benytte lejligheden til at appellere til de irske vælgere om, når de træffer deres beslutning, også at tage højde for, at det er den europæiske fremtid for nationerne i Europa, der står på spil, at det handler om den europæiske fremtid for nationerne, der ikke tog afstand fra den europæiske samlingsproces af egen vilje, men som derimod blev tvunget til at leve adskilt fra os bag jerntæppet, og som nu engang for alle vil tilhøre familien af demokratiske nationer i Europa.
(Bifald)
For det andet er det nødvendigt, at medlemsstaterne enes om en fastlæggelse af de stadig uafklarede fælles forhandlingspositioner om nogle få dage på Det Europæiske Råd i Bruxelles. Jeg vendte en smule bekymret tilbage fra Luxembourg fra finansministrenes rådsmøde i går, hvor der på ingen måde var tegn på bevægelse. Også til medlemsstaterne skal der nu lyde en indtrængende appel om at udvise den nødvendige kompromisvilje og fleksibilitet. Hvis tidsplanen skal overholdes, får vi i Bruxelles brug for enighed om finanspakken og om de institutionelle spørgsmål.
For det tredje er det nødvendigt, at kandidatlandene fortsætter deres arbejde, fortsætter deres bestræbelser, og derved bliver de helt sikkert bestyrket gennem det, Kommissionen har besluttet i dag, og som diskuteres her i eftermiddag.
Afslutningsvis vil jeg sige noget kort om Bulgarien og Rumænien. Jeg glæder mig over de fremskridt, de to lande har gjort. Det er ikke vores beslutning, at Bulgarien og Rumænien ikke kommer med i den første udvidelsesrunde. Det er deres egen beslutning. De har sagt, de vil være med i 2007, og alle de forpligtelser, de har indgået i forhandlingerne, er relateret til 2007 og ikke til 2004. Kommissionen lover højtideligt, at den virkelig vil gøre alt, hvad der står i dens magt, for at hjælpe de to lande med at nå dette mål. Den nuværende udvidelsesproces er ikke afsluttet, før også Bulgarien og Rumænien er repræsenteret her i Europa-Parlamentet med delegerede!
(Bifald)
Nu kommer jeg til mit sidste punkt - jeg vil også gerne sige noget kort om Tyrkiet. Jeg er uenig med dem, der siger, at Helsinki-strategien var en fejl - det var den på ingen måde! Vi kan konstatere, at Tyrkiet, siden Helsinki-strategien trådte i kraft - for ca. 18 måneder siden - har gjort større fremskridt i disse 18 måneder, hvad angår menneskerettigheder, demokrati og retsstatsprincipper, end i de foregående fem årtier. Det må man også anerkende, og vi anerkender det også.
(Bifald)
Det var dog ikke forventeligt, at Tyrkiet ville opfylde alle politiske betingelser for at blive optaget i tiltrædelsesforhandlingerne i løbet af disse 18 måneder. Det er overhovedet ingen kritik af Tyrkiet, når jeg konstaterer, at landet endnu ikke opfylder alle betingelser. Tværtimod finder jeg det forbløffende, hvor langt det er nået på kort tid, og derfor skal Tyrkiet opmuntres til at fortsætte ad denne vej, og Kommissionen vil stille passende forslag, der sikrer, at Tyrkiet kan fortsætte ad denne vej, og at døren forbliver åben for Tyrkiet.
Jeg fraråder imidlertid, at man lader sig aflede fra den virkelige opgave, nemlig at forandre dette land således, at det er modent til tiltrædelse af EU. Jeg fraråder, at man lader sig aflede og indleder sig på en ufrugtbar statistisk diskussion, der ikke kan føre til nogen produktive resultater.
Resultaterne i dag vil blive modtaget med den allerstørste opmærksomhed, med stor spænding, med store forhåbninger i mange europæiske lande. Vi står nu over for den opgave at skulle sikre, at de europæiske borgere ikke kun forstår dette projekt, men også bifalder det, virkelig også ønsker det, og det må ikke overraske nogen, at der stadig er meget stor skepsis i en lang række medlemslande. Det er mit indtryk, at vi dér, hvor vi stadig oplever meget skeptiske reaktioner, ofte har at gøre med et meget omfattende informationsunderskud. Derfor er det nu meget vigtigt, at vi i de kommende måneder tilbyder folk information, information og atter information og også gør det muligt for dem at udnytte informationstilbuddene. Hvis det ikke sker, kan vi få en meget, meget ubehagelig overraskelse, i hvert fald i en lang række lande, nemlig at folk i det øjeblik, hvor udvidelsen bliver det centrale interne politiske tema, og det bliver den - senest efter indgåelsen af traktaten - siger: Hvorfor vidste vi ikke det? Hvorfor gjorde I det uden os? En inddragelse af borgerne, det er den primære opgave nu!
(Bifald)

Haarder
. Hr. formand, den togrejse, der blev startet i Helsinki, har nu nået sin tredjesidste station. Det er glædeligt, og det er flot, at Kommissionens fremskridtsrapport har kunnet fremskyndes så meget, at den er kommet en måned tidligere end sidste år, og det er glædeligt, at vi nu har et komplet grundlag for at træffe beslutning om, hvilke lande der er klar til at afslutte udvidelsesforhandlingerne.
Jeg vil gerne til indledning takke Kommissionens formand og kommissær Verheugen for det engagement og den energi, de lige fra starten har lagt for dagen i denne historiske opgave. Jeg har fulgt deres indsats her fra Parlamentet, lige siden de tiltrådte. Det har været en fornøjelse at se og en fornøjelse at mærke deres engagement, som også brænder igennem her i parlamentssalen i dag.
Vi har fået en objektiv gennemgang af kandidatlandenes forberedelsesniveau. Kommissionen har vurderet, at 10 lande er klar til at afslutte forhandlingerne. De opfylder Københavns-kriterierne, og de vurderes til forud for tiltrædelsestidspunktet i 2004 at kunne opfylde det økonomiske kriterium samt kriteriet om at kunne gennemføre EU's regelsæt. På visse punkter er der brug for en yderligere indsats med hensyn til den administrative kapacitet, og Kommissionen foreslår en fortsat overvågning af kandidatlandenes forberedelser til medlemskab.
Anbefalingen om at afslutte forhandlingerne med 10 lande skal behandles på Det Europæiske Råds møde i Bruxelles om 14 dage, og den endelige beslutning skal behandles på Det Europæiske Råds møde i København om to måneder.
Bulgarien og Rumænien har ifølge Kommissionen gjort gode fremskridt siden de sidste rapporter men er endnu ikke så langt fremme, at forhandlingerne kan afsluttes. Det blev som bekendt i Sevilla besluttet, at der skal gøres en særlig indsats for de to lande, og det skal der ligeledes træffes beslutning om i København.
Kommissionen noterer, at Tyrkiet har gjort store fremskridt hen imod opfyldelse af Københavns-kriterierne. Det er en glædelig udvikling, som må fastholdes. Det konstateres samtidig, at der endnu er et stykke vej tilbage, og Tyrkiet tilskyndes derfor til yderligere reformer og gennemførelse af vedtagne reformer for fortsat at styrke medlemskabsperspektivet. I henhold til Sevilla-konklusionerne er København det afgørende tidspunkt for udviklingen af forholdet mellem EU og Tyrkiet. Vi skal ikke nu i opløbet til Det Europæiske Råd i Bruxelles foregribe de beslutninger, som skal træffes i København.
Med hensyn til Cypern giver Kommissionen sin fulde støtte til FN's bestræbelser. Kommissionen opfordrer alle involverede parter, navnlig Tyrkiet, til at virke aktivt for at tilvejebringe en løsning inden afslutningen af Cyperns forhandlinger om optagelse i EU. Udgangspunktet for en stillingtagen til spørgsmålet om Cyperns optagelse er fortsat konklusionerne fra Det Europæiske Råds møde i Helsinki.
Endelig vil jeg tilslutte mig, hvad Kommissionens formand og kommissær Verheugen har sagt om den irske afstemning, og jeg vil tilslutte mig Kommissionens formands ord om de risici og omkostninger, der er ved ikke at udvide, for der er langt større risici og omkostninger ved ikke at udvide. Det var jo derfor, sporet blev lagt i Helsinki. Derfor kører toget nu videre mod fred, demokrati og velstand på hele vort kontinent. Næste station er Bruxelles, sidste station er København, og de danske togførere er klar, fløjten har lydt i dag.

Poettering (PPE-DE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, kære kolleger, det er en betydningsfuld debat, for det drejer sig jo om at klare EU's største udfordring: 10 landes tiltrædelse i den første runde. Derfor er det så beklageligt, at man har kunnet læse om genstanden for dagens debatter i den europæiske presse i de seneste dage. Jeg vil gerne bede Dem, hr. formand for Kommissionen, om fremover at sikre, at Parlamentet informeres først og derefter den europæiske offentlighed. Det er efter min mening den rigtige rækkefølge, hvis en sådan debat skal give mening!

Efter denne meget alvorligt mente kritik vil jeg imidlertid gerne rette en tak til Kommissionen, til kommissionsformand Romano Prodi, til den ansvarlige kommissær Günter Verheugen, men også til den tidligere Santer-Kommission, sammen med kommissær Hans Van den Broek, for Kommissionen startede jo ikke ved nulpunktet, Santer-Kommissionen påbegyndte arbejdet. Jeg vil gerne rette en stor tak til alle for deres store arbejde.
(Bifald)
Vi er i vid udstrækning indforståede med konklusionerne, også med udpegelsen af de 10 lande, som Kommissionen foreslår til optagelse, men vi står over for en stor opgave. Tiltrædelseslandene har - det er kommet til udtryk, og det respekterer vi i høj grad - efter 50 års kommunisme, dårlig kommunistisk økonomisk ledelse, kommunistisk tyranni og diktatur gjort sig enorme bestræbelser, og det fortjener vores største anerkendelse og vores største respekt. Men der forestår stadig et stort arbejde for tiltrædelseslandene, men også for selve EU. Jeg tror, det er vigtigt, at vi ikke svigter tiltrædelseslandenes tillid nu, og de, der i dag opstiller nye betingelser for de centraleuropæiske landes, Maltas og Cyperns, tiltrædelse af EU, f.eks. idet man kræver, at den europæiske landbrugspolitik først skal reformeres, de, der kræver dette, forsynder sig mod tiltrædelseslandene, fordi det nemlig undergraver tiltrædelseslandenes tillid til EU og de tilsagn, der kommer derfra! Derfor må vi nu bevare tilliden i tiltrædelseslandene og må ikke opstille nye betingelser.
Polen udgør uden tvivl det vigtigste tiltrædelsesland, fordi antallet af indbyggere - næsten 39 millioner - er større end i de andre ni kandidatlande. Vi må også huske i dag, at disse store forandringer i Europa ikke havde været mulige uden Polen, uden Solidaritet og - jeg siger det også her, så vi ikke glemmer det - uden den store intellektuelle kraft fra polakken på Peters Stol, Johannes Paul II, der sagde til polakkerne: Vær ikke bange! Det var grundlaget for de intellektuelle, de politiske forandringer i Europa!
(Bifald fra højre)
Det må vi aldrig glemme! Det udgjorde også grundlaget for Tysklands genforening for nu allerede 12 år siden. Uden Polen havde det ikke været muligt. Derfor håber vi, at Polen er i stand til at klare de vanskelige problemer, der stadig er i tiltrædelsesprocessen, inden for de kommende uger og måneder som led i forhandlingerne, og vi støtter Kommissionen med dens forslag om direkte betalinger.
Der er et par uafklarede spørgsmål, som vi gerne havde set besvaret fra den tjekkiske regerings side. Hvordan forholder den tjekkiske regering sig til spørgsmålet, om der f.eks. stadig findes lovgivning i Den Tjekkiske Republik, ifølge hvilken borgerne i EU ikke behandles lige? Er der tale om diskriminering der? Det ville være til stor hjælp, hvis den tjekkiske regering ville svare på det. Vi håber, at Bulgarien og Rumænien, der ikke er omfattet af denne udvidelsesrunde, gør yderligere fremskridt, således at vi kan afslutte forhandlingerne med disse to lande inden for en overskuelig fremtid.
Vi mener, det er rigtigt, når Kommissionen ikke nævner nogen dato for indledning af forhandlinger med Tyrkiet. Jeg vil gerne sige på vegne af min gruppe, at vi ikke er enige, hvad angår et tyrkisk medlemskab af EU. Det må man sige klart og tydeligt, og sådan forholder det sig også i andre grupper. Vi er imidlertid enige om, at Tyrkiet udgør en meget væsentlig og afgørende strategisk partner for os, og at vi altid skal pleje et tæt og godt partnerskab med landet.
Der er problemet med Kaliningrad, og jeg anbefaler på det kraftigste, at vi fokuserer på sikkerheden, når vi løser dette vanskelige problem, og også Litauens suverænitet, som vi ikke må sætte spørgsmålstegn ved. Ud fra dette må man finde frem til nogle fleksible ordninger med Rusland. Jeg vil også gerne advare mod et nyt jerntæppe mellem f.eks. Polen og Ukraine. Omkring Lemberg i Polen og i andre områder er der tætte familiære og regionale relationer til Ukraine, og vi må finde frem til nogle fleksible ordning, der kan garantere sikkerheden, men som også gør det muligt for menneskene at mødes.
Formanden for Kommissionen henviste til Middelhavsområdet. Jeg har lige været i Marokko, og dér er man meget bekymret for, at vi, europæerne, glemmer Middelhavsområdet på grund af udvidelsen. Middelhavsområdet er vores nabo på samme måde som tiltrædelseslandene i Centraleuropa, og jeg anbefaler, at vi tager dette samarbejde med Middelhavsområdet lige så alvorligt som vores relationer til Østeuropa.
(Bifald)
Hvis nogen havde spurgt for 20 år siden "Vi tilbyder jer, at Polen og andre lande bliver optaget i EU - hvad er I parate til at betale for det?", så havde vi svaret, at vi var parate til at betale en hvilken som helst økonomisk pris for det, og derfor skal vi i dag være glade for, at det er muligt for Polen og andre lande at tiltræde vores værdifællesskab, tiltræde EU, demokratiet, retsstatsprincipperne og den sociale markedsøkonomi, og lad os også byde vores kolleger hjerteligt velkommen, når de forhåbentlig vælges til det næste valg til Europa-Parlamentet i 2004! Det er en stor dag for Europa, fordi vi får en fælles og forhåbentlig god fremtid på vores kontinent!
(Bifald)

Titley (PSE).
Hr. formand, Socialdemokraterne støtter Kommissionens forslag, som er skitseret i dag. Det er en historisk dag og på mange måder endnu et skridt i den retning, som Willy Brandt startede, da han var borgmester i Berlin.
Inden jeg taler mere om det historiske aspekt, vil jeg gerne fremhæve, at det kun har været muligt at nå så langt på grund af Kommissionens engagement. Kommissionsformand Prodis hurtige forhandlingsmetode har ændret udvidelsesforhandlingerne radikalt. Jeg vil også gerne takke kommissær Verheugen for hans store engagement og unikke evne til at huske detaljer uden at miste overblikket. Han har også udvist et perfekt eksempel på gennemsigtighed og åbenhed.
Udvidelsen er først og fremmest et spørgsmål om sikkerhed. Det handler om at indlemme de pågældende lande i et politisk og økonomisk system, der har bragt fred, stabilitet og fremgang hos lande, der i moderne historie har tilbragt meget af tiden med at bekæmpe hinanden. Vi må aldrig glemme det faktum i vores drøftelser. Det står i vores magt at genforene Europa og skabe en ægte Europæisk Union, der samarbejder om opbygningen af stabilitet og fremgang, ikke blot for egne borgere, men for alle borgere.
På tærsklen til gennemførelse af udvidelsen kan det ikke undgås, at der rejses spørgsmål. Nogle siger, at udvidelsen er for kostbar. Til dem vil jeg sige, at vi i perioden fra 2000-2006 vil bruge en tusindedel af en procent af EU's bruttonationalprodukt på kandidatlandene. Vi vil bruge en tiendedel af det beløb, som Tyskland har brugt på sin genforening. Vi vil bruge en brøkdel af omkostningerne til forsvaret af Vesteuropa under den kolde krig.
Det store spørgsmål er: Hvor store omkostninger vil det få, hvis vi ikke gennemfører udvidelsen af EU? Hvad vil det koste i relation til den uundgåelige sociale, politiske og økonomiske forskydning? Mange siger, at de går ind for udvidelsen, men at det er for tidligt. De siger, at vi må vente på reformen af den ene og den anden politik. Men sådan er politik ikke. Vi kan ikke sidde og vente på perfekte tilstande. Udvidelse er en dynamisk proces, som vil medføre reformer inden for EU. Udvidelse er faktisk løsningen på de problemer, som vores vælgere er opmærksomme på - problemer som kriminalitet og narkotika, miljø, beskæftigelse og en bedre fremtid for vores børn. Vi har mulighed for at udvide. Hvis vi ikke griber den mulighed, vil den og muligheden for reformer være tabt for en hel generation. Udvidelse og reform går hånd i hånd.
Jeg ønsker ikke at undervurdere de meget alvorlige spørgsmål, der rejses. Kernen af EU er det indre marked, og det må ikke svækkes. Der kan ikke være tale om at indlemme lande, der ikke kan eller vil håndhæve EU's aquis på dette område, især med henblik på statsstøtte, konkurrencepolitik og beskyttelse af intellektuel ejendomsret. Der kan ikke være tale om at indlemme lande, hvis retssystemer er korrupte eller mangelfulde, eller hvis administrative kapacitet ikke kan leve op til kravene. Og der kan ikke være tale om at indlemme lande, der ikke træffer effektive foranstaltninger til bekæmpelse af kriminalitet og handel med mennesker eller narkotika. Derfor hilser jeg Kommissionens sikringsforanstaltninger velkomne, især de nye økonomiske sikringsforanstaltninger i relation til det indre marked og beslutningen om at udarbejde endnu en situationsrapport seks måneder inden tiltrædelsesdatoen. Hvis der er problemer til den tid, må Parlamentet og Rådet træffe effektive hjælpeforanstaltninger.
Der er naturligvis alvorlige spørgsmål om landbrug. For det første har der været betydelige forsinkelser i gennemførelsen af Sapard. Der skal inden tiltrædelsen bruges midler til at styrke strukturerne i landområderne og undgå flugt fra landdistrikterne og massearbejdsløshed. De central- og østeuropæiske lande vil have problemer med at medfinansiere Sapard, da de skal inkorporere budgetressourcer for 2000-2001 i deres budgetter for 2002-2003. Kommissionen skal derfor træffe de fornødne foranstaltninger til at sikre, at Sapard-midler ikke går tabt på grund af sen gennemførelse.
Landbrugssektorens og landbefolkningens interesser er vigtige for både EU og kandidatlandene. Vi har derfor brug for en afbalanceret løsning på finansieringen af landbruget, som ikke flytter omkostningerne over på de svageste. Vi støtter derfor stærkt de forslag, som kommissær Fischler stillede i januar, da de er fuldt ud kompatible med Berlin-aftalen og køreplanen for udvidelsen.
Når vi drøfter den yderligere reform af den fælles landbrugspolitik, skal vi sikre, at tiltrædelseslandene involveres så hurtigt som muligt. Vi skal have en reform inden udløbet af Agenda 2000 i 2006. Reformer skal imidlertid ikke være endnu en forhindring for afslutning af tiltrædelsesforhandlingerne, ligesom udvidelsen ikke skal være en forhindring for reformen af den fælles landbrugspolitik.
Som tidligere formand for Det Blandede Parlamentariske Udvalg EU-Litauen er jeg nødt til at rejse spørgsmålet om Kaliningrad. Jeg vil indtrængende opfordre til, at man finder en løsning, som er realistisk for Litauen og ikke resulterer i, at landet siger nej.
I dag vil vi ikke nå til en afslutning af processen. Men i dag vil vi forhåbentlig opleve begyndelsen til afslutningen af processen. Vi skal overveje vores næste skridt omhyggeligt. Vi skal huske, at ingen andre udvidelser har været så grundigt forberedt som denne, men vi skal samtidig gribe denne historiske mulighed for at gøre fremskridt. Jeg vil lade mig inspirere af den afdøde legendariske Elvis Presley - "it is now or never, tomorrow is too late".
Formanden.
Mange tak, Elvis!
Watson (ELDR).
Hr. formand, der er mange af os, som aldrig ville have troet, at vi skulle opleve Berlinmurens fald. Begivenheden ændrede hele Europa og var starten på en frigørelsesproces for vores naboer i Central- og Østeuropa, som snart er overstået. Vi skal huske, når skeptikerne forsøger at argumentere imod udvidelsen, at denne proces har været i gang i 13 lange år.
I en tidligere forhandling beskrev jeg udvidelsen som en proces, der skal vurderes løbende. Jeg vil gerne takke hr. Prodi for at repræsentere Kommissionens vurdering af ansøgerlandenes beredvillighed til at tiltræde EU, som markerer disse landes opfyldelse af enorme krav i processen. De står nu foran den endelige eksamen på topmødet i København. Udsigterne er gode, men landene har hårdt arbejde foran sig, hvis de skal bestå.
Den Liberale Gruppe har altid forsøgt at opfylde Københavnskriterierne og tidsfristen uden at prioritere det ene frem for det andet. Vi bifalder derfor Kommissionens beslutning om, at de 10 ansøgerlande vil være klar til at tiltræde EU i 2004, men at overvågningen af deres forberedelser vil fortsætte. Det vil være nødvendigt at etablere et mere omfattende overvågningssystem, da Kommissionens gennemgang tydeligt viser, at ansøgerlandene endnu ikke er klar til tiltrædelse på alle områder, og det skal vi være helt åbne omkring. Hvis vi skal overbevise vores egne borgere om udvidelsens fordele, skal det være tydeligt, at vi ikke fejer noget ind under gulvtæppet. Åbenhed om problemerne og de foranstaltninger, der er truffet for at løse dem, vil gøre det lettere at overbevise skeptikerne.
Jeg vil derfor anmode Kommissionen om også at forelægge alle de udvidelsesrapporter, der udarbejdes til Rådet, for Parlamentet. Hvis vi afventer den omfattende overvågningsrapport, som er klar seks måneder før udvidelsen, vil Kommissionen muligvis ikke have andre alternativer end at træffe sikringsforanstaltninger, da udsættelse af udvidelsen måske på det tidspunkt ikke vil være realistisk. Jeg håber, at truslen om eventuelle sikringsforanstaltninger vil være tilstrækkeligt til at sikre, at de ikke gennemføres.
Vi skal dog heller ikke glemme, at det ikke kun er vores egne vælgere, der skal overbevises. Det drejer sig også om ansøgerlandene. Kritikere i disse lande, der sammenligner EU med det tidligere Sovjetunionen, forveksler trøjer med spændetrøjer. Vi må derfor vise disse lande, at de vil drage store fordele af udvidelsen fra starten ved at tilbyde dem en gavmild økonomisk ordning, som vil fritage dem for at være bidragydere på kort sigt. Ved indførelse af en udtrædelsesbestemmelse i en ny forfatningstraktat vil vi også mane bekymringen til jorden om, at indtrædelse i EU er ensbetydende med at sige farvel til friheden.
Min gruppe er meget bekymret over den udbredte korruption, og der skal arbejdes hårdt på at opnå EU's acquis i forbindelse med retlige og indre anliggender. Vi skal slå hårdt ned på disse mangler i kandidatlandene, men vi skal huske, at rapporten foran os i dag er en statusrapport. Mit eget land kæmper for at opfylde kriterierne 15 måneder inden tiltrædelsen. Om 30 år kæmper vi måske stadig. Men én ting er sikkert. Overvågningen af overholdelsen af EU's regelsæt og respekten for EU's værdier er ikke en proces, der slutter ved tiltrædelsen.

Den Liberale Gruppe bifalder tidsfristen i 2007 og køreplanen for Bulgarien og Rumænien. De foranstaltninger, som disse lande skal træffe, skal være klart skitseret af Kommissionen inden topmødet i København, så de er helt klar over, hvad der skal til.
Den tyrkiske regerings seneste reformer er et gennembrud, og selv om der ikke kan fastsættes en dato for Tyrkiets tiltrædelse, før de politiske kriterier er opfyldt, vil vi følge gennemførelsen af disse reformer med stor interesse. Tyrkiet tilbydes en førtiltrædelsesstrategi, som skal ledsages af yderligere økonomisk støtte og et venligere politisk klima. Vi skal vise verden, at vi også har plads til andre trosretninger.
Der skal også findes en løsning på spørgsmålet om Cypern for at bane vejen for Tyrkiets tiltrædelse. Vi håber, at Grækenland og Cypern kan indgå en aftale inden topmødet i København. Cyperns tiltrædelse af EU vil give det græske formandskab en mere positiv start, som vi håber vil resultere i et topmøde - i Thessaloniki - der symboliserer forlig.
Man kan konkludere, at udvidelsesmaratonløbet nærmer sig målstregen. Trods alle anstrengelserne skal deltagerne være forberedt på en slutspurt. Når de passerer målstregen i København, vil der være meget lidt tid til at feste, for man skal i gang med forberedelserne til det næste maraton - maratonløbet til opfyldelse af EU's acquis og en demokratisk undertegnelse af udvidelsesprocessen.
Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, vi forbereder os på at træffe en historisk beslutning. "Om lidt over et år", stod der i går som overskrift i et Bruxelles-dagblad, "skal vi til at sige: "De 25"". Det er i sig selv en god nyhed. Jeg mener, at jeg afspejler holdningen hos de fleste i min gruppe, når jeg byder alle disse europæiske befolkninger velkommen. Vi står foran en fælles udfordring, nemlig at få udvidelsen til at lykkes.
Men for at den skal lykkes, er det nødvendigt at tage hånd om samtlige problemer for at undgå, at de forsmædelige modstandere af udvidelsen eller de populistiske demagoger ernærer sig ved frustrationerne. Men det er her, skoen trykker. Deres fremlægning, hr. kommissionsformand, undgår i mine øjne at tage hånd om nogle alvorlige problemer.
Lad os tage tabuet over alle tabuer, EU's acquis. For Dem, og for mange andre kolleger i salen, drejer det sig om et urørligt hele. Et kandidatland, som sætter spørgsmålstegn ved en del af det, udelukker sig selv fra forhandlingen. Enhver ved imidlertid, at nogle af implikationerne ved dette acquis communautaire i disse lande ville medføre voldsomme, alvorlige og farlige sociale kriser. Man løser ikke disse spørgsmål ved at fortrænge dem, tværtimod. En gennemførelse under tvang løser intet på længere sigt.
Blandt De 15 er der mange, der har opnået kompromiser i spørgsmål, som berørte deres specifikke identitet. Og selv i de lande, der har grundlagt Fællesskabet, findes der underskrevne dokumenter, der i dag tages op på ny, som f.eks. stabilitetspagten. Blandt Unionens kvinder og mænd er indsigelserne imod EU's acquis, som De ved, langt mere vidtrækkende. Europas liberale struktur og den uigennemsigtige måde, hvorpå det er bygget op fra toppen og ned uden at involvere befolkningerne, accepteres mindre og mindre. De samme forhandlinger finder sted i kandidatlandene helt op på et meget højt niveau, hvilket f.eks. den grundlæggende konflikt, der skiller den polske regering og deres parlament fra landets nationalbank, som regnes for alt for liberal og uafhængig, vidner om. Hvad angår Letlands præsident, taler hun med hensyn til Kommissionens holdning til landbrugskapitlet direkte om en følelse af, og jeg citerer, "kolonisering" i befolkningen. De er godt klar over alt dette, men De siger ingenting. Det synes jeg, er en fejl. Man får ikke feberen til at falde ved at slå termometret i stykker.
Der er et andet aspekt, som jeg gerne vil understrege. Jeg har nogle venner i kandidatlandenes parlamenter, som fortæller mig om nogle kedelige episoder. Således skulle en vis forhandler fra Kommissionen, stillet over for nogle indsigelser, i det store og hele have afsluttet forhandlingen med disse ord: "Enten skriver De under, eller også venter De". Hvad opnår man med en sådan arrogance fra den stærkes side over for den svage? Man opnår en underskrift i dag og bitterhed i morgen. Det er ikke en løsning. Det er noget, vi bliver nødt til at tale om.
Jeg vil nøjes med at nævne et tredje problem, for alle kender til det, men vi bliver nødt til, tror jeg, at tale om det, for det betinger i høj grad den globale succes. Det er spørgsmålet om finansieringen af udvidelsen. Hvis jeg husker ret, afsatte Kommissionen i 1999 40 milliarder euro til perioden 2004-2006 på et tidspunkt, hvor udvidelsen omfattede seks lande. Det samme beløb er afsat i dag til 10. Hvordan kan det lade sig gøre? Og hvorfor fortæller man ikke offentligt de lande, som nægter at være tilstrækkeligt økonomisk solidariske, at de i mere end 10 år har tjent på disse lande og haft et uhørt handelsoverskud i størrelsesordenen 100 milliarder euro, og at deres virksomheder henter betragtelige overskud i disse lande, som man gerne ville have et præcist kendskab til.
Undskyld mig min direkte facon, men vores eneste chance for at gøre morgendagens udvidelse til en succes er at se dagens reelle problemer i øjnene.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, det ser ud, som om historiens vingesus bruser igennem salen. Som en, der har oplevet et par historiske øjeblikke, er jeg en smule skuffet over den kulde, der er trukket med ind. I dag er det præcis 13 år siden, at den første demonstration af dem, som førte til Berlinmurens fald, fandt sted i Leipzig. Og hr. Poettering, De har med Deres sædvanlige evner mindet os om Solidaritet, som vi alle kender. Jeg indrømmer, at hvad angår paven, så kan De beholde ham. Jeg vil ikke desto mindre citere endnu to grupper af polske helte, som De har glemt, nemlig de polske modstandsfolk, som kæmpede imod de nazistiske barbarer, og de jødiske modstandsfolk, som også kæmpede i Warszawas ghetto imod de nazistiske barbarer. Hvis man skal tale om Polen og kampen imod totalitarismen, så lad os tale om alle polakkernes kampe imod alle former for totalitarisme.
Men for nu at tale om udvidelsen. Jeg indrømmer, at jeg indimellem er en smule overrasket over den nedladende tone, vi bruger over for de lande, der er med i udvidelsen. Det er klart, at de bliver nødt til at reformere sig. Det er klart, at det at gå fra en totalitær kultur til en demokratisk og markedsøkonomisk kultur er et vanskeligt skridt. Men det, jeg havde forventet, ønsket, forestillet mig og drømt om, var, at Kommissionen i sådan et historisk øjeblik sagde til os, at vi europæere, eftersom udvidelsen er et gribende historisk projekt, skulle prøve at projicere os ud i fremtiden. Hvad bliver det for et Europa, vi ønsker os om 15 og om 20 år, med De 25? Og hvad er det for nogle kræmmerforhandlinger, som De 15 i dag fører om udvidelsen, når man hører, hvad der skete ved det sidste møde i Rådet (almindelige anliggender), der drejer sig om at give to sæder mere eller hvad ved jeg til Tjekkiet, eller to sæder mere til jeg ved ikke hvem? Når man tænker på, at det stadig ikke er lykkedes at udarbejde en økonomisk plan for landbruget, og at det ikke er lykkedes at udarbejde en økonomisk plan for strukturfondene ... Og hvorfor? Fordi De 15 i dag i virkeligheden fører en egocentreret politik og er bange for historien. Lad os sige tingene, som de er. Hovedparten af regeringerne svælger i det historiske perspektiv om søndagen, og om mandagen er de bange for det, de drømte om om søndagen. Derfor lykkes det os ikke at komme videre.

Hr. Verheugen, De har sagt, at De ønsker mere fleksibilitet af kandidatlandene med hensyn til de økonomiske problemer. Jeg vil gerne sige Dem, at jeg ønsker mere solidaritet og historisk indlevelse af De 15. For kun, hvis solidariteten og indlevelsen er en integreret del af udvidelsen, vil vi finde løsninger på de vanskelige spørgsmål. Og for at sige det kort ville jeg have ønsket, at man i dag forklarede os, ikke den gamle diskussion om, hvorvidt man først skal reformere, konsolidere og dernæst udvide, men hvad betingelserne sine qua non er for en succesfuld udvidelse, reformering og konsolidering af Europa før udvidelsen. Det er ikke et spørgsmål om at stille en ny forhindring op, hr. Poettering, men ganske enkelt at gøre udvidelsen mulig. Hvis Europa fortsætter med at fungere, som det gør, med vetoret for det ene eller det andet land i visse situationer, bevæger vi os mod en katastrofe og kommer til at forpasse vores møde med historien. Det var dagens lektie, det var, hvad jeg gerne ville have hørt, som skulle få os til at forpligte os til at involvere os hurtigere og dybere i konventets proces, i landbrugsreformerne, i strukturfondreformerne og i reformerne af Europas juridiske landskab for at opnå et mere demokratisk landskab. Man burde i hvert fald have sagt det klart. Jeg siger på vegne af vores gruppe, at det, vi drømmer om, er, at vi om 10, 15, ja, om jeg ved ikke hvor mange år, opnår en social og miljørigtig harmonisering af hele Europa, fra Portugal til Ungarn og fra Polen til Italien. En fuldstændig social harmonisering. Jeg ved, at dette vil fortsætte, men er det vores plan? Er det vores drøm? Eller er det noget, som vi ikke ønsker, fordi vi vil bevare den differentiering, der er mellem den ene og den anden? Det synes jeg mangler lidt i formandskabets og Kommissionens diskurs. Men det gør ikke noget, historien har en evne til indimellem at forpligte os til mere entusiasme. Og De vil få at se, at også De en dag med Deres entusiasme vil gå over i historien.
(Bifald)

Collins (UEN).
Hr. formand, jeg vil gerne kort sige til hr. Cohn-Bendit, at stærke følelser er udmærket, men hvis de stærke følelser ikke er baseret på pragmatisme og fornuft, er de spildt. Hvis hr. Cohn-Bendit har så mange stærke følelser, skal han måske rette nogle af dem imod de af hans kolleger fra De Grønne, der kommer fra mit eget land, og som forsøger at overbevise vælgerne om, at de skal stemme imod Nice-traktaten. De stærke følelser skal være baseret på fakta. Og faktum er, at hvis de 10 ansøgerlande, som Kommissionen har foreslået - og jeg takker Kommissionen og især kommissær Prodi og Verheugen for det store arbejde - skal tiltræde det udvidede Europa, som hr. Cohn-Bendit drømmer om, så fortæl venligst indbyggerne i mit eget land på vegne af De Grønne, at de skal stemme ja til Nice-traktaten. Det vil vi sætte pris på.

Det er umuligt at opfylde alle ønsker. Lad os basere vores rådgivning på fakta. Det er forkert af medlemmer af De Grønne at sige til indbyggerne i mit land, at der i Amsterdam-traktaten tages højde for udvidelsesprocessen. Der tages ikke højde for tiltrædelse af 10 nye medlemsstater. Hvis vi skal tage imod 10 nye medlemsstater, som er vores ønske, og derefter hurtigst muligt eventuelt Rumænien og Bulgarien og med tiden Tyrkiet, må vi forklare borgerne, at det er en forudsætning, at Nice-traktaten accepteres.
Jeg vil gerne takke Kommissionen for det store arbejde med behandlingen af ansøgerlandene, som har resulteret i, at Kommissionen har kunnet anbefale 10 lande til tiltrædelse. Jeg vil også gerne takke kommissær Verheugen for hans udtalelser om Tyrkiet. Det er vigtigt, at Parlamentet anerkender de sidste halvandet års store fremskridt i Tyrkiet. Tyrkiets position i dag skal ikke ses som nogen form for afvisning fra EU's side.
Med hensyn til Cypern glæder det mig, at Cypern har gjort store fremskridt, og at landet anbefales til tiltrædelse. Jeg vil også gerne støtte Kommissionens forslag i forbindelse med de politiske problemer i Tyrkiet og Cypern med Tyrkiets besættelse af den nordlige del af Cypern. Vi skal bruge al vores indflydelse på at sikre, at FN kommer til at spille en rolle, det er den eneste løsning.
Endelig vil jeg gerne sige til Parlamentet, kære kolleger og venner, at Irland trods udtalelserne fra medlemmer af Parlamentet, som har forsøgt at skabe forvirring om spørgsmålet om Nice-traktaten i relation til mit eget land, fuldt og helt støtter udvidelsen. Vi vil have et flertal for Nice-traktaten i slutningen af næste uge.
(Bifald)

Bonde (EDD).
Hr. formand, Irland er et af de to lande, hvor et flertal ville beklage, at EU blev opløst. Man har testet Nice-traktaten i det mest EU-positive land - alligevel stemte 54% nej. Det ville så have været mere naturligt at spørge indbyggerne i andre lande, om de bryder sig om traktaten, men i stedet bad man irerne stemme en gang til, og det gør de så, under trussel om at udvidelsen ellers vil gå i stå. Ærlig talt, findes der en eneste minister, der vil bremse udvidelsen, hvis irerne stemmer nej. Selvfølgelig ikke, udvidelsen fortsætter. Den er forudset i Amsterdam-traktaten med en protokol, der vil give de fem største lande kompensation for tab af deres anden kommissær, dobbelt flertal eller flere stemmer i Rådet. Resultatet blev forhandlet på plads i Nice; det er ikke kønt, men det findes i en særlig erklæring, som ikke er en del af traktaten og derfor heller ikke er forkastet. Den kan tages frem, uanset om irerne stemmer ja eller nej.
Og må jeg opfordre topmødet i Bruxelles til at korrigere tallene. Det er en skandale, at Ungarn og Tyrkiet tilbydes færre pladser i Europa-Parlamentet end lande med færre indbyggere. Det nye vægtningssystem er umuligt at huske, selv for ministre - lav dog et enkelt system, så man kan forklare det for borgerne i de lande, der snart skal stemme om medlemskab.
Bliv også mere fleksibel over for ansøgerne. EU bør ikke modtage dem som en damptromle, der maser alt, hvad de selv har lavet af love. Nøjes med at stille krav til deres adfærd på det fælles marked. Lad dem bevare deres frihed på alle områder, hvor der ikke er et dokumenteret fælles behov for grænseoverskridende love. Lad dem selv bestemme, om de vil beholde deres valutaer.
Landbrugsjord i Tjekkiet koster 10% af prisen i Tyskland. Hvorfor ikke lade ansøgerne bevare deres love om køb og salg af jord. Hvad ville tjekkerne sige, hvis Sudeterlandet blev opkøbt med tyske Euro. Jeg kommer fra den del af Danmark, der har været besat af Tyskland. Vi har i dag et fremragende naboforhold, som jeg berømmer og anser for en model for Nordirland og andre områder med spændinger mellem folkeslag. Den danske sommerhusprotokol medvirker til det gode forhold mellem danskere og tyskere. Uden den ville de bedst beliggende huse blive købt op, fordi prisen for et tysk sommerhus er flere gange højere end hos os.
De overgangsordninger, der er aftalt med ansøgerlandene, inviterer til unødig splid og vil skabe mange nej-stemmer ved folkeafstemningerne.
Min gruppe har forskellige holdninger til udvidelsen. Den danske Junibevægelse er stærkt kritisk over for de vilkår, vi byder ansøgerne, men vi vil her i salen stemme ja, fordi vi respekterer ansøgerlandenes egne afgørelser. Vi håber, de mange nye demokratier kan puste demokratisk liv i os, så vi kan få et slankere, mere frit, åbent og decentralt Europa for alle.
Med større fleksibilitet kunne Bulgarien og Rumænien også komme med. Det er lidt trist at se dem skilt fra, fordi de har været holdt nede i fattigdom i et langt længere tidsrum.

Vanhecke (NI).
Hr. formand, vi har selvfølgelig altid været tilhængere af et forenet og stærkt Europa, hvor hvert europæisk folk har sin plads og kan bevare sit kulturelle særpræg. Det gælder også for Østeuropas folk, som i årtier har levet under det kommunistiske åg, og som i årtier ikke kunne regne med solidaritet fra nogen som helst på denne halvkugle eller fra en eneste af de politiske familier på denne halvkugle, som jo nu alle fører det store ord. Jeg er derfor ikke principielt imod europæisk udvidelse, selvfølgelig under forudsætning af at det er en europæisk udvidelse og ikke en lille asiatisk udvidelse med et land som Tyrkiet, som hverken geografisk, historisk, politisk eller kulturelt hører med til Europa. Jeg er imidlertid imod den overilede og dogmatiske udvidelse, som forberedes i dag. Jeg er bange for, at en sådan udvidelse risikerer at medføre store sociale, økonomiske, kulturelle og samfundsmæssige problemer. Der vil opstå problemer både i de nuværende medlemsstater, som uden tvivl på ny vil blive konfronteret med en stor indvandringsstrøm, og i kandidatlandene, når deres højtuddannede folk såsom ingeniører, læger, sygeplejersker, bygningshåndværkere osv. af finansielle grunde utvivlsomt vil forlade deres land for at finde et bedre betalt job et andet sted i Europa.
Hvis fri bevægelighed for personer, varer og kapital i virkeligheden både i Østeuropa og her vil medføre større fattigdom, mere indvandring, mere kriminalitet og større rodløshed, skal de ansvarlige politikere først tænke over, hvordan denne harmoniseringsproces kan forløbe mere harmonisk. Lad os derfor lige tænke os om, lad os gå i gang med denne udvidelse, men lad os indrømme, at på nuværende tidspunkt, i dag, er fri bevægelighed for personer endnu ikke mulig. Ellers risikerer vi at lægge en tidsbombe under Europa, som måske vil eksplodere hurtigere, end vi selv tror, eller for at sige det med Lafontaines ord: Lad os sørge for, at Europa ikke går samme tragiske skæbne i møde, som den frø, der engang drømte om meget hurtigt at blive til en okse.

Brok (PPE-DE)
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, jeg vil gerne takke Kommissionen for, at den har forberedt denne dag i de seneste måneder på fremragende vis og på baggrund af alt det, vi p.t. eller hidtil har kunnet analysere, stiller et forslag, der er bæredygtigt, så bæredygtigt, at beslutningerne om at invitere 10 lande med i EU kan blive truffet til december. Som formand for det ansvarlige udvalg kan jeg sige Dem, at vi træffer forberedelserne til, at det parlamentariske forløb kan foregå så hurtigt, at der ikke opstår nogen forsinkelse fra Europa-Parlamentets side, således at den planlagte frist for undertegnelse af traktaterne kan overholdes. Jeg er overbevist om, at Europa-Parlamentet som helhed kommer til at skrive under på et positivt resultat.
Dette er et stort øjeblik, men arbejdet er ikke slut med dette store øjeblik, da der forestår vanskelige forhandlinger indtil december. Det skal stå klart, at vi ikke kan tage tiltrædelseslandene som gidsler for problemer, vi ikke har i den ene eller den anden EU-medlemsstat. Det skal stå klart for os, at man skal gennemføre reformer på områder som landbrugspolitikken, men at disse reformer ikke må skabe et alibi for forsinkelser. Det interne forløb i EU skal udformes således, at man ikke opfinder nye grunde til forsinkelser. Derfor opfordrer vi også medlemsstaternes regeringer til at nå til enighed hurtigst muligt på bestemte områder - landbrugspolitikken og finansieringen - hvor man endnu ikke er enig, således at det ikke skyldes os, at der optræder forsinkelser i EU-udvidelsesprocessen.
Det omfatter f.eks. også, at vi forsøger at løse Cypern-spørgsmålet således, at der ikke opstår nye spændinger og samtidig forsinkelser. Efter min mening står vi nærmest over for cirklens kvadratur, men også her forekommer det mig at være et problem, der kan løses. Det skal stå klart, at der ikke findes nogen kraft uden for EU blandt tiltrædelseslandene, der er berettiget til at øve indflydelse på køreplanen for udvidelsen, uanset hvilket land der er tale om. Der er mange anliggender, hvor vi også skal være bevidste om dette, uanset hvilken retning der er tale om.
Det er dog efter min mening også nødvendigt, at tiltrædelseslandene fortsætter deres bestræbelser, og jeg vil gerne takke Kommissionen for, at den lægger så stor vægt på gennemførelsen via passende administrative og retslige strukturer. Tiltrædelseslandene har stadig et stort stykke arbejde foran sig, før tiltrædelsen bliver en realitet i 2004. At gennemføre EU-lovgivning i national lovgivning er ikke nok! Der skal også være en evne til at gennemføre tingene i praksis. Til det formål skal der ydes den nødvendige hjælp, til det formål skal der imidlertid også gøres de nødvendige bestræbelser. Det kan ikke være slut med bestræbelserne i december, for så havner vi i en meget vanskelig situation. Det betyder også, at det skal stå klart, at vi har en retsorden, også i forholdet til Den Tjekkiske Republik, der ikke tolererer diskriminering.
Fremover kan en EU-borger ikke blive diskrimineret, uanset årsag. Formålet med EU er ikke at kompensere for fortiden, men derimod at starte på ny, at bryde voldsspiralen i Europa, og det kræver, at alle er parate til at bidrage til denne nye start. Jeg håber, at relevante rapporter, som er udarbejdet på foranledning af Europa-Parlamentet, bliver overholdt fra alle sider, og at lejligheden benyttes til at forbinde dette med passende tegn, fagter og handlinger, så det kan fungere i praksis.
Lad mig komme med endnu et par ord, der egentlig skulle udgøre den længste del af min tale. Vi må selv lave vores lektier, vi er heller ikke selv klar til udvidelsen endnu. Derfor skal konventet blive en succes, hvad angår en europæisk forfatning til næste år, fordi det er en forudsætning for et velfungerende større fællesskab, og derfor må vi gøre os særlige bestræbelser.
Poos (PSE).
Hr. formand, Kommissionen bekræfter i sin meddelelse om status for tiltrædelsesforhandlingerne, at Cypern deltager i den første bølge af tiltrædelser som besluttet på topmødet i København. Jeg vil gerne takke Kommissionen og særligt hr. kommissær Verheugen for forslaget, som fuldt ud opfylder Europa-Parlamentets forventninger, og som ikke burde komme bag på nogen. Under hele forhandlingsprocessen har man faktisk kunnet konstatere en perfekt overensstemmelse omkring de grundlæggende elementer i den cypriotiske sag imellem Kommissionen og Europa-Parlamentet. Det kommer også frem i dag, at tiltrædelsesforhandlingerne med Republikken Cypern har været en kraftig katalysator for FN's bestræbelser på at løse øens politiske uoverensstemmelser i henhold til international lovgivning. Selv om intet til dato er afgjort, og på trods af truslerne om annektering og krise fra Ankara, fastholder det seneste kommuniké fra FN's generalsekretær tanken om, at det er muligt at nå en politisk rammeløsning inden årets udgang. Europa-Parlamentet har i sine seneste resolutioner fastlagt nogle klare betingelser for et sådant arrangement, som giver Cypern mulighed for fuldt ud at opfylde sine forpligtelser som medlem af EU. Republikken Cypern skal råde over en central regering samt et parlament, som sikrer kontrollen hermed, og som er i stand til at træffe alle beslutninger inden for rammerne af traktaten og tage del i dens politikker. Den bør endvidere sikre menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder på hele øens territorium. Civilbefolkningens opvågning og de opinionsundersøgelser, som er foretaget på Nordcypern, bekræfter, at en proeuropæisk politik også støttes af hovedparten af den tyrkisk-cypriotiske befolkning. Jeg fremsætter derfor det håb, at en stærk politisk vilje vil gøre det muligt at overvinde de bestående forhindringer, og at Unionens kræfter vil vinde over splidens. Hvis denne politik skulle slå fejl eller blive forhindret af ekstern indblanding, bør Det Europæiske Råd i København træffe sine afgørelser i overensstemmelse med Helsinki-konklusionerne.

Maes (Verts/ALE).
Hr. formand, de herrer kommissærer, i Flandern har vi siden det 19. århundrede drømt om at være flamlændere og blive europæere. Med tiltrædelsen af 10 nye lande bliver det europæiske område med fred og stabilitet større. Dermed bliver området med menneskerettigheder og demokrati større. Det er der grund til at glæde sig over. Kandidatlande er blevet kraftigt tilskyndet til at foretage de nødvendige forandringer. Vi har imidlertid ikke selv gjort os lige så store bestræbelser for kraftigt at foretage de forandringer, som er nødvendige for at skabe dette virkelige Europa.
Tidligere udvidelser har vist, at velfærden er steget, både i de pågældende lande og for EU-borgerne. Hr. Prodi har sagt, at der vil blive kompenseret for udgifterne, men det er ikke alle vores borgere overbevist om. Tværtimod vil det koste mod og overtalelsesevne at fjerne følelserne af usikkerhed og frygt, især i en tid med økonomisk recession.
Desuden er der stadig mangler i systemet. Hr. Prodi nævnte selv svig, korruption og menneskehandel. Der blev talt om problemerne i forbindelse med Cypern og om Polens interne problemer. Endvidere er der diskussionen om Tyrkiet, som overskygger det hele. Vi må ikke skabe falske forventninger. Derfor er det nødvendigt, at vi også siger til vores borgere, hvad det gælder om.
Vi regionalister og folk uden stat er meget lydhøre over for de problemer, der stadig eksisterer med diskriminering af folk og kulturelle mindretal. Vi er lydhøre over for den manglende erkendelse af regionale og historiske realiteter i de forskellige tiltrædelseslande. Alt dette får os til at stille spørgsmålet, om vi endnu har tid og midler til at rette op på disse ting, inden tiltrædelsen føres ud i livet. Men vi siger i dag ja til tiltrædelsen, fordi det ville være et fjendtligt signal, hvis vi sagde nej, selv om vi netop drømmer om dette område med fred og stabilitet.

Abitbol (EDD).
Hr. formand, for EU er udvidelsen en chance, uden tvivl den sidste, så længe Unionen samler på fejltagelser på alle andre områder. Men ingen, hverken kandidatlandene eller især De 15, er rede til at acceptere specielt de økonomiske konsekvenser af udvidelsen. Hr. Prodis Kommission har ikke været sin opgave voksen, og vi ser udmærket, at ønsket om at vinde frem og slå sit mandat fast som formand for Europa-Kommissionen har vundet over enhver anden overvejelse.
Vi ønsker en familieforøgelse, men vi har ikke bygget til huset. Tværtimod har alle siden Nice-topmødet koncentreret sig om deres egne indflydelsesområder. Så vi må have modet til at sige, at udvidelsesbeslutningen skal udsættes. Princippet er på plads. Men man må udsætte beslutningen, i det mindste indtil f.eks. Det Europæiske Konvent foreslår de 25 stater en ny, fælles konstruktion og nye spilleregler. Beslutningen skal ikke træffes i København til december, men i Athen eller i Rom til næste år, hvilket ikke vil medføre forsinkelser i medlemslandenes tiltrædelse, såfremt beslutningen er positiv.
Derfor stemmer jeg for Kommissionens rapport. Jeg vil bare ønske tillykke med, at den har lukket døren i for Tyrkiet, hvilket er en beslutning, som forøvrigt i bund og grund er lige så uforståelig som den, der åbnede samme dør for Tyrkiet.
Raschhofer (NI).
Hr. formand, kære kolleger, udvidelsen vil forandre Europa betydeligt. Netop derfor er det så vigtigt med høj kvalitet i forberedelserne. Kommissionen giver i dag grønt lys for optagelsen af 10 lande. Samtidig erkender den, at det ikke er alle kriterier, der er opfyldt i dag. I lyset af dette aspekt kommer den parisiske avis Le Figaro ind på "den ubehagelige følelse af at springe ud i det blå uden faldskærm". Så vidt ville jeg ikke gå, men der er mange uafklarede, følsomme spørgsmål. Der er stikord som finansiering, som Cypern, som Benes-dekreter. Jeg er mere end skuffet over den tjekkiske holdning, over, at man ikke engang vil tale. Europa betyder at tale med hinanden! Jeg er skuffet over Kommissionens holdning. Hvilket værdifællesskab vil Unionen være fremover, hvis den bare accepterer en lov, der ikke straffer mord?
Jeg har talt om kløfter. De danner et grundlag, ikke kun på grund af fordelene, men også muligheden for at udvide zonen af sikkerhed og stabilitet og overvinde Europas deling. Udvidelsen er Europas politiske forsoningsidé, det er den store chance!
Oostlander (PPE-DE).
Hr. formand, 13 år efter befrielsen af Central- og Østeuropa og efter seriøse forhandlinger i en række år har vi nu nået det næstsidste stadium inden tiltrædelsen af otte nye medlemsstater fra denne region plus to fra Middelhavsområdet. De kandidatlande, som forventes at deltage i valgene til Europa-Parlamentet som fuldgyldige medlemmer i 2004, vil snart kunne sende observatører til Parlamentet. Det glæder vi os meget til. Det resultat, som Kommissionen forelægger os, fortjener en hjertelig lykønskning, især den hovedansvarlige herfor, kommissær Verheugen.
Vi sagde i sin tid i Parlamentet, at der skal være få og korte løse ender. Det er da også tilfældet med overgangsperioden, med undtagelse af miljøområdet, af forståelige grunde.
Når vi ser tilbage på 1989, husker vi stadig den almindelige begejstring over, at folk, der i lang tid havde været undertrykt, vendte tilbage til Europa. Denne begejstring findes stadig i vid udstrækning her. Så meget desto mere pinligt er det derfor at se, hvordan denne tilbagevenden i nogle ministerier er blevet til et lutter pengespørgsmål. Nogle har stadig den falske, men hårdnakkede tro på, at EU, og i særdeleshed tiltrædelsen af nye medlemsstater, skulle være dyr og ville kræve store ofre fra vores side. Desuden er der nogle fremmedfjendske instinkter, som der skamløst spekuleres i.
Sandheden, nemlig at EU kun koster 1,27% af BNI, at der gennem interne besparelser er frigjort 0,14% til udvidelsen, at sagen er bragt i orden i Berlin og fastlagt indtil 2006, og at hele budgetproceduren således forløber smertefrit, er næsten umulig at videreformidle. Hvis den endelig siver ind, er der altid et eller andet finansministerium, som ved at skitsere de værste scenarier kombineret med stærke overdrivelser og tendentiøse gengivelser af tal er rede til på ny at vække skjult angst, sætte udvidelsen i et dårligt lys og endda bruge kandidatlandene som forhandlingsobjekter i den politiske kamp med andre medlemsstater om reformen af landbrugspolitikken. Det er at overtræde anstændighedsreglerne.
Den omhu, hvormed Kommissionen har optrådt på Rådets vegne, kommer bl.a. til udtryk i den holdning, at den vedvarende, bæredygtige gennemførelse af forhandlingsresultaterne foreløbig skal overvåges. Der vil i de kommende år sikkert være grund til at komme nogle nye medlemsstater til hjælp eller til at vise dem den rette vej, især administrativt. Hvad de allerede har opnået, er faktisk fantastisk.
Vi har allerede set en sådan klausul under forberedelsen af Amsterdam-traktaten. Dengang indførte vi den famøse artikel, som endda omhandler sanktioner, hvis et medlem begår fejl med hensyn til retsstaten og demokratiet. Denne artikel gælder for os alle. Som det ofte er konstateret videnskabeligt, bl.a. af vores afdøde kollega Burenstam Lindner, medfører udvidelser økonomisk set altid fordele for alle involverede parter, flere for de nuværende end for de nye medlemmer. Men vigtigere er den fordel, der opnås i form af en mere retfærdig og mere fredelig retsorden i Europa og etableringen af et europæisk værdifællesskab. Også det kan de nye medlemmer i høj grad bidrage til. Jeg håber, at den samme ånd, som herskede ved begyndelsen af integrationen af Europa, også vil inspirere de nye og gamle medlemsstater i fremtiden.

Swoboda (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Kommissionen, hr. kommissær, kære kolleger, Kommissionens rapport indeholder megen optimisme, men også megen realisme. Jeg giver kommissær Verheugen ret: Der er sket meget, men der er stadig meget, der skal ske, hvad angår reformer, og netop vi parlamentsmedlemmer må studere og vurdere rapporterne med både visioner og nøjagtighed, ligesom vi også skal kontrollere forhandlingsresultaterne. Jeg vil gerne sige nu: Uden flere bestræbelser på at skabe det indre marked, på at integrere mindretal - f.eks. romani- og sintibefolkningen - og på at gennemføre retsstatsprincipperne vil udvidelsen helt sikkert ikke lykkes. I denne forbindelse vil jeg dog også sige, at det er op til os at udvise den adfærd, der er egnet til at bygge bro.
Nu er der allerede nogen, der har været inde på Benes-dekreterne. Jeg er meget glad for de undersøgelser, der har fundet sted på Europa-Parlamentets foranledning, og som giver udtryk for, at der ikke er nogen retlige hindringer for Den Tjekkiske Republiks tiltrædelse. Samtidig siger jeg, at det ville være tjenligt for forhandlingsklimaet og beslutningerne, hvis den tjekkiske regering havde mod til at afklare situationen og på den måde bidrage med en ny vurdering af Benes-dekreterne set fra et moderne synspunkt, men ikke som et krav, som en betingelse, men som et tilbud.
Lad mig komme med endnu en bemærkning som tidligere ordfører for Tyrkiet. Jeg forstår, at mange i Tyrkiet, især proeuropæiske kræfter, er skuffede over Kommissionens forslag, da der ikke nævnes en fast dato for tiltrædelsesforhandlinger. Jeg forstår og støtter dog Kommissionen i dens holdning og ser det også som en stor chance for Tyrkiet, hvis landet ikke blot stirrer sig blind på en sådan mulig dato, men derimod er parat til at arbejde med EU hen imod et ægte økonomisk og politisk partnerskab mellem EU og Tyrkiet, indtil en tiltrædelse bliver mulig. Kommissionens forslag er en start. Der kan gøres mere endnu, og det kan vi arbejde på sammen i de kommende måneder.
Jeg er i dag blevet spurgt om følgende: Hvad skal jeg sige til mine medborgere? Hvad betyder dette forslag fra Kommissionen? Jeg vil sige, at det betyder et ja til tiltrædelse, et ja til tiltrædelse i 2004. Det betyder imidlertid også, at det er op til landene selv, om de vil sidde med hænderne i skødet, eller om de er parate til at arbejde videre med reformerne. Jeg håber, at alle kandidater er parate til at arbejde videre med de nødvendige reformer.
Prodi
Hr. formand, jeg vil blot rette en tak til Parlamentet for dets store og oprigtige støtte til vores arbejde med endelig at gøre udvidelsen til virkelighed.
Uden Europa-Parlamentets støtte ville vi ikke have kunnet nå de målsætninger, som vi har nået, og ud over Europa-Parlamentet vil jeg gerne takke kandidatlandenes parlamenter. Jeg har været til stede flere gange under de arbejdsmøder, som de har afholdt for at forberede udvidelsen, og jeg kan forsikre Dem for, at man aldrig før i historien har set en så indgående og vigtig demokratisk proces, som der er så stor enighed om. Det er virkelig et godt tegn, at denne udvidelse begynder med en så stærk og flot demokratisk vilje, som man er så enig om.

Haarder
. Hr. formand, i mit tidligere indlæg udtrykte jeg stor taknemmelighed over for Kommissionen. Jeg vil gerne tilføje en stor tak til dette Parlament og til Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, som hurtigt traf beslutning, med meget bred enighed, om at støtte dette udvidelsesprojekt. Parlamentet viste vejen, og i dag kan Parlamentet se resultatet. Det vil jeg godt kvittere for. Jeg har hørt mange debatter i dette hus, men aldrig har jeg oplevet en så massiv enighed om et så perspektivrigt projekt, som det vi her skubber videre ad sporet.
Der var selvfølgelig én stemme, som var anderledes, og da jeg er den eneste dansker, der taler i dag, vil jeg gerne give lidt forbrugeroplysning til irske vælgere. I Danmark er ingen overrasket over, at hr. Bonde nu fører kampagne imod den ny traktat. Han har ført kampagne imod samtlige traktater. Han var imod under den kolde krig, hvor han var imod alt, hvad der styrkede de vestlige demokratier mod de kommunistiske diktaturer. Han var mod dansk tilslutning til EF. Han var imod, da vi stemte første gang om Maastricht-traktaten. Han var imod, da vi stemte anden gang om Maastricht-traktaten. Han førte kampagne mod Amsterdam-traktaten, og nu fører han kampagne mod Nice-traktaten.
Det er for så vidt en ærlig sag, men der er uærligt, hvis ikke de irske vælgere er klar over, at de ved at støtte hr. Bonde støtter en, som er imod det hele, og som har været imod hver eneste stump af europæisk samarbejde. Det synes jeg bare lige, jeg ville have lov at sige, hr. formand. Undskyld.

Berthu (NI).
Vi glæder os over at konstatere, at forhandlingerne med de 10 kandidatlande vil kunne lukkes ved udgangen af året for tiltrædelse til EU i begyndelsen af 2004.
Vores glæde er imidlertid farvet af nogle ærgrelser. Tiltrædelserne vil blive ledsaget af et uløseligt virvar af flere hundrede undtagelses- eller overgangsforanstaltninger og slet skjulte trusler fra Kommissionen imod kandidaterne, nemlig en annoncering allerede nu af en eventuel meddelelse af "præventive varslingsskrivelser" til de stater, som ikke indretter sig hurtigt nok, og endda af stævninger til at møde for EF-Domstolen i Luxembourg. Velkommen til et disciplinært Europa!
Hvis det var det, der var meningen, havde det været bedre, som vi foreslog, at få disse stater til allerede i 1990 at tilslutte sig en stor europæisk, politisk sammenslutning med variabel geometri i de fælles politikker og eventuel gradvis tiltrædelse for nogles vedkommende. Så ville vi ikke i dag stå over for den umulige ligning, som forsøger at gøre en monolitisk organisation lig med diversitet. Og vi ville ikke i dag være tvunget til på det skammeligste at efterlade Bulgarien og Rumænien i vejsiden.
Men måske vil denne model på ny vise sig hensigtsmæssig. Vi bør anmode konventet og konventets formand Valéry Giscard d'Estaing om at undersøge det omhyggeligt.
Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Irak.
Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne takke for lejligheden til endnu en gang at drøfte dette meget aktuelle og vanskelige emne med Europa-Parlamentet. Som jeg sagde under sidste forespørgsel om Irak d. 3.-4. september, falder denne forhandling på et tidspunkt, hvor der er stor international opmærksomhed og debat om politikken i forhold til Irak.
Da jeg sidst var her, gjorde jeg med brede penselstrøg rede for udviklingen i situationen siden Golfkrigen. Jeg fremhævede, at EU's holdning er klar. Den blev udtrykt i en erklæring fra formandskabet den 20. maj i år, hvori det fastslås, at EU opfordrer Irak til ufortøvet at efterleve resolutionerne, herunder navnlig, at våbeninspektørerne skal kunne vende tilbage som forudset i Sikkerhedsrådets resolution 1284. I denne forbindelse ser EU positivt på møderne mellem repræsentanter for FN og Irak. Vi støtter uden forbehold alle Sikkerhedsrådets og FN's generalsekretærs bestræbelser. Denne holdning blev bekræftet på det uformelle EU-udenrigsministermøde den 30.-31. august i Helsingør og ligeledes på udenrigsministermødet den 30. september og 1. oktober i Bruxelles. EU byder desuden vedtagelsen af Sikkerhedsrådets resolution 1409 af 14. maj velkommen, det vil sige resolutionen om revision af oil for food-programmet.
I dag vil jeg med denne gennemgang in mente primært tale om den aktuelle udvikling omkring Irak, med særlig vægt på forhandlingerne i Sikkerhedsrådet om en ny resolution samt forhandlingerne med Irak om våbeninspektørernes tilbagevenden.
Der pågår for øjeblikket forhandlinger mellem de permanente medlemmer af Sikkerhedsrådet om en ny resolution vedrørende Irak på grundlag af et amerikansk udkast. USA ønsker en resolution, som skærper og præciserer kravene til Irak i forhold til tidligere resolutioner, sætter kortere tidsfrister på Iraks efterlevelse af kravene samt giver mandat til en eventuel militær indsats i tilfælde af, at Irak ikke opfylder kravene. USA har fastslået, at man ønsker, at våbeninspektørerne skal have ubetinget adgang til alle områder, herunder også de såkaldte præsidentpaladser.
To emner står helt centralt, nemlig spørgsmålet om et fornyet mandat fra Sikkerhedsrådet om magtanvendelse, samt den ubetingede, fri og uhindrede adgang for våbeninspektørerne til alle installationer og områder i Irak, herunder også de præsidentielle områder, altså paladserne.
Fra EU's side er vi tilfredse med, at Irak-spørgsmålet stadig fastholdes i FN's Sikkerhedsråd. Det er forhåbningen, at Sikkerhedsrådet vil nå frem til en enig holdning i sagen.
Chefen for FN's våbeninspektører, svenskeren Hans Blix, og generaldirektør El Baradei fra IAEA, der står for undersøgelserne vedrørende Iraks atomvåbenprogram, har drøftet de praktiske arrangementer i forbindelse med våbeninspektørernes betingelsesløse tilbagevenden med repræsentanter for Iraks regering i Wien den 30. september og 1. oktober. Der er tilsyneladende opnået enighed om en række spørgsmål, baseret på kravene til Irak i de allerede vedtagne sikkerhedsresolutioner. Dog udestår spørgsmålet om adgang til de præsidentielle områder fortsat.
Derudover er der udestående spørgsmål omkring, hvorledes våbeninspektørerne kan vende tilbage, bl.a. hvordan irakere kan afhøres af UNMOVIC samt, hvorledes der skal rapporteres af UNMOVIC, det vil sige FN's våbeninspektion. Våbeninspektørerne vil formentlig ikke blive sendt til Irak, før en ny resolution er vedtaget og accepteret af Irak.
Det er stadig for tidligt at fastslå indholdet af en ny resolution. Men det er centralt, at der etableres et inspektions-regime, som er effektivt og troværdigt. EU lægger vægt på, at FN-sporet følges, både for at sikre bred international støtte til afvæbningen af Irak og af hensyn til det multilaterale samarbejdes og Sikkerhedsrådets troværdighed og gennemslagskraft. Det er på den baggrund positivt, at den amerikanske Præsident George Bush på ny i sin tale i går betonede USA's beredvillighed til at følge FN-sporet.
Formand, så mange var ordene; jeg vil gerne sige her til slut, at det naturligvis havde været bedre, om denne debat havde fundet sted på et tidspunkt, hvor hr. Solana kunne være tilstede. Men da Parlamentet insisterede på at gennemføre forhandlingen under alle omstændigheder, accepterede jeg den kraftige opfordring fra formanden til at deltage her.

Patten
. (EN) Hr. formand, jeg har allerede talt om Irak to gange i Parlamentet. Mit sidste indlæg var for blot en måned siden, den 4. september, lige efter det uformelle EU-udenrigsministermøde i Helsingør. Irak har lige siden været det vigtigste emne i den politiske debat, selv om der ikke er meget, som Kommissionen kan tilføje til det, der allerede er sagt eller skrevet om i pressen.
Den mest opmuntrende udvikling, der er sket, siden jeg sidst talte, har været præsident Bushs tale, som jeg overværede på FN's Generalforsamling den 12. september. Formandskabet henviste endvidere til den tale, som han netop har holdt i Cincinnati. Det var naturligvis vigtigt, fordi hr. Bush signalerede Bush-regeringens ønske om at følge FN-sporet, hvis det er muligt, for at håndtere den trussel, som det irakiske regime udgør. Regeringsledere fra alle dele af verden har støttet den amerikanske beslutning, og praktisk talt alle har lagt stærkt pres på Irak om at efterleve FN-resolutionerne. Af særlig relevans er omfanget af den arabiske verdens fornyede diplomatiske bestræbelser på at lægge pres på Irak for at få genoptaget inspektionerne. Det stigende pres har helt klart været medvirkende til Saddam Husseins tilbud om at genoptage inspektionerne, selv om hans tilbud er tvivlsomt. Vi har oplevet situationen før og været vidne til, at Saddam Hussein har trukket løfter tilbage, som under alle omstændigheder er givet med alle mulige forbehold.
EU bifalder præsident Bushs beslutning om at løse problemerne med Irak i FN-regi. Som Union mener vi, at det er langt den bedste og uden sammenligning mest effektive løsning. Der er ingen reelle alternativer til FN-systemet, der bygger på værdier og internationale regler, som er fastsat af regeringsledere i hele verden for at bevare den globale fred. Det er den bedste måde at forsøge at undgå eventuelle katastrofale følger af spredte unilaterale handlinger, som skal forestille at kunne "løse" regionale konflikter. Løsning af problemerne via FN giver en form for legitimitet og moral i forbindelse med de foranstaltninger, som det kan være nødvendigt at træffe.
Inden for de seneste uger har en af medlemsstaterne - den, som jeg bør kende bedst - offentliggjort en detaljeret rapport om Iraks kemiske, biologiske og muligvis nukleare våben og anvendelsesmetoder. Rapporten afdækker den risiko, som disse våben udgør for den regionale stabilitet i Mellemøsten. Vi har også set rapporter fra en række kvalificerede institutioner om det irakiske regimes trussel mod den globale sikkerhed. I alle rapporterne konkluderes det, at Saddam Husseins forsøg på at genopruste har gode vilkår på grund af den manglende tilstedeværelse af våbeninspektører i de seneste fire år. Jeg vil for resten gerne understrege, at våbeninspektørerne har gjort et bedre stykke arbejde, end de får æren for.
Man kan måske diskutere, hvor stor en fare disse masseødelæggelsesvåben udgør, men der kan vist ikke være nogen diskussion om eksistensen heraf.
Der er i øjeblikket drøftelser med og mellem EU-stater om betingelserne for en ny resolution fra Sikkerhedsrådet, der skal bane vejen for våbeninspektørernes betingelsesløse tilbagevenden til Irak. Som de ærede medlemmer er klar over, er der forskellige muligheder under overvejelse, nogle af disse på opfordring af medlemsstaterne.
Som formandskabet har understreget, drøftede de europæiske ministre senest situationen i Irak på Rådets møde (almindelige anliggender) mandag den 31. september. De gentog den holdning, der blev fastsat en måned tidligere i Helsingør, herunder det overordnede mål med eliminering af masseødelæggelsesvåben, våbeninspektørernes betingelsesløse tilbagevenden med uhindret adgang til alle dele af Irak samt nødvendigheden af fortsat at holde øje med situationen i overensstemmelse med FN's retningslinjer.
På baggrund af det intensiverede internationale diplomati mener jeg - og jeg håber, at Parlamentet deler min opfattelse - at følgende skal tages i betragtning:
For det første har ledere i hele verden gentaget deres anmodning om en multilateral reaktion på udfordringen i Irak. De har klart og tydeligt argumenteret imod en unilateral reaktion som alternativ. Og ikke blot vores regeringsledere, men også vores borgere, har den holdning, at et multilateralt samarbejde er den bedste måde at løse problemerne i Irak på. Nye meningsmålinger i Europa og USA og offentlige demonstrationer viser, at borgerne ønsker, at beslutninger om Irak skal træffes i FN-regi.
For det andet er hovedårsagen for enhver FN-indgriben en reel trussel mod det internationale samfund fra et farligt regimes masseødelæggelsesvåben. Der er en reel og begrundet bekymring om både anvendelse og udvikling. Der har endda været rygter om, at disse våben bliver videregivet til terrorgrupper, selv om troværdige realistiske offentlige personer, som f.eks. Brent Scowcroft, sikkerhedsrådgiver for præsident Bush, har udtrykt skepsis på dette punkt. Andre mener, at der er forbindelser mellem Irak og terrororganisationer som al-Qaeda. Jeg har ikke kendskab til overbevisende dokumentation herfor, men jeg har måske overset noget.
Forebyggende intervention er ikke en ny opfindelse. Det internationale samfund besluttede f.eks. at intervenere i Kosovo af humanitære årsager. Konceptet humanitær intervention blev støttet af FN's generalsekretær, Kofi Annan, i en fantastisk tale for tre år siden. Det internationale samfund har gennem aktionerne i Kosovo gjort klart, at det ikke længere er muligt for verdens ledere at gemme sig bag deres nationale suverænitet for at gøre præcis det, de måtte ønske, inden for egne grænser. Det internationale samfund har indset, at menneskerettighederne skal respekteres i alle stater. Det er et velkomment fremskridt.
Det fremgår imidlertid klart af debatten i verden, at vi må fastsætte en ramme for international ret for at være forberedt på situationer som denne. Irak adskiller sig ikke fra andre følsomme sager. Bør vi ikke følge vores principper i beslutningen om internationale tiltag og identificere de omstændigheder, der kan retfærdiggøre international intervention, når der er en decideret fare, enten inden for staternes suverænitet eller uden for grænserne? De internationale regler, som mere eller mindre har eksisteret siden Westfalen-traktaten - som læsere af dr. Kissingers værker vil vide - holder ikke længere. Men jeg har svært ved at tro, at et acceptabelt alternativ ikke ville hvile på FN-principper og -procedurer.
For det tredje er jeg sikker på, at man vil tage højde for alle muligheder i overvejelsen af en ny resolution. Det internationale samfund skal overveje rammerne for Sikkerhedsrådets resolution eller resolutioner om Irak. Men de skal også overveje muligheden for manglende overholdelse. Det er et meget vigtigt generelt spørgsmål, fordi det hænger sammen med troværdigheden af et multilateralt system. FN's og Sikkerhedsrådets autoritet skal opretholdes, vi har jo oplevet, at deres resolutioner ignoreres igen og igen. I dette tilfælde er det Irak, der ignorerer dem, men der er også andre, som ignorerer resolutionerne. Vi har nået det punkt, hvor problemerne med manglende overholdelse af FN-resolutioner skal løses objektivt, seriøst og konsekvent.
Jeg håber, at vi ser en udvikling i løbet af de næste måneder og genoprettelse af FN's autoritet med gavnlige virkninger for Irak, landets regioner og hele verden. Så kan vi målrette vores bestræbelser mere effektivt på den blodige krise i Mellemøsten. Jeg kan kun sige, at jeg vil finde ethvert alternativ hertil meget bekymrende.
Salafranca Sánchez-Neyra (PPE-DE).
Hr. formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg har lyttet meget opmærksomt til redegørelserne fra formanden for Rådet og fra kommissær Patten, og jeg vil forud for mit indlæg understrege, at uanset om Saddam Husseins regime har masseødelæggelsesvåben eller ej, er jeg overbevist om, at det er til fare for den internationale fred og sikkerhed, og det er ikke indbildning, vi så det under invasionen af Kuwait, og vi kan fortsat se det med de gentagne og provokerende overtrædelser af FN's Sikkerhedsråds resolutioner.
Det betyder naturligvis ikke, at EU og det internationale samfund skal reagere uovervejet eller uhensigtsmæssigt. Jeg mener, at vi bør være meget forsigtige med vores reaktion, for det er klart, at det internationale samfunds reaktion, støttet af EU, kunne få følger for forbindelserne med den arabiske verden, og den kunne også, som hr. Patten sagde, få meget klare og direkte følger for konflikten i Mellemøsten.
Hr. formand, de initiativer, som jeg ville foreslå på vegne af min politiske gruppe, følger helt klart hr. Pattens linje. Det er indlysende, at med EU's værdier om fred, forståelse, harmoni og solidaritet bør magtanvendelse være den sidste udvej.
Derfor er det klart, at alle politiske, diplomatiske og handelsmæssige muligheder skal være opbrugt, men det er også klart, hr. formand, at FN's inspektører skal garanteres fri, uindskrænket og ubetinget adgang, så de kan udføre deres opgave, som består i at konstatere, om der findes masseødelæggelsesvåben eller ej. Og det er også klart, at det internationale samfunds krav og beslutsomhed skal tages i betragtning, så det internationale samfund og selve FN-systemet i tilfælde af, at FN's resolutioner ikke overholdes, kan reagere hensigtsmæssigt for at overvåge og kræve, at disse resolutioner overholdes.
Dette spørgsmål om legitimiteten, eller om nødvendigheden af legitimiteten af FN's Sikkerhedsråds godkendelse af, at der iværksættes en militæraktion, er netop et af de spørgsmål, som vi diskuterede i Udvalget om Udenrigsanliggender i går, da vi stemte om en beslutning om terrorisme. Og det var meget interessant, for under afstemningen mødte NATO's generalsekretær, hr. Robertson, op, og på spørgsmålet om, hvorvidt det var nødvendigt, at FN godkendte en NATO-aktion, sagde han, at selv om det var ønskværdigt, mente han, at et mandat fra Det Nordatlantiske Råd var tilstrækkeligt til, at NATO kunne træde i aktion.
Denne debat, hr. formand, er ikke værdiløs, for når EU's hurtige udrykningsstyrke på et tidspunkt er klar til at træde i aktion, kan vi, hvis vi er nødt til at have FN's godkendelse til, at styrken kan løse en Petersberg-opgave, risikere, at et medlem af Sikkerhedsrådet med stemmeret kan forpurre en eventuel aktion, som skulle udføres af EU's hurtige udrykningsstyrke.
Jeg vil gerne understrege betydningen af denne debat, for den er efter min mening relevant i denne tid, navnlig i lyset af begivenhederne den 11. september, og det er klart, at vi skal gøre fremskridt på en lang række områder inden for sikkerheds- og forsvarspolitikken.
Vi skal vurdere, om EU's hurtige udrykningsstyrke er forenelig med USA's initiativ om oprettelse af en hurtig udrykningsstyrke inden for rammerne af NATO, vi skal undersøge, i hvilket omfang vi kan gøre brugen af NATO's infrastruktur forenelig i forbindelse med EU-aktioner på forsvarsområdet, vi skal beskytte EU's evne til at træffe selvstændige beslutninger på forsvarsområdet, og vi skal løse problemet med militærudgifter, eller rettere sagt, vi skal træffe en informeret beslutning om, hvorvidt vi ønsker at bruge flere penge eller bruge pengene bedre.
Hr. formand, det er meget relevante emner i den aktuelle sammenhæng. Begivenhederne den 11. september kræver et svar fra det internationale samfunds side, for i betragtning af de trusler og problemer, som den internationale terrorisme forårsager, skal vi alle give et svar, og inden for EU skal svaret være fælles.
Jeg mener, at det bedste bidrag, som EU kan yde FN's system og principper, er at give et sammenhængende svar inden for rammerne af de internationale organisationer, for EU's styrke ligger i dets enhed, men splittede er vi svage.
Sakellariou (PSE).
Hr. formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, der er punkter i forbindelse med den aktuelle situation i Irak, som der ikke er tvivl om, som vi alle deler, og hvor der er bred enighed. Det første punkt er, at Irak skal opfylde samtlige beslutninger fra FN's Sikkerhedsråd fuldstændigt og uden hvis og men. Jeg er Dem meget taknemmelig for, hr. kommissær, at De sagde, at det ikke kun er Irak, der skal gøre det. Men i dag taler vi om Irak.
For det andet er vi alle enige om, at våbeninspektørerne skal tilbage til Irak og få lov til at gennemsøge alt uhindret, så de kan udføre deres opgave. De skal især lede efter masseødelæggelsesvåben og løfteraketter og derefter ødelægge dem. Jeg er Dem, hr. kommissær, meget taknemmelig for, at De er kommet med endnu en konstatering set i lyset af denne enighed, nemlig at svaret på denne situation, på dette Irak-problem skal findes multilateralt og i FN-regi. Det er vores mulighed for at løse problemet en gang for alle.
Der er andre spørgsmål, hvor vi ikke er enige. Det gælder f.eks. spørgsmålet om, hvorvidt de våbeninspektører, der har en opgave nu, der består i at gå ind i Irak, skal vente, indtil Sikkerhedsrådet vedtager en ny resolution. Efter min mening ville en definition af deres opgave fra FN's generalsekretærs side være tilstrækkelig. Hvis det rent faktisk forholder sig således, at der udgår en stor risiko fra Irak, så er det da logisk, at disse inspektører kommer ind i Irak så hurtigt som muligt. FN's generalsekretær skal samtidig undersøge embargospørgsmålet. Mens inspektørerne leder efter våben i Irak, skal der endnu en gang opstilles betingelser for, hvordan denne embargo kan afskaffes fuldstændigt, hvordan denne embargo kan afsluttes. Det er efter min mening en selvfølge, men jeg vil gerne understrege og gentage det her. Mens inspektørerne leder efter våben i Irak, kan disse bombardementer, der ikke er baseret på en FN-beslutning, bombardementerne fra USA's og Det Forenede Kongeriges side ikke fortsættes. De skal udsættes - det siger jeg forsigtigt - indtil der foreligger en rapport fra inspektørerne.
Endelig skal FN forberede en tidsplan for ødelæggelse af våben og inspektionerne og en tidsplan for embargoen og Iraks genoptagelse i verdenssamfundet. Det er et vigtigt skridt, som kan tages af FN. Jeg vil gerne sige følgende i forbindelse med FN: Hvis vi beslutter os for FN, så skal vi ikke operere med et FN a la carte, det vil sige, at vi følger de FN-resolutioner, der passer os, mens vi udelader de andre, fordi de ikke passer os! I dette tilfælde må vi være meget afklarede, og jeg går ind for, at vi respekterer og gennemfører samtlige FN-resolutioner.
Nicholson of Winterbourne (ELDR).
Hr. formand, vi ved, at en af årsagerne til militær intervention er søgningen efter masseødelæggelsesvåben, men der er naturligvis også andre årsager. Parlamentets beslutning af maj 2002 indeholder et forslag, der stadig ikke er behandlet. Beslutningen indeholder et forslag om oprettelse af en international ad hoc-domstol til retsforfølgelse af Saddam Hussein og hans embedsmænd og om, at Kommissionen bør oprette et kontor for menneskerettigheder til indsamling af dokumentation.
Der er naturligvis forskellige grunde til intervention, humanitære grunde, selvforsvar, artikel 51, som blev anvendt i forbindelse med Afghanistan, og nu et nyt forslag om forebyggende selvforsvar - det såkaldte forebyggende angreb - som er foreslået af præsident Bush for at ændre regimet. Man har endog drøftet muligheden "bullet in the head". Men Parlamentet bør huske én ting - nemlig det irakiske folk. Jeg mener, at den bedste løsning vil være at retsforfølge Saddam Hussein og hans embedsmænd i henhold til konventionen om folkedrab af 1948.
Der er tale om en forbrydelse mod menneskeheden af så store dimensioner, at det ikke kan tilgives, og vi skal genindføre retfærdigheden og retsstatsprincippet. I henhold til konventionen om folkedrab, som vi og vores allierede har tiltrådt, har vi en forpligtelse til at straffe alle tilfælde af folkedrab, der er beordret af forfatningsansvarlige ledere. I konventionen er det fastsat, at der kan oprettes en international domstol, helst i det område, hvor forbrydelserne er begået, og hvis det ikke kan lade sig gøre, et andet sted. På denne måde kan man stille alle lovovertrædere for en international kriminalret, som måtte have jurisdiktion i forhold til de kontraherende parter, der har anerkendt deres jurisdiktion.
Nürnberg-processerne minder os om, at en torturist er en torturist, selv om man bærer uniform og følger en ordre. Med andre ord bør det at være embedsmand ikke fritage én fra retsforfølgelse. Det betyder, at vi har en forpligtelse til at retsforfølge både Saddam Hussein og hans embedsmænd.
Hvad er så Saddam Husseins forbrydelser? Vi har været vidne til anvendelse af kemiske våben i den nordlige del af Irak, forfølgelse af sigøjnere, jøder, assyriske kristne. Over trekvart millioner mennesker er fordrevet, der har været angreb på shia-muslimer og muslimer af iransk oprindelse. 30 års angreb, og han forfølger stadig dem, der er tilbage af disse uheldige folk. Han begår nu folkedrab på de såkaldte sumparabere. Over en halv million mennesker er udryddet i løbet af de seneste år. De har mistet deres områder, befolkning, fisk, dyr, vand, jord, hjem, gårde, landsbyer, byer, både og landbrug gennem drab, nedbrænding og udsultning. Vi har været vidne til en total destruktion af et unikt, anderledes og gammelt folkeslag. Det er folkedrab. Vi har brug for en FN-resolution, men vi skal kunne dokumentere alt dette over for verden for at vise, hvorfor disse tiltag er nødvendige.
Oprettelsen af et kontor for menneskerettigheder blev i princippet accepteret af kommissær Patten under vores forhandling i maj 2002. Jeg opfordrer ham indtrængende til at oprette kontoret så hurtigt som muligt - vi har allerede spildt alt for meget tid.

Wurtz (GUE/NGL).
Hr. formand, hr. kommissær Patten, hr. formand for Rådet, mens vi taler, er det tilladt at håbe på, at der ikke er ved at udbryde en ny krig i Irak. Det er faktisk ikke absurd at forestille sig, at den resolution, der er ved at blive vedtaget i FN's Sikkerhedsråd, i sidste ende bliver udfærdiget for at fremme afrustningen i Irak og ikke for at legitimere en militær intervention i landet. Det ville være en kolossal sejr for fornuften over uansvarligheden, men den er ikke vundet endnu. Har vi nogen indflydelse herpå på trods af, at afgørelsen ligger hos Sikkerhedsrådets medlemmer? Det er jeg overbevist om, at vi har, så tydeligt er det, at de krav, der rejser sig i vores samfund, og de politiske initiativer, som tages rundt omkring, har øvet stor indflydelse på holdningerne hos de største statschefer og først og fremmest hos George Bush selv. Hans mål var at ændre styret i Baghdad. Han indrømmer tilsyneladende i dag, at det internationale samfunds målsætning kun kan være afrustning af Irak. Han bad FN om bogstavelig talt at være på hans side eller blive på sidelinjen. Nu synes han at forstå, at FN's rammer ikke er så lette at komme uden om. Han teoretiserede over den præventive krig. Nu understreger han, at en militær aktion ikke nødvendigvis er hverken nært forestående eller uundgåelig. Der er ingen, der lader sig narre. Den amerikanske præsident har ikke givet afkald på en eneste af sine planer, men han begynder måske at blive bevidst om, at det internationale politiske liv ikke er en western, hvori han spiller rollen som sherif.
Det forekommer mig, at øjeblikket er inde til at fremhæve en alternativ løsning til krigen, nemlig våbeninspektørernes mission. Det var dem, der indtil 1998 forhindrede Saddam Hussein i at anskaffe sig en atombombe og ødelagde fremstillingen og lagrene af kemiske og biologiske våben, militære forskningsanlæg, missiler og affyringsramper. I dag, siger de, har de fået endnu større erfaring, og deres udstyr er mere sofistikeret. De er klar til at genoptage deres arbejde øjeblikkeligt. Men en af dem, amerikaneren Scott Ritter, foreslår meget apropos, at man til gengæld beslutter sig for at hæve embargoen, denne lidelseshistorie af nådesløs umenneskelighed, som befolkningen har været udsat for i 12 år.
Min gruppe vil i samarbejde med andre grupper tage initiativer i den retning, som De alle vil blive opfordret til at støtte. I øvrigt mener min gruppe, at det ville være højst ønskeligt med en snarlig redegørelse fra Rådet og Kommissionen om den nye strategiske doktrin, som Bush-regeringen offentliggjorde den 20. september. Det forekommer mig uforståeligt, at EU forholder sig tavs omkring denne tekst, som lovpriser, hvad der beskrives som USA's uforlignelige militære styrke og understreger deres vilje til med en omskrivning at handle alene og om nødvendigt præventivt for at støtte frihedens sejr. Vi kan ikke forholde os passivt til en officiel bekræftelse af en doktrin, som krigen i Irak utvivlsomt skulle være den første følgevirkning af, og som ville føre til en ødelæggelse af det kollektive sikkerhedssystem, som er bygget op omkring FN's charter oven på demokratiernes sejr over nazismen. Endelig afventer vi stadig begyndelsen til begyndelsen på en iværksættelse af Parlamentets seneste beslutning om Mellemøsten. Men mens George Bush drejer verdens opmærksomhed imod Baghdad, forfølger hans protegé, som han for nylig har kaldt for en fredens mand, på trods af at han overtræder alle Sikkerhedsrådets resolutioner vedrørende sit land, med usigelig grusomhed palæstinenserne, og udsætter herved sit eget folk for en ny infernalsk cyklus af hævn og had. På alle disse områder, som i virkeligheden kun er et område, har Europa endnu til gode at vise sit værd. At være en global aktør er ikke noget, der kan dekreteres, det er noget, man skal gøre sig fortjent til.
Gahrton (Verts/ALE).
Hr. formand, problemet med de amerikanske krigstrusler over for Irak er ikke selve ønsket om at erstatte et udemokratisk regime. Saddam Husseins regime er i høj grad frastødende, hvilket jeg ved selvsyn har konstateret under en række besøg. Og det er kun blevet værre. Vi bør helt sikkert støtte den demokratiske opposition, og vi bør naturligvis prøve en økonomisk boykot, sådan som vi gjorde mod apartheid i Sydafrika, på den betingelse at det ikke rammer ofrene mere end lovovertræderne, hvilket er tilfældet i Irak. Fra tid til anden kan vi tilmed støtte en væbnet national befrielseskamp imod en diktator, sådan som mange af os gjorde mod de europæiske kolonimagter i Afrika.
Hvis man ønsker at undgå anarki, skal alle former for ydre indblanding i en suveræn stats anliggender imidlertid bygge på en egalitær international verdensorden, der gælder i lige høj grad for alle lande. Derfor skal FN's Sikkerhedsråd vedtage en resolution om enhver form for væbnet kamp. Endvidere må der kun tys til militær magtanvendelse, hvis alle ikkevoldelige muligheder er udtømt. Våbeninspektørerne skal derfor sendes tilbage til Irak hurtigst muligt, og de amerikanske trusler om et militært angreb uden en resolution fra FN's Sikkerhedsråd skal fordømmes. Ellers er vi blot med til at lovliggøre metoder fra det vilde vesten i andre dele af verden - f.eks. Israels nedslagtning af palæstinensere eller måske russiske interventioner i Georgien.
Hvis EU ønsker at leve op til sine påstande om at repræsentere en retskultur i modsætning til den amerikanske lynchjustits, skal det nu med fornyet kraft - og særligt i spørgsmålet om Irak - modsætte sig USA's globale diktatur og insistere på et verdensomspændende retssystem inden for rammerne af FN.
Kuntz (EDD).
Hr. formand, forhandlingen om Irak, som De forærede os i sidste måned i Strasbourg, fik os til at frygte det værste, nemlig krigen. Dagens forhandling har den fordel, at den redegør for de seneste ugers udvikling i de irakiske stillinger og i modstanden mod den amerikanske unilateralisme i selve FN samt mod Bush-regeringens excesser. Vi europæere kan ikke beslutte os for at bombardere eller lade dette komplicerede Østen bombardere med forenklede eller endog stærkt forenklede idéer fra Bush-dynastiet, hvad enten det er faderen, som i fjernsynsstudiet tilstår at "jeg hader Saddam Hussein", eller sønnen, som forklarer sin sygelige modvilje imod Saddam Hussein med disse latterlige ord: "Han har trods alt forsøgt at slå min far ihjel". Disse eksempler kunne få os til at trække på smilebåndet, hvis man ikke i øvrigt huskede på, at en krig i Irak ville have en pris, en pris i menneskeliv, selvfølgelig, både i den irakiske lejr og i de allieredes lejr, og jeg vil her takke ordføreren for PSE-Gruppen for at understrege eller genoptage forhandlingen om at hæve embargoen imod disse civile irakere, som allerede har lidt herunder i 11 år. Det er en pris, som i øvrigt ville være umulig at regne ud, hvad angår den ustabilitet, som en militær intervention ville skabe i området, og også uigenkaldelig for det internationale retssystem, så vidt som vi forstår, at FN's troværdighed definitivt afhænger af den irakiske krise.
Derfor må vi ud over de moralske overvejelser ikke tabe disse elementer af syne. Efter et år, hvor USA ikke har sparet på kræfterne for at knytte Saddam Hussein sammen med bin Laden, har vi til dato ikke noget bevis på, at Irak er indblandet i attentaterne af 11. september og i det dunkle al-Qaeda. På samme vis har vi stadig ikke noget bevis for, at der i dag findes masseødelæggelsesvåben i Irak, på trods af Tony Blairs tordnende beskyldninger. Det eneste, som er sikkert på nuværende tidspunkt, er, at Irak og det irakiske styre er en ujævnhed på olievejen for USA. Det er sikkert. Men vi er imidlertid et godt stykke fra de målsætninger, som blev fastlagt i den internationale koalition, som europæerne tilsluttede sig for knap et år siden, og landene i Europa må i dag alliere sig med USA for i fællesskab at bekæmpe den eneste sande, øjeblikkelige og reelle trussel imod verden, nemlig det dunkle al-Qaeda. Vi kan ikke seriøst få verden til at tro på i dag, at vi i morgen vil være i stand til at fange mullah Omar eller Osama bin Laden på Babylons jorder.
Cappato (NI).
Hr. formand, i EU er vi bedre til at være kommentatorer end til at handle, når det gælder de aktuelle begivenheder, og det er måske som kommentatorer, at vi i mange af vores indlæg vender op og ned på de faktiske forhold og glæder os over det, som man formodentlig er i stand til at undgå, nemlig et militærangreb på Irak. Lad os hellere spørge os selv, hvad vi har gjort, og hvad vi i EU har været i stand til at gøre for at nå til en situation, som muliggør det, vi alle sammen håber på, nemlig at militærangrebene ikke er nødvendige, og at inspektørerne får ubetinget adgang til de irakiske arealer. Efter min mening har vi ikke gjort noget som helst, og måske er det også, først og fremmest eller udelukkende takket være USA's måde at lægge pres på Irak på, at vi i dag kan stå her som kommentatorer og sige, at situationen er blevet bedre.
Så det, vi bør gøre, er måske at forsøge at gå bort fra kommentatorrollen. Lad os gøre alt for at undgå militære indgreb i stedet for bare at se på, at de andre laver fejl, så vi endnu en gang risikerer at få Chamberlains Europa og ikke Churchills Europa, og så vi endnu en gang risikerer ikke at kunne gribe ind, fordi vi er ikke er i stand til det, fordi vi forholder os passivt, og fordi vi mangler institutionelle - og måske også militære - ressourcer og instrumenter.
Ønsker vi at skabe alternativer til våben, vold og destruktion? Så lad os begynde at skabe dem! Lad os spørge os selv, hvilke indgreb der er mulige ifølge international ret, hvis man skal bringe viden og information til landet, og hvis man skal fjerne et styre, som fører en daglig og konstant krig mod sit folk, en krig, der hele tiden får folk til at dø i Irak, og som er en fare for det internationale samfund. Lad os spørge os selv, hvad vi kan gøre i EU i stedet for at kommentere det, som de, der i det mindste er modige nok til at påtage sig deres ansvar, gør rigtigt og forkert.

Sacrédeus (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil særligt henvende mig til det danske formandskabs europaminister, hr. Haarder, samt til kommissær Patten, der er ansvarlig for de eksterne forbindelser. Det er to mennesker, som jeg har den allerstørste tillid til.
Efter min mening er der tre hovedspørgsmål, vi som europæere og demokrater skal besvare. Det første handler om, hvordan man undgår, at masseødelæggelsesvåben fremstilles, distribueres, sælges til internationale terrorister og bruges i Europa, Mellemøsten og resten af verden. Hvordan kan vi forhindre det?
Det andet spørgsmål handler om FN's Sikkerhedsråd. Der er mange stærke kræfter her i Europa-Parlamentet, der kæmper for at begrænse brugen af vetoretten mest muligt. Med udsigten til et udvidet EU med 25 medlemsstater hævder mange af parlamentsmedlemmerne, at det bliver umuligt at træffe afgørelser, medmindre vetoretten afskaffes. Samtidig befinder vi os i en situation, hvor en kommunistisk regering i Beijing i Kina med et tvivlsomt ry med hensyn til overholdelse af menneskerettigheder faktisk har ubegrænset vetoret i det internationale samfunds vigtigste organer, FN og FN's Sikkerhedsråd, samt over for deres indsats for at forhindre vold og bevare verdensfreden. Den samme vetoret gælder for Moskva, Paris, London og Washington.
Det tredje spørgsmål handler om, hvordan vi kan ændre situationen i Mellemøsten. Mellemøsten kan beskrives som en trykkoger, hvori vandet koger og bobler. Låget er fortsat på gryden, men der er en overhængende fare for, at al dampen slipper ud. Mange af parlamentsmedlemmerne mener, at en militær aktion imod Irak vil føre til, at helvede bryder løs i hele Mellemøsten med katastrofale følger. Det er imidlertid spørgsmålet, om en tilbageholdende politik, hvor alt får lov til at fortsætte som hidtil - hvor FN's inspektører nedværdiges, ydmyges og hindres i at udføre deres arbejde, mens Saddam Hussein, diktatoren og massemorderen, der fik 5.000 kurdere gasset i Halabja, fortsat er ved magten i Baghdad - vil lede til indførelse af demokrati og menneskerettigheder i Irak og Mellemøsten. Er tiden ikke kommet, hvor vi i Europa skal tage ansvaret for at starte en forandringsproces til fordel for demokrati og menneskerettigheder og imod spredningen af terrorvåben fra den pågældende region? Hvad er Deres svar på disse spørgsmål?
Titley (PSE).
Hr. formand, kommissær Patten har henvist til det dossier, der blev udarbejdet af den britiske regering inden forhandlingen i Underhuset. Det er interessant læsning. Det mest interessante var en tegning af et af Saddam Husseins paladser. Til sammenligning var der en tegning af Buckingham Palace, som udgjorde et lille hjørne af Saddam Husseins palads. Det er vigtigt, fordi det siges, at Saddam Hussein ikke ønsker, at nogen skal have adgang til hans paladser. Vi skal gøre os klart, at disse paladser i realiteten er som små byer, og derfor skal FN-inspektørernes mandat overholdes. Inspektørerne skal have lov at komme overalt, for i paladser af den størrelse, som Saddam Hussein har, er der rig mulighed for at skjule store våbenlagre. Vi må slå helt fast, at vores inspektører skal have fri og uhindret adgang.
Vi ved, at Saddam Hussein udgør en trussel mod området og befolkningen, men vi ved også, at vi skal gå igennem FN, når det drejer sig om verdensfreden. Der må ikke være tale om nogen unilateral fremgangsmåde. FN-resolutioner skal holde Irak ansvarlig, og man skal være klar til at følge op med handling. Det er ikke nok at lægge pres på Irak. Vi skal være klar til at klar til at træffe foranstaltninger, hvis alt andet glipper. Vi skal lægge pres på Saddam Hussein. Vi skal fortsat håndhæve flyveforbudet i området, herunder piloters ret til selvforsvar.
Hvis FN gennemfører dette, vil der ske en ændring af den internationale politik. Der vil være en ny forståelse for multilaterale tiltag. Hvis FN ikke gennemfører dette, vil hele det multilaterale aspekt af den internationale politik blive nedvurderet, og verden vil blive langt mere farlig.

Frahm (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg har nu flere gange fået at vide, at EU vil følge FN-vejen, og derfor vil jeg gerne spørge, hvor den vej går hen, og hvor langt man har tænkt sig at følge den.
Vi er enige om, at Irak ligesom alle andre, som Patten sagde, skal efterleve FN's resolutioner. Men skal EU, og skal USA ikke også efterleve international ret? Kan vi på den ene side kræve, at et land skal efterleve FN's resolutioner, og på den anden side acceptere aktioner, som ikke har dette retssystems godkendelse? Kort sagt, jeg mangler det klare svar. Vil EU kræve et FN-mandat fra FN's Sikkerhedsråd, før man støtter en eventuel aktion mod Irak?
Og hvad sker der, hvis våbeninspektørerne intet finder, hvis de virkelig intet finder? Der har jo ikke været skyggen af bevis nogen steder for, at der findes masseødelæggelsesvåben. Vil EU, hvis de virkelig intet finder, så arbejde for at få ophævet embargoen? Vi ved, at oil for food-programmet betyder, at det irakiske folk bliver holdt på sultegrænsen. Der spredes masser af falske rygter om, hvor mange penge der kommer ind, men de regnestykker, der bliver lavet af de reelle tal, viser, at hver en krone bliver omsat i oil for food-programmet, og at det er for lidt. Det er ikke i stand til at holde det irakiske folk på andet end lige sultegrænsen. Programmet har formået at udrydde den irakiske middelklasse og er skyld i, at Irak ikke har været i stand til at reparere sin vandforsyning med en voldsom øgning af børnedødeligheden til følge.
Vil EU arbejde for, at vi ophæver embargoen, og vil man i den forbindelse huske det irakiske Kurdistan? Vil man huske, at der findes et folk i den nordlige del af Irak, som vil blive udsat for Sadam Husseins vrede i det øjeblik, han får mulighed for det?

Boumediene-Thiery (Verts/ALE).
Hr. formand, kære kolleger, selv om mange stemmer rejser sig for at sige nej til krigen i Irak, fortsætter USA sine trusler med nye krav under påskud af at bekæmpe terrorismen. Opfordringerne til national amerikansk enhed er ikke nok til at sløre landets sociale og økonomiske vanskeligheder, dets politiske tillidskrise og dets begrænsninger af de demokratiske frihedsrettigheder, som mange amerikanske borgere peger på. Vi er alle klar over, ud over de ubestridelige argumenter om omfanget af Saddam Husseins magt, som Vesten hidtil har støttet, at olien er en af hovedårsagerne til krigen. En sådan krig ville ligeledes gøre det muligt at følge andre målsætninger, nemlig at styrke den direkte kontrol med Mellemøstens olie- og gasrigdomme med henblik på at relancere væksten i USA, give OPEC, som er en af Washingtons yndlingsaversioner, en ordentlig lærestreg og svække den arabiske verden ved at fratage den alle muligheder for potentiel politisk modstandsstyrke.
I øvrigt kan vi ikke trække spørgsmålet ud af den aktuelle kontekst for hele regionen. Krigen kan kun ødelægge FN's bestræbelser på at stadfæste den internationale lovgivning til fordel for en retfærdig og varig fred. Vi ved, at den får nye dramatiske konsekvenser for det palæstinensiske folk. Beviset er den støtte, som Ariel Sharon har erklæret til Bush, for hvem den internationale situation udgør en lejlighed til på ny at give den palæstinensiske modstandsbevægelse en lærestreg. Desuden vil en militæraktion i regionen skabe død og ødelæggelse for den arabiske verden, bringe befolkningen i årtiers ulykke og skubbe svækkede regimer i armene på fundamentalismen. Vi skal ikke tro, at vores verdensdel bliver skånet af denne krig. Europa bliver terrorismens første mål, og den bliver arnested for spændinger, hvor racisme og islamofobi kun vil blive trappet mere og mere op. Det er ikke for sent at undgå krigen. For at undgå den, er det nødvendigt at man overalt og så massivt som muligt giver udtryk for modstand mod denne ensidige amerikanske politik, og tiden er inde til, at EU påtager sig sit ansvar og fuldt og helt fast på sit engagement i freden, som er grundlaget for EU's opbygning.
Rocard (PSE).
Hr. formand, to minutter, seks kommentarer.
Først vil jeg sige, at Saddam Hussein allerede er en inkarneret krigsforbryder. Det er klart, at han har intentioner om at fortsætte. Den eneste tvivl, som består, går på, hvor mange midler han har tilbage.
For det andet er der ingen situation, uanset hvor alvorlig den er, der på nogen måde tillader, at man overtræder det grundlæggende princip om den private og offentlige moral, det vil sige, at man ikke anvender midler, som skaber tvivl om det mål, man efterstræber. Det efterstræbte mål er at skabe fred, det vil sige nej til præventive krigsforanstaltninger og ja til forhandling, våbenkontrol og oprettelse af en retsstat.
For det tredje har jeg sjældent oplevet en situation, hvor overvejelserne omkring, hvad der kunne ske i tilfælde af magtanvendelse, bliver taget så lidt i betragtning. Man taler udelukkende om beslutningens og beslutningsprocedurernes legitimitet. Man beskæftiger sig ikke med, hvad beslutningen kunne forårsage.
Hr. formand, Europa råder allerede over en generalstab. Vi forbereder en hurtig indsatsstyrke. Jeg håber, at man i det mindste vil bede den om at overveje de forskellige mulige konsekvenser. Jeg har ærlig talt aldrig set en sådan mangel på overvejelse.
For det fjerde, hr. rådsformand, har Europa brug for en stærk, klar og offentlig holdning, og det er vi i stand til at skabe. Vi er mange, der vil bede Dem skriftligt viderebringe EU's holdning til FN's generalsekretær og offentliggøre den.
For det femte er det vigtigste i denne sag at følge FN's spilleregler med hensyn til to aspekter. Det første er at overbevise FN om ikke at ændre spillereglerne, når spillet først er i gang. Det er også et spørgsmål om almindelig anstændighed på internationalt plan. Det andet aspekt er at nå frem til en resolution i to omgange. Den første omfatter inspektørerne og deres ret til at arbejde, og den anden tager endelig højde for, hvad der ville ske, hvis Saddam nægtede adgang dem, det vil sige anvendelsen af chartrets kapitel 7. Vi er ikke pacifister. Magtanvendelse er en mulighed, Saddam er farlig, men nøglen til operationen er, at den er lovlig, i hele verdens øjne.
Den sidste kommentar, hr. formand, er, at alt dette overhovedet ikke er udtryk for nogen antiamerikansk holdning. Det drejer sig tværtimod om at bevare retsstaten, støttet af et stort flertal - ifølge meningsmålingerne - blandt det amerikanske folk i dag, for at undgå, at en regering, der er helt ør af den magt, den har, glemmer lidt for meget om loven, når den tænker på, hvilken magtposition den kan opnå.
Souchet (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, det internationale samfund har vurderet, at det irakiske styre, som er ansvarlig for to angrebskrige imod Irak og siden Kuwait, udgjorde en permanent potentiel trussel for sine naboers sikkerhed. Derfor har Sikkerhedsrådet fastlagt en inddæmningsstrategi for Irak, som sigter imod at forhindre landet i at anskaffe sig masseødelæggelsesvåben, og som helt indtil 1998 har været effektiv.
Det spørgsmål, som USA i dag stiller, er, hvorvidt man skal gå bort fra denne strategi til fordel for den langt mere radikale strategi, der går ud på at erklære præventiv krig imod Irak, før det lykkes sidstnævnte at anskaffe sig afgørende afpresningsmidler. Hvad er vores holdning, stillet over for denne risiko for, at spændingerne optrappes til det yderste? Den skal først og fremmest være at stå fast på, at erklæringen af en eventuel krig imod Irak udelukkende er Sikkerhedsrådets afgørelse. Hensigten med FN er netop at sikre freden, og ingen er interesserede i, at dette system svækkes. Lad os ikke gentage den alvorlige fejl, der blev begået imod den internationale orden ved at erklære en krig imod Jugoslavien uden Sikkerhedsrådets godkendelse. En unilateral beslutning om præventiv krig imod en suveræn stat ville danne en ekstremt farlig præcedens, som ethvert land for fremtiden kunne påberåbe sig for at forsøge at løse sine problemer, f.eks. Indien eller Pakistan i Kashmir-spørgsmålet.
Vi bør desuden fastslå, at der kun kan træffes beslutning om en sådan krig i tilfælde af, at Irak kategorisk nægter at iværksætte Sikkerhedsrådets resolutioner. Inspektørernes mandat må således ikke give plads for nogen som helst tvetydighed, men vi må ikke på forhånd spekulere i, at inspektionerne slår fejl. Det ville være det samme som at bestride det bemærkelsesværdigt effektive arbejde, som FN's og IAEO's inspektører har udført mellem 1991 og 1998, og at give afkald på enhver fremtidig mission, der skal kontrollere afrustningen. Det forkastelige er den inerti, som det internationale samfund har udvist ved at acceptere et sort hul på fire år efter Iraks udvisning af inspektørerne, som således har gjort det lettere for landet at styrke sit potentiale. Sikkerhedsrådet må naturligvis ikke automatisk udelukke nogen muligheder, hvis det skal fungere effektivt. Automatisk at udelukke magtanvendelse, hvad der end sker, som f.eks. den tyske regering foreslår, er at svække det internationale samfunds position.
Endelig må vi absolut undgå, at en uhensigtsmæssig aktion i Irak gør den vigtigere internationale bekæmpelse af den islamiske terrorisme endnu vanskeligere. At erklære præventiv krig, uden at Irak har nægtet at gennemføre Sikkerhedsrådets resolutioner, ville risikere at kompromittere den nødvendige fortsatte optrævling af de islamiske terrornetværk på mere end en måde. En sådan aktion kunne faktisk, som Philippe de Villiers i går understregede på talerstolen i den franske nationalforsamling, forårsage en opblomstring for islam og en total splittelse i den internationale koalition, som blev dannet efter den 11. september.
Naïr (GUE/NGL).
Hr. formand, i flere måneder har de vestlige lande været grebet af en veritabel ophidselse over for Irak. Våbeninspektionerne blev standset i 1998, og i 2002 opdagede præsident Bush, at Irak udgjorde en trussel for fremtiden. Det er en alvorlig sag, fordi amerikanerne i virkeligheden har forsøgt igennem den irakiske sag at få os til at sluge et nyt koncept i international sammenhæng, nemlig begrebet præventiv krig. De har krævet en betingelsesløs tilbagevenden af FN's våbeninspektører. Den irakiske regering har accepteret denne tilbagevenden. I dag er det USA, som nægter FN's våbeninspektører at rejse til Irak. De vil i dag have vedtaget en resolution, som giver dem muligheden for automatisk magtanvendelse. Præsident Bushs tale i går slækkede absolut ikke på denne betingelse. Han fastholder betingelsen. USA efterstræber i virkeligheden de irakiske olieressourcer, som, hvis de fik kontrol over dem, ville give dem mulighed for at diktere prispolitikker for resten af verden.
Vi må passe på! Bekæmpelsen af terrorismen efter de barbariske attentater den 11. september skal ikke blive til en imperialistisk, verdensomspændende overtagelsesstrategi mellem hænderne på den amerikanske regering. En militærintervention i Irak ville få rædselsvækkende konsekvenser i dag i Mellemøsten. Den ville frigøre alle former for fanatisme og diskrimination af etniske minoriteter. Den ville fremme den islamiske stats indordning under religionen. En krig imod Irak, og det skal vi være klar over i dag, en krig imod Irak ville af den arabisk-muslimske opinion blive betragtet som en krig imod hele den arabisk-muslimske verden. Det er årsagen til, at intet arabisk styre i dag støtter Washingtons position. To lande har erklæret sig i opposition til denne strategi, nemlig Frankrig og Tyskland. Og det, mener jeg, gør Europa ære. Hvis der skal vedtages en ny resolution, skal den på ingen måde inkludere princippet om automatisk magtanvendelse. Vi må modsætte os, at Sikkerhedsrådet bruges som redskab.
Desuden vil jeg gerne stille Dem et spørgsmål, hr. Patten, og Dem også, hr. Haarder. Hvorfor foreslår EU og Kommissionen ikke Den Arabiske Liga og hele den arabiske verden at tage et fælles initiativ til at reintegrere Irak og hæve embargoen? Det er den bedste måde, hvorpå vi kan kæmpe for demokratiets genfødsel i Irak.
Lucas (Verts/ALE).
Hr. formand, der er ingen tvivl om, at Saddam Hussein er en brutal diktator, men det er ikke tilstrækkelig begrundelse for at gennemføre et forebyggende angreb mod Irak. Hvis det var tilfældet, ville vi angribe mange lande i verden.
Vi skal være helt klar over, at motivationen for krigen handler om olie og adgang til olie, men det kan præsident Bush naturligvis ikke indrømme. Vi får i stedet at vide, at vi må gå i krig for at destruere Saddam Husseins masseødelæggelsesvåben. Lad os slå helt fast, at det ville se lidt bedre ud, hvis vi ikke også selv havde masseødelæggelsesvåben.
Jeg vil også gerne tale om FN. Kommissær Patten sagde, at arbejdet med FN giver legitimitet. Jeg er enig i, at det er et skridt i retning af legitimitet. Det er et nødvendigt, men utilstrækkeligt krav i enhver aktion, da FN-processen i sig selv ikke er perfekt. For at få godkendelse fra FN's Sikkerhedsråd i forbindelse med Golfkrigen benyttede USA sig af bestikkelse, afpresning og trusler, og det vil de gøre igen.
Den resolution, som USA forsøger at få gennemført via FN's Sikkerhedsråd, er ikke udarbejdet til at undgå krig, men til at indlede krig. De udkast, som vi har kendskab til, indeholder ikke planer om invasion uden modstand.
En retfærdig krig, hvis man overhovedet kan bruge ordet retfærdig i forbindelse med krig, kan kun komme på tale, når alle fredelige midler er opbrugt. I dette tilfælde er de fredelige midler ikke opbrugt, de er undgået med overlæg.
Berthu (NI).
Hr. formand, efter den fremragende tale fra min kollega hr. Souchet vil jeg blot bruge et minut på at henlede opmærksomheden på to ting. 
Først vil jeg appellere til, at vi nøje følger FN's procedurer for krav om afrustning i Irak. Saddam Hussein er en blodtørstig diktator og en sand trussel imod freden. Lad os ikke give ham den mindste chance for at udnytte en svaghed i vores procedure, som han selvfølgelig ville udnytte til at udstille sig selv som offer og forsøge at afspore debatten.
Men samtidig skal vi netop heller ikke fortabe os i mindre betydningsfulde detaljer. Støt kurs nord. Det drejer sig om at forhindre styret i at gøre skade og især anvende masseødelæggelsesvåben. Det er en betingelse for freden, i det mindste i området.
Derfor skal vi ikke lade os gribe af de diskurser, som vender op og ned på ansvarsfordelingen, som nærmest gør Saddam Hussein til en forfulgt uskyldighed, og som i virkeligheden blot er et spørgsmål om ansvarsfralæggelse, stillet over for truslerne.
De Keyser (PSE).
Hr. formand, efter den 11. september blev der dannet en stor international koalition for at bekæmpe terrorismen. Denne kamp er stadig aktuel her i Europa. 52 lande huser i dag fortsat inaktive al-Qaeda-grupper. Efter den 30. januar har Bushs tale om Unionens tilstand bragt mere end én europæer ud af fatning. Landene i ondskabens akse havde intet til fælles med den internationale terrorisme. Heldigvis udtalte kommissær Patten sig på det tidspunkt og tog klart afstand fra en manikæisk og unilateral amerikansk politik. I dag forsøger man at påtvinge os et koncept, der hedder præventiv krig over for Irak, som ligger uden for rammerne af international lovgivning. I den amerikanske regerings diskurs i dag kan ingen længere adskille olieinteresserne fra den legitime bekymring for masseødelæggelsesvåbnene og fra de lige så legitime bekymringer for menneskerettighederne og selve Saddam Husseins person, som hr. Bush erklærer sit had til. Denne sammenblanding vil vi ikke foretage, for den fortjener differentierede behandlinger.
Europa har altid rettet sig efter FN's Sikkerhedsråds holdning. Vi har dog i nogle måneder oplevet et reelt bud på en overtagelse fra USA's side af kontrollen med international lov, en dobbeltmoralsk politik. Snart lades der hånt om overtrædelserne af menneskerettighederne og FN's Sikkerhedsråds resolutioner i et land, og de bliver ikke straffet, snart bliver de straffet.
Vi oplever også en dramatisk, intern splittelse i EU og forberedelserne til en krig, som ville være et veritabelt chok for civilisationerne og utvivlsomt styrke terrorismen, som vi ønsker at bekæmpe. Det er FN's og Europas troværdighed, som står på spil i denne magtkamp og dette kapløb mod uret. En ting er sikker. I tilfælde af en militær intervention i Irak vil det irakiske folk, som allerede har lidt rigeligt, forsvare sig til det sidste, og vi vil ikke træde ind i Baghdad som befriere.
Wyn (Verts/ALE).
Hr. formand, det ville være en stor misforståelse at betragte det forestående angreb på Irak som en ny drejning i situationen. Vi ved alle, at der allerede har været angreb på Irak i området med flyveforbud. Jeg ved ikke, i henhold til hvilke internationale aftaler de har fået lov at fortsætte, men antallet af angreb er intensiveret, og det har forværret situationen i landet.
Uanset hvordan Parlamentets holdning til de foreslåede angreb på Saddam Hussein er, kan vi ikke se på det isoleret. Angrebet skal sammen med angrebene på Palæstina ses som et angreb på hele den arabiske verden. Det vil true adgangen til olie og globalisere en allerede voksende konflikt.
Vi fordømmer Saddam Hussein og hans regime, der undertrykker minoriteterne og demokratiet i Irak. Men det vil være mere fornuftigt og produktivt at forsvare og sikre selvbestemmelse for alle minoriteter i Irak, især de 5 millioner kurdere i den nordlige del af landet, der udgør en fjerdedel af den irakiske befolkning. Menneskerettighederne og friheden vil få bedre betingelser, hvis vi forener minoriteterne og det internationale samfund med det formål at vælte Saddam Hussein og alle andre diktatorer i verden.

Napoletano (PSE).
Hr. formand, der er blevet sagt mange ting. Selv vil jeg gerne stille nogle spørgsmål til kommissæren og rådsformanden, for det forekommer mig, at Europa og de europæiske regeringer endnu en gang står meget splittet, hvilket ikke er hensigtsmæssigt. Desuden kan vi på trods af formandskabets indsats hver dag læse i aviserne, hvor langt fra hinanden de europæiske regeringers holdninger er. Jeg vil gerne stille følgende spørgsmål: Eftersom Frankrig er med i Sikkerhedsrådet - det er det eneste europæiske land, som deltager i Sikkerhedsrådet - er de andre europæiske regeringers holdninger så samordnet med den franske? Hvad kan en ny resolution tilføje til de aftaler, der allerede blev indgået i Wien om inspektørernes udsendelse?
Kære kolleger, befolkningerne i vores lande spørger ligeledes sig selv om mange ting, bl.a. om embargoen. Befolkningen er i god tro, når den spørger sig selv, hvordan det kan være, at det i løbet af de 10 års embargo, der har ramt civilbefolkningen, har været muligt for diktatoren Saddam at genopbygge sit våbenarsenal og endda sit atomarsenal? Hvis dette har været muligt, burde FN efter min mening indlede en undersøgelse for at finde ud af, hvem der har overtrådt våbenembargoen, som har påført befolkningen så mange lidelser. Og hvis våbenembargoen er blevet overtrådt af medlemmer af Sikkerhedsrådet, kan De nok forstå, at Sikkerhedsrådet også mister sin troværdighed.
Derfør bør der efter min opfattelse være en vis sammenhæng i vores holdninger. Vi skal finde ud af, hvordan vi kan opnå det bedst mulige resultat, uden at man netop kommer til at betale en høj pris i form af befolkningens lidelser og en svækkelse af de internationale forbindelser. Dette er efter min mening EU's rolle, men heller ikke denne gang så vi noget til denne rolle. Endelig mener jeg, at EU bør tage problematikken op omkring bekæmpelse af terrorisme og metoderne hertil på en meget åben måde, både når det gælder USA og de autoritære styrer.

Obiols i Germà (PSE).
Hr. formand, kommissær Patten har ret, når han siger, at situationen, der stadig er meget kompliceret og vanskelig, har udviklet sig i de seneste dage hen imod en mere artikuleret sammenhæng, hvor der er sket en kraftig modning af processen og en meningsdannelse i offentligheden, særligt i den amerikanske offentlighed.
Præsident Bush har sagt, at afstemningen om en beslutning i Kongressen ikke betyder, at en militæraktion er nært forestående eller uundgåelig, og den britiske udenrigsminister Straw har under forhandlingerne i Sikkerhedsrådet sagt, at "vi foretrækker én resolution, men vi har aldrig udelukket og vil ikke udelukke to".
Erklæringen fra hr. Blix og hr. El Baradei, som står i spidsen for FN's inspektørhold, om, at de bestemmelser, som irakerne accepterede i Wien i sidste uge, efter deres mening er tilstrækkelige til at udføre inspektionerne effektivt, er også vigtig.
I denne kritiske situation mener jeg, at de vigtigste spørgsmål er blevet rejst for nylig af en amerikansk borger, som ikke er nogen almindelig amerikansk borger: Han fik flest stemmer ved det seneste præsidentvalg. Jeg taler om Al Gore, som har sagt noget indlysende, nemlig at det væsentlige og påtrængende spørgsmål i øjeblikket er kampen mod terrorisme og især mod dem, som foretog angrebene den 11. september.
I den forbindelse kritiserede Gore, at præsident Bush har sat den usædvanlige reaktion i form af sympati, god vilje og solidaritet efter attentaterne den 11. september over styr, og den er - sagde han - blevet erstattet med en atmosfære af ængstelse og tilbageholdenhed over for den amerikanske regering.
Jeg mener, at i denne situation, som udvikler sig forholdsvis positivt, skal der anvendes energiske og modne kriterier i krigen mod terror, og det kræver i bund og grund, at Europa håndhæver to prioriteter: for det første en hurtig enighed i FN og Sikkerhedsrådet og for det andet en stor indsats for, at inspektørernes fremtidige opgave kan gennemføres med succes.
Souladakis (PSE).
Hr. formand, i de seneste par dage har EU stået over for to afgørende politiske spørgsmål vedrørende den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Jeg synes ikke, at spørgsmålet om Den Internationale Straffedomstol for krigsforbrydelser og menneskerettighedsforbrydelser fik den største opmærksomhed fra Rådet for Den Europæiske Union.
Nu står vi så med krisen i Irak, der kræver Rådets største opmærksomhed. Og hvad betyder det helt præcist? FN og dets beslutningsprocedurer har understøttet den internationale retsorden i de seneste 50 eller 60 år, og det har haft for vane at løse de allervigtigste politiske problemer. Vi må under ingen omstændigheder forstyrre denne balance, for det bliver ikke let at finde en ny retsorden til at understøtte de internationale forbindelser.
Da det forholder sig således, må EU under ingen omstændigheder overskride de grænser, der er opstillet af FN's Sikkerhedsråds resolutioner, når det skal forholde sig til de forskellige forslag til løsning af problemet med Irak. For det andet skal EU opstille meget detaljerede grænser for, hvor langt vi kan gå med kontrollen af Saddam Husseins arsenal. Skulle det imidlertid vise sig, at han ikke råder over masseødelæggelsesvåben eller faciliteterne til at fremstille dem, så skal EU have et færdigt og betingelsesløst svar på embargospørgsmålet, samtidig med at det holder et vågent øje med udviklingen i området for at kontrollere, at hverken Saddam Hussein eller nogen anden i Irak atter forfalder til at producere masseødelæggelsesvåben.
Vi må ikke desto mindre indrømme, at EU bør kunne træffe selvstændige beslutninger på visse områder med afgørende internationale følger. Vi skal ikke blot følge trop med den til enhver tid siddende regering i USA, hvor Clinton-regeringen afstikker én kurs, mens Bush-regeringen vælger en anden. Og undersøgelserne af, om Saddam Hussein råder over masseødelæggelsesvåben, skal gælde for alle, der har leveret materialer eller knowhow. De skal også bære deres del af ansvaret.
Til slut må vi ikke glemme de millioner af lidende mennesker. Vi må ikke glemme de døende børn, og EU skal passe på ikke at optræde umenneskeligt.

Theorin (PSE).
Hr. formand, vi befinder os på randen af en krig, en krig, der kan få katastrofale følger for ikke blot den irakiske befolkning og Mellemøsten som helhed, men også for resten af verden. Under disse omstændigheder skal ansvarsfølelse og fornuft råde frem for overforenklede følelsesmæssige udbrud.
Efter Anden Verdenskrigs hærgen oprettede verdens lande De Forenede Nationer som et instrument til sikring af verdensfreden, og som hr. Patten siger, findes der ikke noget alternativ til FN, når det handler om at bevare den globale sikkerhed. Landene indgik en aftale under den internationale folkeret om regler for væbnet intervention med henblik på at bevare verdensfreden. Af disse regler fremgår det klart, at beslutninger vedrørende sådanne interventioner skal træffes af FN's Sikkerhedsråd. Hvis vi i lighed med USA og hr. Salafranca Sánchez-Neyra vælger kun at underkaste os FN's resolutioner, når det passer os, kan det få katastrofale følger for hele det internationale retssystem. Det vil være det samme som at afvise og bevidst modsætte sig FN. Er det den retsorden, de konservative står for? At de stærke og den internationale lovløshed skal herske? Eller skal alle lande have samme ret til at gennemføre såkaldt forebyggende aktioner? Hvad vil der så ske?
Det siger sig selv, at Irak skal overholde FN's resolutioner og lade våbeninspektørerne udføre deres arbejde uden betingelser. Der er også indgået en aftale mellem Hans Blix og Irak om, at våbeninspektørerne skal have lov til at genoptage det arbejde, der i virkeligheden blev indstillet, da USA og Det Forenede Kongerige indledte deres seneste bombeangreb. Våbeninspektørerne skulle nu straks kunne påbegynde deres arbejde. Der findes ingen undskyldning for diktator Saddam Husseins brud på FN's resolutioner. Irak skal ligesom alle andre lande rette sig efter FN's beslutninger. Det samme gælder naturligvis for Israel. Hvis vi følger et princip om, at Irak skal bombes, fordi landet ikke har overholdt FN's resolutioner, hvad skal vi så stille op med Israel, der konstant overtræder FN's resolutioner?
EU skal gøre det klart over for verdens største demokrati, USA, at alle lande skal overholde de folkeretlige principper, og at gadens lov ikke kan accepteres - selv ikke over for en diktator.
Haarder
. Hr. formand, jeg vil gerne sammenfatte mine svar i nogle få synspunkter, som ikke er nye, men som er vigtige at få sat ord på.
Jeg vil gerne advare mod, at man bagatelliserer Irak-problemet ved at sammenligne det med forskellige andre lande. Sadam Hussein er heldigvis et meget specielt tilfælde med en meget speciel forhistorie. Al erfaring viser, at man ingen vegne kommer med Sadam Hussein, hvis man på forhånd udelukker magtanvendelse, og Irak må og skal efterleve de krav, Sikkerhedsrådet har stillet. Der skal være betingelsesløs adgang for våbeninspektørerne, også til Sadam Husseins vidtstrakte paladser.
EU vil fortsat støtte bestræbelserne i Sikkerhedsrådet og arbejde for en enig optræden - det er vigtigt for FN's og Sikkerhedsrådets troværdighed og gennemslagskraft, og det er vigtigt i forhold til Irak, men også i forhold til det fremtidige multilaterale samarbejde. EU støtter altså fortsat Sikkerhedsrådets arbejde i retning af at finde en så vidt muligt fredelig løsning.
Det er positivt, at den amerikanske præsident for nylig har sagt, at krig ikke er uundgåelig, og at han vil forfølge den mulighed, der ligger i at følge FN-sporet.
Og til sidst vedrørende ophævelse af embargo. Der er sket en revision af olie for mad-programmet. Det er Sadam Hussein, som hidtil ikke har udnyttet mulighederne heri og dermed stillet sulten hos sin befolkning. Det skyldes, at han også i denne sag er så fuldstændig ligeglad med almindelige menneskers vilkår i Irak. Hans prioritering er anderledes. Hvis vi skal motivere ham til at tænke på sine egne borgere og på freden i regionen og i verden, så skal vi stå sammen - også i dette parlament.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om redegørelser fra Rådet og Kommissionen om beskæftigelsesstrategien og to betænkninger udarbejdet for Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender:
(A5-0313/2002) af Bastos om Kommissionens meddelelse om aktionsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet (Hughes-proceduren) (KOM(2002) 72 - C5-0287/2002 - 2002/2147(COS));
(A5-0304/2002) af Bushill-Matthews om Kommissionens beretning til Europa-Parlamentet og Rådet om vækst- og beskæftigelsesinitiativet - Finansielle støtteforanstaltninger for innovative og jobskabende små og mellemstore virksomheder (SMV'er) (2001/2242(INI)).
Hjort Frederiksen
. Hr. formand, fru kommissær, ærede medlemmer, mine damer og herrer.
Det er mig en stor ære at få denne lejlighed til at tale i Europa-Parlamentet om status for revisionen af den europæiske beskæftigelsesstrategi.
Beskæftigelsespolitikken berører noget af det mest fundamentale for mennesker, nemlig det arbejde man har. I Bibelen står der, at i dit ansigts sved skal du tjene dit brød. Men arbejdet har herudover mange andre funktioner. Det er på arbejdspladsen, vi tilbringer det meste af vort vågne liv. Det er her, vi knytter mange forbindelser til andre mennesker, og det er ofte dem, vi savner mest, hvis vi mister jobbet.
De nye områder, som skal bidrage til at gøre Europa til en ledende kraft, er bl.a. et rummeligt arbejdsmarked og virksomhedernes sociale ansvar. Alt for ofte kan arbejdsmarkedet sammenlignes med en centrifuge, hvor alt for mange ender ude i kanten. Vi må derfor udveksleidéer om, hvordan dette kan undgås.
Vi står også i Europa over for en række fælles udfordringer, som vi skal løse, hvis vi skal bevare den europæiske sociale model, hvor vi forener økonomisk effektivitet med gode sociale sikringsordninger, og forener en markedsøkonomi med velfærdssamfundet.
Udvidelsen af EU med en række øst- og centraleuropæiske lande betyder - med eller uden overgangsordninger - fri bevægelighed for arbejdskraften i den nye og større Union. En række lande - og herunder også Danmark - har valgt at åbne for den frie bevægelighed fra første dag af medlemskabet. Det ser vi i Danmark ingen problemer i. Tværtimod ser vi de nye medlemslande som en ressource.
Den primære opgave frem mod årsskiftet består i at opnå enighed om rammerne for revisionen af beskæftigelsesstrategien. I 2003 tager vi derefter fat på diskussionerne om den egentlige strategi og de enkelte retningslinjer.
Formandskabet har som udgangspunkt tillagt det stor vægt, at vi får en grundig debat forud for udarbejdelsen af en revideret og ny beskæftigelsesstrategi. I den forbindelse er det vigtigt, at alle de centrale aktører kommer til orde.
For at sikre den tilstrækkelige tid til debatten fandt vi, at det var vigtigt at lade temaet indtage en central placering i det danske formandskabsprogram på det beskæftigelses- og socialpolitiske område og at tage revisionen af strategien op allerede på det første formelle rådsmøde.
Det giver den bedste mulighed for at sende et klart signal til Kommissionen så tidligt som muligt.
Myndighederne i de enkelte lande indtager naturligvis en central rolle i forbindelse med evalueringen. Det er dem, der har haft ansvaret for implementeringen og overvågningen af strategien siden dens indførelse i 1997. De ligger derfor inde med en lang række værdifulde førstehåndserfaringer om den nuværende strategis styrker og svagheder.
En anden vigtig kilde med hensyn til erfaringer og resultater af de første fem år er naturligvis Kommissionen.
Også andre aktører har imidlertid gjort sig relevante erfaringer i de forløbne år, som bør komme i betragtning i forbindelse med den igangværende evaluering. Det gælder naturligvis ikke mindst Europa-Parlamentet. Jeg har i den forbindelse noteret mig de synspunkter, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender offentliggjorde i midten af september. Jeg kan langt hen ad vejen tilslutte mig de synspunkter, der fremsættes om kerneelementerne i en revideret strategi og ønskerne om at overveje, hvordan samarbejdet mellem de forskellige aktører kan videreudvikles.
Endelig vil jeg nævne de nationale og europæiske parter på arbejdsmarkedet, der som aktive medspillere også har vigtige betragtninger at bidrage med. Revisionen af den europæiske beskæftigelsesstrategi var på Rådets dagsorden i Luxembourg i går. Det er derfor yderst aktuelt, at punktet indgår på dagsordenen for plenarforhandlingen her i dag.
Kommissionens meddelelse evaluerer som bekendt erfaringerne fra de første fem år med beskæftigelsesstrategien. Den indeholder en generel vurdering af de resultater, der er opnået på de europæiske arbejdsmarkeder, og den skitserer de vigtigste spørgsmål i forbindelse med en revision af strategien. Meddelelsen er et afgørende udgangspunkt for den debat, der aktuelt foregår i forskellige fora.
Ud over meddelelsen forelå der til Rådsmødet en fælles udtalelse fra hhv. Beskæftigelsesudvalget og Den Økonomisk-politiske Komité. Heri giver de deres vurdering af de vigtigste principper for en revideret strategi. Formandskabet har hele tiden haft som ønske, at de kunne præsentere en fælles udtalelse.
Vi mener, at en fælles udtalelse, som kunne tiltrædes af de relevante Råd, var ensbetydende med det stærkest mulige politiske signal om de politiske ønsker til den fremtidige strategi.
En fælles udtalelse er desuden i overensstemmelse med de ønsker, der aktuelt ligger omkring en bedre koordination mellem og strømlining af de forskellige europæiske processer som f.eks. beskæftigelsesretningslinjerne og retningslinjerne for den overordnede økonomiske politik.
Det skal ikke være nogen hemmelighed, at der er mange forskellige synspunkter, når det drejer sig om, hvor langt revisionen af beskæftigelsesstrategien bør gå.
Ambitionen for det danske formandskab har imidlertid først og fremmest været at arbejde for et kompromis, der kunne forene de medlemsstater, som ønsker en kraftig revision af beskæftigelsesstrategien, med dem, som ønsker langt færre ændringer. For os har opgaven således været at sikre en fælles platform for det videre arbejde.
Jeg er derfor glad for i dag at kunne meddele, at Rådet gav en enstemmig tilslutning til hhv. Udvalgets og Komitéens fælles udtalelse. Dermed er der også givet en stærk politisk melding om de rammer og principper, som medlemslandenes regeringer finder skal danne grundlag for udarbejdelsen af revisionen af den europæiske beskæftigelsesstrategi.
Jeg vil gerne her nævne nogle af de vigtigste principper:
Indledningsvis skal det understreges, at helhedsperspektivet i beskæftigelsesstrategien skal bevares med særlig fokus på beskæftigelsespolitiske prioriteringer. Det betyder, at man især skal koncentrere sig om de resultater, der med udgangspunkt i Lissabon-målene om flere og bedre jobs, skal nås med strategien.
Desuden godkendte ministrene, at beskæftigelses-retningslinjerne skal gøres enklere og så vidt muligt reduceres i omfang. Det skal ske ved, at de koncentreres om fælles strategiske prioriteringer, bl.a. nationale strategier for livslang læring, som er understøttet af passende mål som f.eks., hvor stor en andel af befolkningen der er i gang med en eller anden form for uddannelse.
Herudover lægges der vægt på, at den fremtidige strategi skal medvirke til at håndtere de udfordringer, som landene står over for i form af ændret demografi, øget globalisering, vidensamfundet og EU's udvidelse. Der enighed om, at strategien mere specifikt bør koncentreres om følgende brede målsætninger: Jobskabelse og stigende erhvervsfrekvenser, forbedret kvalitet i arbejdet, en forbedring og modernisering af arbejdsmarkedets funktionsmåde, og sikring af både fleksibilitet og jobsikkerhed.
Og i forlængelse heraf peges særligt på behovet for at forøge arbejdsudbudet via politikker, der fremmer beskæftigelsen for kvinder, ældre og udsatte grupper, fremmer aktiv og forebyggende arbejdsmarkedspolitik, der er virkningsfuld og effektiv, reformerer skatte- og overførselssystemerne og hermed skaber klare incitamenter til at tage arbejde og forblive i arbejde, forbedrer livslang læring, færdigheder og mobilitet, styrker ligestilling mellem mænd og kvinder og bekæmper diskrimination, samt fremmer udviklingen inden for de dele af iværksætter-området, som bidrager til jobskabelse.
Endelig udtrykte Rådet med sin tilslutning i går et ønske om, at strategien yderligere bør afspejle, at fokus er på de udfordringer, som Lissabon-strategien udstikker for det mellemlange sigt, f.eks. hvad angår beskæftigelsesfrekvenserne for kvinder og ældre.
Heri ligger ønsket om en større stabilitet i retningslinjerne over tid. De skal med andre ord ikke nødvendigvis ændres hvert år. Herudover dækker ønsket om stabilitet også over, at der arbejdes for at sikre en større grad af koordination og mindre overlapning mellem de forskellige europæiske samarbejdsprocesser.
Fra formandskabets side ser vi disse generelle principper, som Rådet har tilsluttet sig, som et målrettet signal og bidrag til Kommissionen i forbindelse med dens videre arbejde frem mod årsskiftet.
Rådets samtykke i går indebærer, at der er en række forhold, som skal debatteres yderligere i de kommende måneder.
Det gælder ikke mindst en mere aktiv inddragelse af arbejdsmarkedets parter og af Europa-Parlamentet. Der er således et klart ønske om at indgå i mere konkrete overvejelser om, hvorledes Europa-Parlamentet kan indgå mere aktivt i udarbejdelsen og udviklingen af beskæftigelsesstrategien. Også de nationale parlamenters rolle anerkendes i den sammenhæng.
Et vigtigt udestående er hele diskussionen om omfanget og typen af indikatorer. Disse er afgørende for overvågningen af strategien og for at sikre, at landene bevæger sig i den ønskede retning og i rette tid.
Det er derfor også afgørende, at der, så snart der tegner sig et klart billede af den nye strategi, foretages en grundig gennemgang af de eksisterende indikatorer. Formålet med en sådan gennemgang skal være at sikre, at disse afspejler kernemålsætningerne for de reviderede retningslinjer.
Målet må være et mere effektivt sæt af indikatorer, som er robuste, sammenlignelige, mere fokuseret på de enkelte retningslinjer og baseret på aktuelle data. Vi skulle gerne nå frem til at have færre, men bedre indikatorer.
Jeg vil afslutningsvis understrege, at ønsket fra det danske formandskab er at gøre beskæftigelsesstrategien mere operationel og anvendelig som et afsæt for beskæftigelsesfremmende strategier i de enkelte medlemslande.
Vi skal væk fra tendensen til stigende fokus på detaljer og instrumenter og i stedet koncentrere os om resultaterne, som Det Europæiske Råd har lagt vægt på siden Lissabon-topmødet.
I forbindelse med revisionen af beskæftigelsesstrategien må vi aldrig tabe det store perspektiv af syne. I de kommende år er perspektivet i en revideret europæisk beskæftigelsesstrategi, at den skal bidrage til at få Europa til at hænge bedre sammen som kontinent og som samfund.
Det kræver, at beskæftigelsesstrategien målrettes, og beslutningsprocessen i forbindelse med vedtagelsen og gennemførelsen af strategiens enkelte elementer bliver mere gennemskuelige. Målretning, åbenhed, involvering af flere aktører, bedre forankring i medlemslandene - det skal være nøgleordene for indsatsen for en stadig øget beskæftigelse fra EU's side.
Vi må aldrig glemme, at det er de praktiske resultater, som i sidste ende er testen på, om EU's beskæftigelsesstrategi virker. Det er i praksis, at metoderne skal stå deres prøve.

Diamantopoulou
Hr. formand, først vil jeg lykønske Europa-Parlamentet med den interessante og konstruktive beslutning, der blev vedtaget den 25. september 2002. Den indeholder en nyttig evaluering af de positive resultater samt nogle af svaghederne i den europæiske beskæftigelsesstrategi.
Beslutningen var meget værdifuld for Rådet. De drøftelser, som vi havde i går i Luxembourg, omhandlede både evalueringen af den europæiske beskæftigelsesstrategi og ensretningen af processer i henhold til resultaterne af topmødet i Lissabon.
Som ministeren sagde, var der enighed blandt medlemsstaterne om indholdet og procedurerne for fremtiden. Det glæder mig at kunne sige, at de tre institutioner nu deler mange synspunkter, hvorpå vi kan basere strategiens yderligere udvikling og definere den næste generation af beskæftigelsesretningslinjer.
Jeg vil koncentrere mig om tre hovedpunkter: de politiske budskaber, selve processen og gennemførelse af processen. Med hensyn til de politiske budskaber er vi alle enige om, at integreret dækning af brede områder er et af de positive resultater af strategien. Alle er enige om, at der er behov for et bredt anvendelsesområde, der ikke må indsnævres. Der er også sket fremskridt i forbindelse med identifikationen af hovedprioriteterne, som omfatter jobskabelse og stigende erhvervsfrekvenser, forbedret kvalitet i arbejdet, modernisering og forbedring af arbejdsmarkedets funktionsområde, sikring af fleksibilitet og jobsikkerhed, forøgelse af arbejdsudbuddet via politikker, der fremmer beskæftigelsen, fremme af en aktiv og forebyggende arbejdsmarkedspolitik, som er virkningsfuld og effektiv, reform af skatte- og overførselssystemer, forbedring af livslang læring og mobilitet og udvikling inden for de dele af iværksætterområdet, som bidrager til jobskabelse.
Det næste skridt vil helt tydeligt være omsættelsen af denne lange liste til et struktureret forslag til beskæftigelsesretningslinjerne. Det vil vise sig, om den nuværende struktur baseret på fire søjler, hvorpå vi har bygget udviklingsstrategien, stadig er nødvendig for at afspejle disse prioriteter, eller om andre grupperinger kan forbedre synligheden.
Retningslinjerne skal reduceres i antal. Det bringer mig frem til det andet spørgsmål, som er processen. Beskæftigelsesstrategien skal inden for rammerne af traktaten fokusere på de mellem- og langsigtede målsætninger, som skal opfyldes inden den tidsfrist i 2010, som blev fastsat i Lissabon. For at sikre, at man tydeligt kan se strategiens resultater og opfyldelse af de mellem- og langsigtede målsætninger, er der behov for større stabilitet i retningslinjerne, som ikke bør ændres hvert år. Medlemsstaternes nationale handlingsplaner bør fokusere mere på gennemførelsen.
Man skal prøve at begrænse overlap eller gentagelser i forhold til andre samarbejdsprocesser, især gennem koordination af beskæftigelsesstrategien og de bredere retningslinjer for den økonomiske politik. Det er afgørende, at de respektive roller og bidrag defineres mere omhyggeligt.
Det tredje punkt drejer sig om styring af processen. Det er et spørgsmål, som Europa-Parlamentet udtrykte stor interesse for i sin beslutning af 25. september 2002. De retningslinjer, som jeg netop har skitseret, vil danne et godt grundlag for større åbenhed og deltagelse. Mindre og tydeligere målsætninger vil synliggøre strategien. Større fokus på gennemførelse og resultater vil give større videnbase og gennemsigtighed.
Arbejdsmarkedets parter vil derfor med disse rammer og større fokus kunne spille en mere effektiv rolle, og de regionale og lokale myndigheder vil have større forståelse for deres rolle og deltage mere effektivt.
Der skal arbejdes mere med Parlamentets rolle i udviklingen af beskæftigelsesstrategien og de nationale regeringers integration i processen. Der er store problemer i enkelte medlemsstater, hvor de nationale regeringer ikke har deltaget i og - i nogle tilfælde - ikke har forståelse for beskæftigelsesstrategien, de monetære procedurer eller de fælles mål.
Det er en lang liste over fælles holdninger og perspektiver, men den nye strategiproces er kun lige begyndt. Som alle ved, præsenteres det formelle forslag om beskæftigelsesretningslinjerne for 2003 i april 2003 sammen med forslaget om de bredere retningslinjer for den økonomiske politik. I mellemtiden er der tid til, at alle kan deltage i processen. Kommissionen vil arbejde videre med planen om åben deltagelse.
For yderligere at skabe interesse for og lette involveringen af eventuelle interessenter har Kommissionen til hensigt at udarbejde endnu en meddelelse til offentliggørelse i januar, som indeholder en oversigt over den reviderede strategi med konkrete målsætninger. Der er tid nok til omfattende drøftelser med Parlamentet i løbet af de næste par måneder for at definere og fastsætte procedurer for den nye europæiske beskæftigelsesstrategi.

Bastos (PPE-DE)
Hr. formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, kære kolleger, mobilitet er afgørende for skabelsen af bedre job og for en udligning af kvalifikationsefterslæbet på det europæiske arbejdsmarked. Det er imidlertid tydeligt, at det skorter på både erhvervsmæssig og geografisk mobilitet i EU. Hvad angår det første, er det sådan, at borgerne i EU ikke skifter job særlig tit, selv om der dog kan iagttages en stigende tendens i medlemsstaterne siden 1995. Hvad angår arbejdstageres bevægelighed mellem eller inden for medlemsstaterne, er billedet ikke mere opløftende, idet vi ligger på under det halve af amerikanernes mobilitetsrate, og det er kun en lille elite på 225.000 EU-borgere, der er flyttet til et andet EU-land, hvilket svarer til 0,1% af De 15's befolkning.
Derfor vedtog Kommissionen i februar 2002 en aktionsplan om kvalifikationer og mobilitet, der udpeger 25 aktioner, der skal udbedre de mangler og behov, som gruppen på højt plan havde påpeget. Jeg må imidlertid beklage, at Kommissionen har forelagt sine forslag direkte for Det Europæiske Råd uden at give Parlamentet tilstrækkelig tid til at udtale sig om dem inden.
Man kan kun bifalde sammenhængen i aktionsplanens anbefalinger, men EU's borgere møder stadig mange hindringer for deres mobilitet. I denne betænkning - som jeg har haft den ære at udarbejde efter Hughes-proceduren, i samarbejde med Kulturudvalget og med udtalelser fra Udvalget om Kvinders Rettigheder og Regionsudvalget, der har ydet vigtige og værdifulde bidrag - fremhæver jeg de forskellige aktioner, der skal fremme erhvervsmæssig og geografisk mobilitet og fjerne hindringerne for, at dette til fulde kan lade sig gøre, og jeg vil nu gerne nævne nogle af disse.
For det første er det nødvendigt, at de lokale myndigheder inddrages i oprettelsen af et netværk af rådgivende organer for erhvervslivet og uddannelsessystemerne med henblik på at bringe erhvervslivet og uddannelsessystemerne nærmere hinanden. Der bør indledes andre mere effektive aktioner for at mindske de regionale skævheder, eftersom disse uligheder principielt må føres tilbage til forskellene på arbejdskraftens kvalifikations- og uddannelsesniveau samt dennes mobilitet og tilpasningsevne.
For det andet må medlemsstaterne med passende midler støtte en af grundpillerne i EU's beskæftigelsesstrategi, nemlig iværksætterkulturen, ligesom de må styrke koordineringen inden for uddannelse.
For det tredje er det nødvendigt, at arbejdsmarkedets parter gør en effektiv indsats for at fremme arbejdstagernes adgang til uddannelse og udvidelse af kvalifikationer og kompetence. Arbejdsmarkedets parter spiller også en vigtig rolle i opfølgningen af aktionsplanen på europæisk, nationalt og regionalt plan.
For det fjerde må de gældende fællesskabsbestemmelser om gensidig anerkendelse af kvalifikationer håndhæves strengere.
For det femte må uddannelsessystemerne fremme udvekslingsprogrammer for unge, bevidstheden om forskellige kulturer, sprogfærdigheder og kendskab til samfundsforhold.
For det sjette er det for at imødegå kvindernes underrepræsentation inden for højteknologisektorerne nødvendigt at støtte uddannelsesinitiativer og indførelse af informations- og kommunikationsteknologier og nye indlæringssystemer, idet kvinder skal gives prioriteret adgang, samtidig med at ældre arbejdstagere, handicappede og dårligt stillede grupper tilbydes muligheder for uddannelse.
For det syvende den afgørende rolle, som distancearbejde kan spille til at undgå en geografisk mobilitet, som arbejdstageren ikke ønsker.
For det ottende er overførsel af pensionsrettigheder et af de mest følsomme punkter på dette område, eftersom pensionerne udgør en betydelig hindring for mobiliteten, og arbejdstagere, der har erhvervet pensionsrettigheder i deres medlemsstat, kan risikere ikke at kunne overføre dem. Der må derfor ske ajourføring, forenkling og udvidelse af direktiv 98/49/EF og forordning 1408/71/EØF, ligesom der en gang for alle må gøres op med såvel dobbeltbeskatning som manglende beskatning. Et andet vigtigt bidrag til fremme af den geografiske mobilitet er indførelsen af et europæisk sygesikringskort, som forhåbentlig kan gennemføres i 2004.
For det niende skal det nyttige Eures-systemet nævnes, men det må udvides og moderniseres. Jeg appellerer her til Kommissionen om at lægge vægt på dette instrument og om at føre de gode hensigter ud i livet, som dens meddelelse giver til kende netop på dette punkt. Målsætningen om gennemsigtighed og centraliserede informationer om job- og uddannelsesmuligheder inden for EU forudsætter, at der oprettes et websted med oplysninger om mobilitet, og at der iværksættes sektoropdelte kampagner. Jeg vil også gerne pege på, at kandidatlandene må gøre en indsats for ikke at miste højt kvalificerede arbejdstagere. På dette punkt må vi støtte dem med at skabe deres egne innovationsstrukturer og ved at fremme erfaringsudveksling.
Medlemsstaterne, de lokale myndigheder, arbejdsgiverne, arbejdsmarkedets parter og EU's institutioner må aktivt bestræbe sig på at sikre denne aktionsplans succes, og der må tages hensyn til de foranstaltninger, der her foreslås, når den europæiske beskæftigelsesstrategi skal revideres.
Diamantopoulou
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske fru Bastos med hendes betænkning og fremlægningen af den samt takke ordføreren for Udvalget om Regionalpolitik, fru Arnold, for hendes bidrag. Aktionsplanen vedrørende kvalifikationer og mobilitet består af 25 punkter, der skal sikre EU's borgere større mobilitet.
Dybest set har aktionsplanen til formål at fjerne hindringerne for at bo, arbejde og studere i forskellige medlemsstater. Målet er ikke med lidt god vilje at gøre mobilitet obligatorisk - det handler om at gøre det lettere for alle, der måtte ønske det, at bevæge sig inden for EU. Kommissionen er lykkelig over Parlamentets meget positive modtagelse af aktionsplanen samt over dets støtte til foranstaltningerne, der som bekendt blev godkendt af gruppen på højt plan vedrørende kvalifikationer og mobilitet som den mest hensigtsmæssige måde til forbedring af betingelserne for mobilitet og livslang uddannelse af borgerne.
Parlamentets betænkning indeholder en række tilsagn, der er endnu mere ambitiøse den dem, der nævnes af Kommissionen i aktionsplanen, skønt jeg må sige, at med de prioriteter, der blev fastlagt af Det Europæiske Råd i Barcelona, har Kommissionen gjort, hvad den kan for at gøre aktionsplanen så realistisk og gennemførlig som muligt under hensyntagen til de lovgivningsprocedurer, der er nødvendige for at overholde de foreslåede tidsfrister.
Aktionsplanen indeholder en række bestemte mål, der vil blive brugt til at vurdere resultaterne i de kommende år, og vi får naturligvis brug for en række indikatorer for at kunne vurdere udviklingen. Disse indikatorer vil blive defineret sammen med medlemsstaterne. Medlemsstaterne skal involveres aktivt på alle niveauer, specielt fordi en stor del af foranstaltningerne primært er foranstaltninger, for hvilke medlemsstaterne har kompetencen. Jeg vil gerne understrege, at vi har behov for koordinering samt et samarbejde mellem medlemsstaterne om almen uddannelse og erhvervsuddannelse, især hvad angår mobiliteten for unge, udveksling af effektive metoder og gennemsigtige erhvervsmæssige kvalifikationer.
Som et resultat af Kommissionens og medlemsstaternes initiativ udsender Rådet den 12. november en beslutning om at styrke samarbejdet på erhvervsuddannelsesområdet. Pointen med et styrket samarbejde er at forbedre kvaliteten af erhvervsuddannelserne og gøre dem mere attraktive samt at løse problemet med manglende gennemsigtighed og gensidig tillid, som hindrer anerkendelsen af erhvervsmæssige kvalifikationer og færdigheder på tværs af grænserne. Gennemførelsen af planen er på vej, der er fremsat lovgivningsforslag, der er udtænkt nye procedurer, og Rådet er blevet opfordret til at træffe beslutning om de allerede stillede forslag. Kommissionen har sørget for et tæt samarbejde med arbejdsmarkedets parter på specielt to punkter: for det første i spørgsmålet om livslang uddannelse og for det andet om muligheden for overførsel af tillægspensionsrettigheder. Mere konkret - og navnlig inden for de emner, som fru Bastos har taget op - er der allerede planer om sidst på året at oprette en webside med informationer om europæisk jobmobilitet, så de europæiske statsborgere kan søge oplysninger om det europæiske jobmarked og en række andre områder, der handler om mobilitet. Denne webside vil også komme til at indeholde et direkte link til en webside om uddannelsesmuligheder, der vil være på plads i løbet af 2003. Kommissionen er på vej til at vedtage en beslutning om at revidere Eures-systemet, så det effektivt støtter mobiliteten for den europæiske arbejdskraft, idet målsætningen for Eures består i at levere tjenester og oplysninger til både jøbsøgende og virksomheder, der søger arbejdskraft på fællesskabsniveau. For det tredje vil Kommissionen fremsætte sit forslag om et europæisk sygesikringskort i starten af 2003, hvilket Parlamentet allerede ved.
Jeg vil også gerne nævne to tværgående spørgsmål. For det første er der plads til at forbedre kvindernes stilling over hele linjen, og der skal tages hensyn til kønsdimensionen i alle de individuelle foranstaltninger. For det andet står vi over for en vigtig udfordring i forbindelse med udvidelsen. Parlamentet har givet udtryk for sin bekymring over faren for en flugt af arbejdskraft fra øst til vest, idet en sådan masseafvandring vil skabe enorme problemer i kandidatlandene. Sammenhængen mellem immigration og beskæftigelse vil blive diskuteret på en fælles konference mellem OECD og Europa-Kommissionen i januar 2003. I mellemtiden diskuterer Kommissionen et direktivforslag fra sidste år om betingelser for tredjelandsborgeres indrejse og ophold, når de søger beskæftigelse som lønmodtagere eller løsarbejdere, for at sikre, at medlemsstaterne har en fælles holdning i dette spørgsmål.
Aktionsplanen vedrørende kvalifikationer og mobilitet er en meget kompliceret og ambitiøs plan, der indeholder en mængde foranstaltninger, der - hvis de skal gennemføres - kræver et meget tæt samarbejde mellem de europæiske institutioner, de sociale faktorer og arbejdsmarkedets parter. Jeg vil gerne takke Parlamentet for dets opbakning til og interesse for denne plan helt fra begyndelsen.

Bushill-Matthews (PPE-DE)
Hr. formand, lad mig starte med at sige, at jeg stærkt bifalder kommissærens og det danske formandskabs bemærkninger. Planen om at fokusere på beskæftigelsen i formandskabets program er en god idé og sætter det helt rigtige eksempel, ikke blot for os, men for kommende formandskaber.
Jeg har nogle generelle kommentarer, og derefter vil jeg tale om min betænkning. Det er vel helt rimeligt at sige, at medlemsstaterne og Parlamentet alt for ofte viger uden om et vigtigt spørgsmål, nemlig beskæftigelse. Der er meget snak, men meget lidt handling, som ofte ikke er særlig effektiv. Mit eget land er et godt eksempel. Sidste år blev der indført 4.600 beskæftigelsesforskrifter. Det er én hvert 26. minut. Det er vist ikke vejen frem.
Men det er ikke nok for os at have forskellige programmer og projekter, positivt som det ellers er. Det er ikke nok blot at udarbejde målsætninger for unge mennesker, kvinder, langtidsarbejdsløse osv. og så læne sig tilbage. Det er ikke nok at fokusere så meget på jobsikring og forsøge at opretholde arbejdspladser, selv når markedet har udviklet sig i en anden retning. Vi skal fokusere på jobskabelse, som betyder liberalisering af virksomheder. Vi skal erkende, at den bedste mulighed for udvikling af økonomisk vækst i alle lande ligger hos den sektor, som kaldes "små og mellemstore virksomheder". Vi skal få disse virksomheder til at trives og ikke holde dem tilbage. Vi skal erkende, at fuld beskæftigelse gavner den sociale integration og ikke omvendt.
På Det Europæiske Råds møde i Lissabon enedes man, som jeg også har fremhævet i min betænkning, om at støtte et lovgivningsmæssigt miljø, som er åbent over for investeringer, nyskabelse og selvstændig erhvervsvirksomhed generelt. Efter to år har vi blot pålagt erhvervslivet flere byrder, og den store arbejdsløshed i Europa er vi selv skyld i.
Det danske formandskabs holdning glæder mig dog, og jeg vil især gerne takke den danske beskæftigelsesminister, Claus Hjort Frederiksen, for et meget informativt brev, som han sendte mig den 18. september. Jeg er sikker på, at det ikke vil genere ham, hvis jeg gengiver et enkelt afsnit for vores kolleger, der er meget relevant for vores drøftelse i dag. 
I brevet siger han, at hans klare holdning er den, at EU kun skal skride ind med lovgivning, hvis der er behov for regulering og kun i det nødvendige omfang. Der skal være plads til nationale bestemmelser, og hvis der fastsættes regler, skal det efter hans opfattelse så vidt muligt være i form af rammedirektiver frem for detaljerede regler. Der bør også så vidt muligt være valgfrihed med hensyn til gennemførelsesmetoder som i forbindelse med den åbne koordinationsmetode på beskæftigelsesområdet og det sociale område. Endelig understreger Claus Hjort Frederiksen, at han lægger stor vægt på subsidiaritetsprincippet.
Det er meget kloge ord, og vi ser alle frem til at omsætte disse ord til handling. Kommentarerne fra kommissær Prodi i juli om at forenkle lovgivningen med mindst 25% så hurtigt som muligt hilser jeg også velkommen. Vi ønsker ligeledes at se resultater så hurtigt som muligt, helst under Deres ledelse og formandskab.
Med hensyn til vækst- og beskæftigelsesinitiativet glæder det mig, at det blev enstemmigt vedtaget på udvalgsplan, og at vi har gjort visse fremskridt i forenklingen af det. Den første betænkning om dette flerårige program blev præsenteret i januar 2001. Det næste års betænkning blev præsenteret blot 11 måneder senere, og i år præsenteres betænkningen i oktober. Næste år bør det blive endnu tidligere, og jeg håber på Kommissionens hurtige tilbagemelding, så det kan lade sig gøre.
Jeg vil dog gerne understrege, at jeg er meget tilfreds med Kommissionens samarbejde med hensyn til oplysninger og regelmæssige opdateringer. Jeg glæder mig over de fremskridt, der er opnået, og især programmets styring og udvikling. Jeg ønsker at se resultater i forbindelse med Parlamentets forslag fra sidste år og i år. Helt enkelt ønsker jeg, at Kommissionens næste rapport afspejler, at Kommissionen har læst Parlamentets betænkning, og en reaktion herpå, som skal omfatte en grundig analyse af visse aspekter af initiativet og en afvikling af Joint European Venture (JEV-programmet) i sin nuværende form.
Det minder mig om, at kommissær Liikanen i slutningen af forhandlingen i december om netop dette emne henvendte sig til mig lige efter, at han var færdig med at tale, og spurgte, om Parlamentet var enige i afviklingen af JEV-programmet, da det også var Kommissionens ønske. Jeg fortalte ham, at Parlamentet ønskede at afvikle programmet. Han sagde, at det var han meget lettet over at høre og ville gå videre med sagen.
Indtil videre er programmet ikke afviklet. Kommissionen skal være hurtigere på aftrykkeren i sådanne situationer, og det gælder for os alle.

Diamantopoulou
Hr. formand, det var med stor interesse, vi modtog betænkningen fra Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender om den tredje rapport om vækst- og beskæftigelsesinitiativet. Jeg var særligt glad for ordførerens samarbejdsånd og hans kommentarer til vores årsberetning, og jeg vil understrege, at Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender fandt, at Europa-Kommissionens rapport var detaljeret, og at Kommissionen havde fulgt Europa-Parlamentets henstilling om at fremlægge rapporten på et tidligere tidspunkt. Og selvfølgelig havde vi et udmærket samarbejde med ordføreren, hvilket tydeligt fremgår af hr. Bushill-Matthews' indlæg.
Jeg vil svare ved at dele mine bemærkninger op i tre dele. Først vil jeg tale om levering af oplysninger til Parlamentet samt den relevante tidsplan, dernæst om geografisk dækning og til slut om fremtidsudsigter og finansiering.
Hvad angår levering af oplysninger, har Europa-Kommissionen, skønt det er tidkrævende at gennemføre formelle procedurer, fortsat sin praksis med at holde ordføreren løbende underrettet inden afslutningen på den officielle procedure. Kommissionen har ligeledes bestræbt sig på at levere kvartalsvise oplysninger om de finansielle gennemførelsesforanstaltninger for de programmer, som Den Europæiske Investeringsfond uofficielt forvalter. Som svar på Deres opfordring i forbindelse med den såkaldte før-start-finansiering fra finansieringsformidlere under SMV-garantifaciliteten vil jeg fremhæve, at denne før-start-finansiering tildeles visse små og mellemstore virksomheder, fordi de befinder sig i opstartsfasen. De behøver ikke være officielt anerkendt, før lånet bevilges, og de udvælges naturligvis af finansieringsformidlerne.
Med hensyn til geografisk dækning og sektordækning er det lykkedes Den Europæiske Investeringsfond at opnå en relativt tilfredsstillende dækning af alle lande trods afmatningen på alle pengemarkederne. Det er lykkedes fonden at fordele alle tilgængelige midler i 13 medlemsstater. Grunden til, at det er så vanskeligt at finde anvendelse for den europæiske teknologiske iværksætterfacilitet eller ETF-iværksætterfaciliteten, er, at den ikke har fået en ensartet start i alle lande. Der er forskellige problemer med dens anvendelse, hvilket dels skyldes det faktum, at de nationale markeder for risikovillig kapital befinder sig på forskellige udviklingsstadier samt selvfølgelig også det faktum, at det er vanskeligt at skaffe de resterende 50%. I lande med et underudviklet marked for risikovillig kapital er det næsten umuligt at opfylde dette andet kriterium.
Vi er også nødt til at se på den overordnede geografiske fordeling af alle finansieringsordninger for små og mellemstore virksomheder i stedet for at betragte dem enkeltvis. Vi mener også, at man er nødt til at udvise den fornødne fleksibilitet, når budgettet fordeles mellem de forskellige SMV-finansieringsordninger og f.eks. tage hensyn til efterspørgslen på markedet i stedet for blot at tage hensyn til behovet for geografisk dækning. Jeg vil understrege, at Den Europæiske Investeringsfond altid har bestræbt sig på at kanalisere finansiering til lande med en beskeden efterspørgsel. Med hensyn til sektordækning vil jeg gerne påpege, at størstedelen af de små og mellemstore virksomheder, der har nydt godt af disse midler, tilhører de traditionelle sektorer. Når det er sagt, er det sandt, at fondens iværksætterfacilitet er målrettet mod højteknologiske små og mellemstore virksomheder, og at mere end 90% af de virksomheder, der modtager midler fra SMV-iværksætterfaciliteten er mikrovirksomheder med færre end 10 ansatte - primært inden for tjeneste-, håndværks-, industri- og handelssektoren.
For det tredje er der fremtidsudsigterne for finansieringsinstrumenter. Overlevelsen af programmer, der gavner de små og mellemstore virksomheder, er garanteret i henhold til det flerårige program til fremme af initiativ og iværksætterånd, der nu også er åbent for kandidatlande. Den Europæiske Investeringsfond håber på at kunne indlede kontraktforhandlingerne inden udgangen af 2002 ved at underskrive aftalememoranda med disse lande og afslutte finansprocedurer. Med hensyn til den europæiske teknologiske iværksætterfacilitet, der blev præsenteret i årsberetningen for 2001, har omvurderingen af hurtigt voksende innovative virksomheder og investorernes enorme tab som følge heraf forstyrret markedet voldsomt, og der er ikke tegn på, at det ændres i fremtiden. Vi skal også huske på, at bankerne i en situation med langsom økonomisk vækst, øget konkurrence på de europæiske markeder, omstrukturering af banksektoren og efterspørgsel efter værdier for aktionærerne ikke er tilbøjelige til at bevilge eller forny risikable lån til små og mellemstore virksomheder. Når offentlige organer tegner sig for en del af risikoen, er der selvfølgelig stadig en chance for, at bankerne vil tilbyde lån til små og mellemstore virksomheder. Derfor er der stadig en stor efterspørgsel efter SMV-iværksætterfaciliteten, og vi tror, at kandidatlandene vil skabe en øget efterspørgsel efter deres optagelse.
Med hensyn til Joint European Venture eller JEV-programmet er Kommissionen enig i hr. Bushill-Matthews' bemærkninger om, at programmet havde en begrænset jobskabende effekt, og at det ikke var omkostningseffektivt. Der var en begrænset efterspørgsel fra de små og mellemstore virksomheder og betydelige forsinkelser i behandlingen af ansøgningerne, fordi Kommissionen var nødt til at følge stramme procedurer for at minimere risikoen for uregelmæssigheder og beskytte Fællesskabets økonomiske interesser. Da det forholder sig således, er Kommissionen enig med Parlamentet i, at Joint European Venture bør lukkes. 
Den endelige vurdering af vækst- og beskæftigelsesinitiativet skal være afsluttet og klar til forelæggelse for Parlamentet i november 2002. Ved udløbet af høringsperioden vil Kommissionen fremsætte et forslag for Rådet i marts eller maj 2003 om en afgørelse fra Rådet om ændring af det flerårige program til fremme af initiativ og iværksætterånd samt eventuelt om lukning af det specifikke Joint European Venture-initiativ.
Til slut vil jeg sige et par ord om evaluering. Perioden vedrørende det budget, der er afsat til de finansielle instrumenter, som forvaltes af Den Europæiske Investeringsfond, udløb den 29. maj 2002, det vil sige fire år efter udsendelsen af Rådets beslutning. Derfor var evalueringsrapporten planlagt til at blive udsendt efter den dato, så der kunne tages hensyn til hele budgetperioden på 48 måneder.
Til slut, hr. formand, har jeg blot en enkelt bemærkning til hr. Bushill-Matthews' oprindelige strategi. De tidligere omtalte initiativer er tydeligvis en del af det flerårige program om små og mellemstore virksomheder. Konklusionen på de mange analyser og undersøgelser må være, at et af de små og mellemstore virksomheders største problemer er finansiering, og at det er et reelt problem i hele EU. Alle disse initiativer fra Europa-Kommissionen - garantifondene, Joint European Venture, teknisk støtte til virksomheder - er pilotprogrammer, der skal skaffe nye finansielle instrumenter til de små og mellemstore virksomheder, og nogle af dem er vellykkede, mens andre ikke er. Alle initiativerne er imidlertid afhængige af, hvor dynamiske og veludviklede markederne er i de enkelte medlemsstater. Men vi synes, at resultatet under alle omstændigheder er positivt, fordi vi arbejder med medlemsstaterne, de nye instrumenter når ud på markedet, og vi finder altid en model, der passer til landet og SMV-sektoren.
Gill (PSE)
Hr. formand, SMV spiller en vigtig rolle, både fra en økonomisk og social synsvinkel. De er derfor en stor politisk prioritet. Betydningen af små virksomheder og mikrovirksomheder blev anerkendt på Det Europæiske Råds møde i Feira. Derfor bør der træffes finansielle støtteforanstaltninger i langt større omfang. For at opnå dette skal Kommissionen straks anerkende og genoptage behandlingen af disse tre områder. Jeg er ikke helt tilfreds med de forklaringer, som kommissæren har givet. Kommissionen skal gøre noget ved den mangel på oplysninger, som SMV og mikrovirksomhederne har om disse programmer. Adgangen til oplysninger om finansiering er grundlaget for fremme af selvstændig erhvervsvirksomhed og SMV's aktiviteter. Derfor skal Kommissionen og medlemsstaterne iværksætte oplysningskampagner over for SMV om, hvordan man kan få støtte fra EU-projekter og -programmer.
For det andet er der for meget bureaukrati og for mange komplicerede finansieringsprocedurer. De skal væk. I Europa skal SMV overvinde mange flere forhindringer for at modtage støtte end SMV i USA.
Vi har hørt om Joint European Venture (JEV-programmet) og grundene til, at det er slået fejl. Vi må se på tallene. En af grundene er, at ét ud af fem projekter blev afvist af Kommissionen eller trukket tilbage på grund af de administrative krav. Det må vi se nærmere på. Kommissionen var heller ikke klar, da de iværksatte JEV-programmet, for det blev ikke markedsført i alle medlemsstater, der var ingen mellemled, og i Det Forenede Kongerige var der kun ét. Programmet var derfor dødsdømt fra starten.
Jeg ved, at der i min region er mange mikrovirksomheder og SMV, som med glæde ville have taget imod muligheden for at deltage i programmet. Jeg håber, at programmets efterfølger vil løse nogle af disse problemer, for programmet er vigtigt, især for kandidatlandene.

Iivari (PSE)
Hr. formand, først vil jeg gerne takke fru Bastos og Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender for den tilfredsstillende måde, hvorpå der blev taget hensyn til udtalelserne fra Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport i betænkningen om kvalifikationer og mobilitet. Målsætningen om at blive verdens mest konkurrencedygtige videnbaserede økonomi kan ikke gennemføres uden en faglært og mobil arbejdskraft. I sin udtalelse fremhæver Kulturudvalget imidlertid også et bredere mål om en grunduddannelse og dens afgørende betydning. Udvalget opfordrer endvidere Kommissionen til at udnytte informationsteknologien til at fremme virtuel mobilitet samt nye indlærings- og arbejdsformer.
Skønt uddannelse er medlemsstaternes ansvar, er der også brug for fælles aktioner og fælles mål. I 2000 varierede antallet af dem, der modtog videreuddannelse, i de forskellige medlemsstater fra 78% helt ned til under 20%. Det bliver vanskeligt at skabe et solidt grundlag for konkurrenceevne, hvis ikke vi får hævet uddannelsesniveauet. 
Problemerne med kvalifikationernes sammenlignelighed er en alvorlig hindring for arbejdskraftens mobilitet. I år fejrer vi Erasmus-studerende nr. 1 million, men i realiteten har vi stadig store problemer med at kompensere for studier, der er gennemført i udlandet. I den henseende forventer vi os meget af Bologna-processen og Brugge-processen.
I Kommissionens handlingsplan understreges det med rette, at uddannelsessystemerne skal forbedres, så de bedre kan opfylde behovene på arbejdsmarkedet. Hvis uddannelsessystemerne gøres mere fleksible, bliver det f.eks. muligt at øge interessen for matematik og naturvidenskab. Adskillige medlemsstater har iværksat særlige projekter inden for disse områder. Kommissionen vil forhåbentlig være i stand til at finde eksempler på god praksis fra disse projekter, som andre kan nyde godt af.
Evans, Jillian (Verts/ALE)
. (EN) Hr. formand, jeg bifalder Kommissionens aktionsplan vedrørende kvalifikationer og mobilitet og fru Bastos betænkning. Selv om problemet for de arbejdsløse i Europa er mangel på beskæftigelse frem for mangel på mobilitet, er de spørgsmål, som Kommissionens taskforce har rejst, meget vigtige. Jeg vil gerne nævne et par punkter, som blev fremhævet af Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder.
For det første er integration af kønsaspektet et krav for alle Kommissionens dokumenter, men et bilag til aktionsplanen med en forklaring om, hvordan det blev opnået i dette tilfælde, vil ikke blot bidrage til at sikre, at foranstaltningerne gennemføres, men også vise, hvordan man opnår integration i praksis. Det vil være et godt eksempel i forbindelse med andre politikker.
For det andet foreslås der regionale initiativer til at støtte erhvervsuddannelse af kvinder i beskæftigelse, hvor de er underrepræsenteret. Det reviderede direktiv om ligebehandling af mænd og kvinder giver medlemsstaterne mulighed for at træffe positive særforanstaltninger med hensyn til efteruddannelse på områder som f.eks. den videnskabelige sektor, og det bør der bygges videre på i aktionsplanen.
For det tredje indeholder aktionsplanen forslag om oprettelse af industrielle, uddannelsesmæssige og andre rådgivende organer. Selv om jeg ved, at medlemskab af sådanne organer ikke altid henhører under Kommissionens kompetenceområde, vil en bestemmelse, som kræver, at Kommissionen sikrer lige repræsentation af kønnene, når det er muligt, sende de involverede et meget klart budskab om, at det forventes.
Geografisk mobilitet betyder naturligvis andet og mere end at få job et andet sted. Der er andre spørgsmål, som skal tages i betragtning, især for arbejdstagere med børn, f.eks. adgang til bolig, socialsikring, undervisningsmuligheder og børnepasningsfaciliteter af god kvalitet. I betænkningen fremhæves flere punkter, som jeg bifalder, og som er vigtige for kvinder, f.eks. tillægspensionsrettigheder, der kan overføres - som nævnt af kommissæren - og anvendelse af bedste praksis til at opmuntre kvinder til at have en større interesse i matematik, videnskab og teknologi. Jeg håber, at Parlamentet vil støtte betænkningen.

Pronk (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke både Rådet og Kommissionen mange gange for deres oplæg, men jeg vil også navnlig takke vores to PPE-DE-ordførere, Regina Bastos og Philip Bushill-Matthews, for deres betænkninger. For det vigtige ved denne forhandling er, at vi ikke blot taler om de generelle aspekter, men at vi også behandler to ganske specifikke dele af beskæftigelsesproblematikken.
For det første de små og mellemstore virksomheder, som naturligvis er meget vigtige for den økonomiske struktur. Fru Bastos' betænkning vedrører navnlig EU's arbejdsmarkedsstruktur og uddannelsesstruktur. Hvis man ikke holder disse i balance med hinanden, er der noget galt. I øjeblikket går det naturligvis ikke særlig godt med økonomien. Det vil uden tvivl få følger for arbejdsmarkedet. Det ved vi allerede nu, og det må vi forberede os på. Derfor spekulerer jeg på, om Rådet ikke er for optimistisk. Stoler det ikke for meget på de seneste tal, der er baseret på meget større vækst og produktivitetsudvikling end nu?
Et andet spørgsmål, som man kan stille Rådet, er naturligvis, om det ikke også er for optimistisk, når det kombinerer alle disse processer. Vi er selvfølgelig ikke imod det, men skaber man ikke en slags Johannesburg-topmøde eller måske, for at bruge et udtryk fra Bibelen, et babelstårn med alle disse processer, der foregår samtidig? Giver det nogen ekstra fordele? Det er mit andet spørgsmål.
Et spørgsmål, som jeg vil stille Kommissionen, vedrører, hvad jeg sagde i al almindelighed, nemlig om Kommissionen også tager hensyn til sine egne direktiver. Jeg ved udmærket, at så snart der kommer et socialt direktiv, følger der øjeblikkeligt meget omfattende diskussioner om beskæftigelse. Det oplever vi i øjeblikket f.eks. med direktivet om vikarers arbejdsvilkår. Men der er også andre direktiver, f.eks. på selve det økonomiske område eller om årsberetninger. Der er mange klager, også hos små og mellemstore virksomheder, over, at disse direktiver er meget uheldige for beskæftigelsen. Jeg vil nævne et eksempel fra denne uge, nemlig kommissær Bolkesteins overtagelsesdirektiv. Det er næsten sikkert, at det i hvert fald i Nederlandene og i Tyskland vil koste i titusindvis af arbejdspladser, og at det sociale system, som vi i øjeblikket har, undermineres på længere sigt. Tages det med i betragtning ved beslutningsprocessen i Kommissionen? Undersøger man, hvor mange job der går tabt? Eller nøjes man ved disse i sig selv gode hensigter med kun at fokusere på direktiverne på det sociale område? Det ville efter min mening være forkert. Jeg vil derfor gerne have at vide af Kommissionen, om det også er sket her, og hvis det ikke er tilfældet, om det så sandsynligvis vil ske i fremtiden.
Vi befinder os som sagt stadig i en vanskelig situation, hvad angår beskæftigelsen. Jeg synes, at der stadig kan gøres noget på EU-plan. Jeg nævner f.eks. problemet med våbenindustrien, som er meget dårligt reguleret i Europa, og hvor vi kunne opnå meget bedre beskæftigelse, men også meget større effektivitet, end det i øjeblikket er tilfældet. Jeg ved, at en masse mennesker helst ikke vil tale for meget om det, men hellere overlader det til sagens gang. Det er altså også et problem, som vi efter min mening skal tænke på.
Endelig, hr. formand, tror jeg, at vi skal passe meget på, at vi ikke i for høj grad kun ser på USA og tror, at de gør alt bedre end vi. Vi har i den forløbne tid set, at der er en række tilfælde, jeg nævner blot Enron, men der er jo også i øjeblikket strejken på vestkysten, hvor USA ikke klarer sig så godt. Jeg vil gerne opfordre både Rådet og Kommissionen til først og fremmest at forsøge at overtage de gode ting, som sker i USA, og ikke for mange af de uheldige ting og heller ikke tro, at vi klarer os så dårligt. Vi klarer det nemlig ofte meget bedre, end vi selv tror.

Andersson (PSE).
Hr. formand, jeg vil gerne takke Rådet og Kommissionen for deres redegørelser om beskæftigelsesstrategien, ligesom jeg også vil takke de to ordførere. I mit indlæg vil jeg koncentrere mig om beskæftigelsesstrategien.
Det er godt, at der er sket en evaluering efter fem år. Det er vigtigt at se, hvad der har virket godt, hvad der har virket knapt så godt, og hvor der er plads til forbedringer. Rådet siger med rette, at det i sidste ende er resultatet, der tæller. De overordnede resultater for de seneste fem år er imidlertid rimeligt gode. Der har været en stigning i aktive beskæftigelsesfremmende foranstaltninger, arbejdsløsheden er faldet, og beskæftigelsen er steget tilsvarende. Hvis vi prøver at sammenligne vores håndtering af beskæftigelsen i forskellige perioder med lavkonjunktur, kan vi bekræfte, at der er sket en stor forbedring under denne afmatning sammenlignet med den forrige, skønt arbejdsløsheden i øjeblikket er stigende i nogle lande.
Med hensyn til spørgsmålet om de foreslåede ændringer og deres omfang er det helt klart, at søjlestrukturen ikke er et mål i sig selv, men det er vigtigt, at en række forskellige aspekter er medtaget i beskæftigelsesstrategien. Her taler jeg naturligvis om målene om øget beskæftigelse og mindre arbejdsløshed, flere kvinder i beskæftigelse, meningsfuld beskæftigelse og aspekter af arbejdets tilrettelæggelse. Der er endnu et aspekt, som ingen har nævnt, nemlig at bæredygtig udvikling skal integreres i beskæftigelsesstrategien, sådan som den er blevet i de andre to strategier. 
Jeg er enig i den fremlagte holdning til stabilitet. Vi bør ikke gribe ind og foretage ændringer hvert år. Medmindre der har været særlige udviklinger, bør disse processer have lov til at fortsætte i en årrække. Jeg er også enig i holdningen til fokus. Det bliver vanskeligt, hvis der er for mange indikatorer og mål. Vi skal koncentrere os om de vigtigste mål, og vi skal sørge for gennemførelsen og skabe resultater.
Med hensyn til åbenhed og parternes deltagelse ønsker jeg at betone det, der er blevet sagt om arbejdsmarkedets parter. De spiller allerede en vigtig rolle, og der er gode grunde til at øge deres deltagelse i beskæftigelsesstrategien. Der er imidlertid nogle mangler, specielt inden for demokratisk kontrol. Europa-Parlamentet har en manglende indflydelse på den overordnede strategi, og de nationale parlamenter har en manglende indflydelse på gennemførelsen og medlemsstaternes nationale aktionsplaner. Det er vigtige emner. Vi kan ikke lade så vigtige spørgsmål blive afgjort bag lukkede døre af arbejdstagersammenslutninger. Vi skal have reel demokratisk kontrol.
Når vi koordinerer processerne, er der imidlertid ikke nogen processer, der er vigtigere end andre. Den økonomiske proces er lige så vigtig som den sociale proces og processen vedrørende beskæftigelsespolitik, og vi skal også inddrage de sociale retningslinjer, når vi synkroniserer processerne. Alt dette er vigtigt. Hvis der er nogen, der bør stå for koordineringen, er det Rådet (almindelige anliggender).
Manders (ELDR).
Hr. formand, også jeg vil gerne takke Kommissionen, mine kolleger og ordførerne for dette politiske dokument. Det er vigtigt, at vi forsøger at nå Lissabon-målsætningerne, og derfor må vi bestemt gøre noget ved beskæftigelsen og uddannelserne. Det er derfor godt, at denne betænkning er udarbejdet. Vi må lære af fortiden, for uden fortid er der ingen fremtid. For at nå de målsætninger, der blev aftalt i Lissabon, må vi imidlertid også se på en bedre arbejdsmobilitet, og her tænker jeg navnlig på grænseområderne. Der må foretages en bedre tilpasning og skabes mere samarbejde mellem trepartssystemet med det offentlige, erhvervslivet og videninstitutter, først og fremmest for at tilskynde til arbejde på tværs af grænserne. Jeg har derfor stillet et ændringsforslag for at fremme dette. Heldigvis har Budgetudvalget i mellemtiden vedtaget et ændringsforslag herom, og jeg håber, at det også kan ske her.
Det transnationale arbejds- og videnpotentiale, der findes, benyttes i øjeblikket stadig alt for lidt, og det bør forbedres. Endvidere bør vi i fremtiden undersøge den gensidige anerkendelse af erhvervskvalifikationer og eksamensbeviser, hvilket vi er i fuld gang med. Men i sidste instans skal den grænseoverskridende tilpasning af sociale sikringssystemer, socialpolitikken og endog skatte- og afgiftspolitikken også forbedres. Jeg formoder, at Rådet vil tage dette op og til sin tid også vil stille forslag, især for at fremme mobiliteten og udvekslingen af viden. Det skal ske på tværs af grænserne, for som vi ved, er der kun få europæere, der flytter fra den ene region til den anden, navnlig for at søge arbejde.
I modsætning til min kollega hr. Pronk vil jeg gerne henvise til amerikanerne, som absolut ikke har noget imod at søge et andet job inden for en radius af 1.000 km. Med hensyn til hans bemærkning om overtagelsestilbud vil jeg gerne sige, at de europæiske virksomheder efter min opfattelse som følge deraf kan klare sig bedre, og hvis de klarer sig bedre på det indre marked, vil det i sidste instans føre til bedre investeringer og derfor også mere beskæftigelse. Som De ser, hr. formand, er det muligt for os at have forskellige opfattelser.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Hr. formand, jeg vil gerne have lov til at sige nogle få ord om beskæftigelsesstrategi.
For det første glæder det mig, at både Kommissionen og Rådet tydeligt identificerer sig med og kæmper for Lissabon-strategien med dens klare mål og visioner om økonomisk vækst, fuld beskæftigelse og sociale aspekter i indbyrdes balance. Det er meget vigtigt at skabe en afbalanceret beskæftigelsespolitik, hvor en række forskellige interesser står side om side.
For det andet er det godt, at Kommissionen taler så tydeligt om mulighederne for at gennemføre beskæftigelsesstrategien. Vi har tidligere haft det problem, at der har været mange gode idéer, men kun middelmådige resultater, når idéerne har skullet føres ud i livet i medlemsstaterne. Det er vigtigt, at den europæiske beskæftigelsesstrategi koordineres med nationale beskæftigelsespolitikker. I den forbindelse er parlamenterne en nøglefaktor, fordi de bevilger midlerne til de nationale beskæftigelsesstrategier. Derfor finder jeg det opmuntrende, at hr. Hjort Frederiksen og Kommissionen understregede parlamenternes rolle. Jeg kunne imidlertid godt tænke mig en afklaring. Det er godt, at parlamenterne skal spille en større rolle. Er der en fast aftale om, at de skal afholde debatter og træffe beslutninger? Som vi ved, træffer parlamenterne beslutninger om nationale beskæftigelsesstrategier. Findes der en anden og anderledes europæisk beskæftigelsesstrategi, som parlamenterne ikke skal have lov til at træffe beslutninger om? Det er et praktisk spørgsmål.
Jeg vil også bringe noget på bane, som fru Diamantopoulou sagde, og som jeg havde hørt før. Det handler om stabilitet med hensyn til retningslinjerne. Jeg kan forstå dette ønske om stabilitet, og jeg er helt enig i, at der skal være stabilitet i målene. Retningslinjerne handler imidlertid også om midlerne, og jeg er noget mere tvivlende over for påstanden om, at midlerne skal være lige så stabile. Jeg mener, at vi skal holde fast i virkeligheden og fokusere på det håndgribelige. 
Afslutningsvis vil jeg sige, at både udvidelsesprocessen med dens meget specifikke problemer for kandidatlandene og den nylige stigning i arbejdsløsheden udgør nye udfordringer, der kræver realitetssans. Så går det ikke an at sige, at midlerne skal være ekstremt stabile og uforanderlige år efter år.
Bouwman (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg byder hr. Frederiksen og fru Diamantopoulou velkommen.
Jeg har et par korte bemærkninger, for små grupper har ikke meget taletid. Jeg takker vores kolleger, fru Bastos og hr. Bushill-Matthews, for deres bidrag. Jeg vil lige skitsere nogle af de vigtigste områder. Vi taler her om reformen af beskæftigelsesstrategien. Når vi ser på de nuværende retningslinjer og på prioriteterne, som de er formuleret nu, er det tydeligt, at beskæftigelsesstrategien faktisk til dels er indhentet af Lissabon-processen, og Lissabon-processen er indhentet af en økonomisk recession. Det betyder, at der egentlig er en hel del ting, der er i fare. Målet for arbejdsdeltagelse kan sandsynligvis ikke nås, for der er ikke arbejde. Man kan kun fremme beskæftigelsen, hvis der tilbydes arbejde, og hvis der tilskyndes til at tilbyde arbejde. Spørgsmålet er imidlertid, om vi altid kan gøre det. Jeg er meget spændt på disse nye retningslinjer og også meget spændt på, hvad vi mister.
Hvordan kan vi sammenfatte det? At det ser anderledes ud for ungdomsarbejdsløsheden, forstår jeg, men en række andre former for arbejde såsom arbejde til ældre kan ikke altid fremmes.
Jeg synes, at nye retningslinjer er udmærket. Der behøver efter min mening ikke altid at være grundpiller. Men disse retningslinjer skal dog være klare og tydelige, ligesom den nye forbindelse med ESF og med pengene. Hvad angår strømlining, tilslutter jeg mig faktisk også hr. Pronks holdning, nemlig at strømlining og integration er nært knyttet til hinanden. Når vi taler om integration, må vi også tage hensyn til de økonomiske aspekter og de socioøkonomiske, politiske aspekter ved justeringen af, hvad vi kalder social- og beskæftigelsespolitikken.
Til sidst spørger jeg kommissæren eller Rådet, hvordan det kan være, at socialsikringsdirektivet stadig ikke er revideret. Jeg har set den kommenterede dagsorden. Deri ser jeg ingen fremskridt, og jeg undrer mig over, hvornår det sker, når vi taler om dels fleksibilitet, dels social sikring.

Della Vedova (NI).
Fru kommissær, jeg tror ikke, at en konstant henvisning til de målsætninger, der blev opstillet i Lissabon, er særlig nyttig, hvis vi på EU-plan og ikke mindst i de enkelte lande ønsker at sørge for handlingsplaner og lovgivningsindgreb, som tager sigte på at skabe bedre betingelser for virksomhedernes konkurrenceevne - ikke mindst i denne tid - og således på at skabe forudsætningerne for en god beskæftigelse.
Der bør efter min mening gøres en række ting - som man kan vælge at gøre eller ej - i de enkelte lande. Jeg har et par bemærkninger i den forbindelse. Jeg mener f.eks., at en konstant henvisning til et indgreb fra arbejdsmarkedets parters side er overdrevet, og at dette også risikerer at gøre arbejdsmarkedet endnu mindre fleksibelt. Det er en løsning, hvor man giver beskyttelse, garantier, forsikringer og muligheder til de arbejdstagere og virksomheder, der allerede er en del af produktionsforløbet, og hvor man således forsvarer dem, der er en del af arbejdsmarkedet og økonomien, og herved skaber større hindringer for dem, der står uden for, og dem, der leder efter et arbejde og har hårdest brug for et.
Når det gælder mobiliteten i EU - som efter min mening er en vigtig målsætning - bør vi arbejde på at skabe forudsætningerne for en reel adgang til denne mobilitet. Jeg vil dog gerne gøre opmærksom på, at der er problemer med mobiliteten i EU og i de enkelte lande. Her tænker jeg f.eks. på Italien, hvor arbejdskraftens mobilitet inden for landegrænserne er meget ringe og endda næsten ikkeeksisterende, hvilket skyldes arbejdsmarkedslovgivningen og de nationale overenskomster - jeg håber ikke, at der er nogen, som foreslår en europæisk kontrakt for de forskellige arbejdssektorer - der ikke tager hensyn til de særpræg og de sammenlignelige fordele, som de enkelte områder kan bidrage til et effektivt arbejdsmarked med. Derfor skal vi ikke kun skabe mobilitet for arbejdstagerne, men også for investeringerne.
Jeg vil nævne et andet aspekt i samme forbindelse, nemlig arbejdskraftens mobilitet og erhvervssammenslutningerne. Når det gælder erhvervenes regulering, har mange lande, f.eks. Italien, et sammenslutningssystem, som gør adgangen umulig, medmindre man opfylder sammenslutningernes krav, og som skaber en lovgivningsbarriere for mobiliteten og f.eks. for, at de, der i Italien ønsker at udøve nogle af de vigtigste selvstændige erhverv, kan gøre dette.
Det bør man efter min mening tænke over, og man bør ligeledes tænke over, om en satsning på at give arbejdsmarkedets parter en stadig større rolle i stedet for at skabe nogle markedsregler, der er så effektive som muligt, er den rigtige satsning for Europa.

Karamanou (PSE).
Fru formand, fru kommissær, uanset om vi kan lide det eller ej, afholdes dagens forhandling i en noget negativ tid præget af økonomisk afmatning og truslen om krig mod Irak, der var genstand for den forrige forhandling. Som det fremgår af beskæftigelsesstatistikkerne, har arbejdsmarkedsreformerne desværre ikke været stærke nok til at skabe den type fremdrift, der omsættes i nye job, og det i en sådan grad, at man selv i lande som Grækenland, hvor der i øjeblikket er en vækst på omkring 4%, fortsat har problemer med arbejdsløshed. Det betyder, at vækst ikke altid fører til nye arbejdspladser, primært på grund af svagheder og manglende smidighed på arbejdsmarkedet, herunder unge menneskers og kvinders vanskeligheder med at komme ind på arbejdsmarkedet, paradoksproblemet mellem arbejdsmarkedets krav og færdighederne hos de unge, der forlader uddannelsesinstitutionerne, og den anakronistiske og forældede opfattelse af arbejde og værdien af kvinders arbejde, som fortsat eksisterer i mange egne af EU.
I den nye generation af retningslinjer for beskæftigelse, som De henviste til, fru kommissær, skal der tages højde for det faktum, at arbejdsmarkedet desværre stadig er kønsopdelt, at kvinder tjener mindre end mænd, at kun 25% af virksomhederne ejes af kvinder, og at glasloftet desværre stadig sidder fast forankret. Jeg tror, at arbejdets kvalitet, der er det centrale begreb i retningslinjerne, bæredygtig udvikling og individualiserede rettigheder meget vel kan være drivkraften bag længere karrierer for kvinder. Jeg vil også gerne understrege, sådan som fru Evans sagde på vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder, at den nye beskæftigelsesstrategi skal baseres på mainstreaming.
Pérez Álvarez (PPE-DE).
Fru formand, mine damer og herrer, jeg vil indlede med at takke for Rådets og Kommissionens indlæg og naturligvis lykønske ordførerne, fru Bastos og hr. Bushill-Matthews.
I EU's charter om grundlæggende rettigheder, står der i kapitel II, artikel 15, under overskriften "Friheder", at "enhver unionsborger har frihed til at søge beskæftigelse, arbejde, etablere sig og levere tjenesteydelser i alle medlemsstaterne". Jeg mener, at denne artikel burde betegnes som en grundlæggende ret, hvad angår fri bevægelighed for tjenesteydelser og personer. Der er imidlertid stadig mange hindringer i vejen for den uddannede eller uuddannede arbejdskrafts bevægelighed mellem medlemsstaterne, hvilket forhindrer europæiske arbejdsmarkeder, der er åbne for alle, og som en logisk følge heraf skabes der sandsynligvis territorial uligevægt og uretfærdighed, social udelukkelse og fattigdom.
Det er alt sammen forhindringer, der vanskeliggør forfølgelsen af det mål, der blev fastsat på Det Europæiske Råd i Lissabon og bekræftet på Det Europæiske Råd i Barcelona. EU skal blive den mest konkurrencedygtige og dynamiske videnbaserede økonomi i verden, en økonomi, der kan skabe en bæredygtig økonomisk vækst, ledsaget af flere og bedre job og større social samhørighed.
Derfor er det nødvendigt at ændre og forenkle de sociale sikringsordninger og at godkende princippet om overførsel af tillægspensionsrettigheder. Det ville være hensigtsmæssigt og måske nødvendigt at skabe en mobilitetsplan, som har en reel indvirkning på borgernes liv, og hovedsageligt i specifikke territoriale områder, som f.eks. grænseoverskridende områder, med inddragelse af de lokale myndigheder, hvorved den lokale beskæftigelsessituation styrkes.
Denne indvirkning bør også kunne mærkes på specifikke materielle og kompetencemæssige områder, f.eks. tjenesteydelsesøkonomien eller miljøet, og naturligvis med deltagelse af arbejdsmarkedets parter, med en flydende og let kommunikation mellem erhvervs- og uddannelsessektorerne, med særlig opmærksomhed på betydningen af uddannelse og af uddannelsessystemerne med henblik på udviklingen af en mobilitetskultur ved at skabe horisontale politikker, f.eks. lighedspolitikker og andre politikker, for de forskellige muligheder er ikke tætte og uafhængige rum, men en del af et hele, af en række aktioner, som har til formål at udvikle den europæiske sociale model og gennemføre de principper, som nogle visionære mennesker, det siger jeg med respekt, så for over 50 år siden.
Til syvende og sidst drejer det sig, som kommissæren har sagt, om, at de, der ønsker at flytte rundt i hele EU, kan gøre det.
Van den Burg (PSE).
Fru formand, tillad mig først at stille et spørgsmål til hr. Frederiksen, som i går for første gang var formand for Rådet (socialministrene). Til min store overraskelse har jeg hørt, at det ikke lykkedes at opnå enighed om trepartstopmødet om den sociale dialog på dette møde. Jeg synes, at en af de vigtige ting i beskæftigelsesstrategien, som vi skal forsøge at fremme, netop er at involvere arbejdsmarkedets parter i denne beskæftigelsesstrategi i lyset af deres ansvar for fastsættelse af lønninger og for politikken vedrørende arbejdsvilkår. Jeg vil gerne udtrykke min store overraskelse og beklagelse over dette og spørge ham, hvorfor der ikke kunne opnås enighed.
Jeg har to bemærkninger om betænkningen af hr. Bushill-Matthews, som for anden gang har udarbejdet en betænkning om årsberetningen, og for anden gang har jeg været skyggeordfører. Jeg er også lidt overrasket over, at betænkningen står på dagsordenen for dette plenarmøde, fordi vi netop har forsøgt at opnå enighed i udvalget om en række vigtige punkter.
Jeg har to bemærkninger i denne forbindelse. For det første om JEV-procedurerne, joint ventures med tiltrædelseslandene. Jeg vil fuldstændig tilslutte mig det, som fru Gill sagde, nemlig at det er vigtigt at analysere ordentligt, hvorfor dette projekt fungerer så dårligt. Om det virkelig skyldes den offentlige omtale, bureaukratiet og omstændelige administrative procedurer, og om det ikke er ærgerligt at ødelægge et sådant projekt, hvis der er mulighed for, at procedurerne kunne forbedres. Dernæst vil jeg gerne anmode Kommissionen om ved evalueringen at være særlig opmærksom på den slags ting, fordi jeg tror, at det faktisk kunne være en meget vigtig mulighed for at fremme udøvelse af selvstændige erhverv og samarbejde.
Mit sidste punkt vedrører Bushill-Matthews-betænkningen. Jeg vil gerne kort henlede opmærksomheden på opfordringen deri til, at Kommissionen rapporterer til os om virksomhedernes sociale ansvar og de små og mellemstore virksomheder.

Kratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, mine damer og herrer, de to punkter på dagens dagsorden, aktionsplanen om mobilitet samt støtte til innovative små og mellemstore virksomheder, er afgørende for at styrke økonomien, øge beskæftigelsen og skabe økonomisk og social samhørighed i EU, specielt med den nært forestående udvidelse, og derfor glæder jeg mig over Europa-Kommissionens initiativer og ordførernes bidrag.
Jeg vil gerne kommentere spørgsmålet om den meget begrænsede mobilitet - statistikken er allerede blevet citeret, og der er ingen grund til at gentage den. Jeg vil blot påpege, at denne afgrundsdybe situation ikke blot er en svaghed på markedet. Den illustrerer de svagheder og problemer, der er en fast bestanddel af den europæiske enhed. Det er et komplekst emne, der hænger sammen med almen uddannelse, erhvervsuddannelse, socialforsikring, beskatning samt selvfølgelig sprogfærdigheder. Så vi har rigeligt at se til i alle sektorer og på alle niveauer. På nationalt plan, hvor vi skal koordinere og mobilisere centrale politikker, arbejdsmarkedets parter og de lokale beskæftigelsespolitikker. Og på fællesskabsniveau, hvor der er brug for konstant koordinering og initiativ. På begge niveauer skal vi, som ordføreren påpegede, opstille tydelige mål og tidsplaner, og mere direkte har vi brug for politikker, der er koordinerede uden overlapninger.
Jeg vil også minde om, at vi skal gøre brug af vigtige instrumenter for at finde nye veje til at fremme mobiliteten - eksempelvis artikel 6 i Den Europæiske Socialfond. I sin resolution opfordrer Europa-Parlamentet Europa-Kommissionen til at tage hensyn til dette behov og muligheden for at finde nye prioriteringer.
Til slut har jeg et par bemærkninger vedrørende videregående uddannelser. Det tidligere nævnte Erasmus-program og 1 million studerende, der flytter rundt i Europa, er ikke ensbetydende med seriøse bestræbelser på at udvide den tværkulturelle dimension af uddannelser og gøre de studerende fortrolige med uddannelsessystemerne og forberede dem til at blive mobile europæiske arbejdstagere. De skal forberedes på alle trin af deres uddannelse, og vi skal gøre det lettere for de studerende at flytte fra et universitet til et andet. En undersøgelse - om end noget overfladisk - af forskellene mellem systemerne og manglen på passende faciliteter for de studerende, der flytter fra et universitet til et andet, viser tydeligt, at de uddannelsesmæssige grænser fortsat eksisterer, og at det er et område, hvor vi skal udvise initiativ og vovemod.
Trentin (PSE).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, i fru Bastos' glimrende betænkning understreges det, at det både er nødvendigt at integrere Eures i medlemsstaternes arbejdsformidlinger og at inddrage de lokale myndigheder og arbejdsmarkedets parter i Eures' aktiviteter, så der skabes en stadig større spredning af de initiativer, der tager sigte på at fremme arbejdstagernes mobilitet. Herved bliver det muligt at styrke og udvide det tværnationale samarbejde, når det gælder uddannelse, anerkendelse af kvalifikationer og beskyttelse af sikringsrettighederne, hvor arbejdsmarkedets parter har givet et afgørende bidrag via Eures' oprettelse af hele 39 tværregionale rådgivende organer i medlemsstaternes grænseområder.
Denne erfaring skal udnytttes og må bestemt ikke gå tabt, hvilket ville være tilfældet, hvis de tværregionale rådgivende organer blev adskilt fra Eures, og hvis deres eksistens og finansiering på en eller anden måde blev afhængig af de enkelte medlemsstaters velvilje, sådan som det tilsyneladende er Kommissionens hensigt.
Nødvendigheden af i højere grad at inddrage medlemsstaterne i Eures' og de hermed forbundne organers finansiering og drift er selvfølgelig en fornuftig målsætning, men når det gælder dens form og kvantitet, kan det kun være en målsætning, som fastlægges på EU-plan, og som inddrager alle medlemsstaterne på en solidarisk måde. Den må således ikke give sig udslag i, at Kommissionen fralægger sig sit ansvar for de tværregionale rådgivende organers drift eller ligefrem deres overlevelse.
Derfor har vi med ordføreren fru Bastos' samtykke stillet et ændringsforslag, som skal give os et betryggende svar fra Kommissionen og Rådet.

Mantovani (PPE-DE).
Fru formand, fru kommissær, jeg vil gerne lykønske fru Bastos med denne udtømmende betænkning om et emne - nemlig mobiliteten - der er af så afgørende vigtighed for et EU, som ønsker at skabe en større konkurrenceevne ved hjælp af nye og bedre arbejdspladser.
Jeg vil også gerne benytte lejligheden til at give udtryk for min tilfredshed med Kommissionens handlingsplan, som indeholder konkrete foranstaltninger, der tager sigte på, at der senest i 2005 skal være skabt en mere fordelagtig situation for det europæiske arbejdsmarked ved at gøre arbejdsmarkedet mere åbent og tilgængeligt for alle.
Det glæder mig at se, at man har medtaget nogle af de henstillinger, som hr. Evans og jeg kom med for to år siden i vores betænkning om mobiliteten i Det Europæiske Fællesskab og navnlig mobiliteten for studerende, personer under uddannelse, volontører, undervisere og forskere. Et særligt - men bestemt ikke mindre vigtigt - spørgsmål er de handicappedes mobilitet.
Men vi skal gå længere endnu. Hvis vi ønsker et Europa med flere og bedre arbejdspladser og med en større social samhørighed - eller hvis vi kort sagt ønsker at gennemføre de ambitiøse, men nødvendige Lissabon-målsætninger - er vi nemlig nødt til at arbejde videre for definitivt at fjerne de hindringer, der stadig eksisterer i dag, og som går ud over de europæiske borgeres erhvervsmæssige og geografiske mobilitet og reelt begrænser deres muligheder.
Vi kan ikke længere forholde os passivt til denne paradoksale situation, hvor bevægeligheden for valuta, varer og tjenesteydelser i EU er større end de europæiske borgeres egen bevægelighed. Derfor tænker jeg her på de lokale myndigheders strategiske rolle, distancearbejdets muligheder og behovet for en modernisering og en fuldstændig udnyttelse af Eures-systemet, der er et aspekt, som jeg også understreger i min betænkning om det sjette rammeprogram for forskning.
Det er således nødvendigt, at vi én gang for alle ajourfører og forenkler samordningen af den sociale sikring, at vi fremskynder revideringen af forordning 1408/71, og at vi i fællesskab behandler og løser problemet med tillægspensionerne. Desuden er der et centralt spørgsmål, som hr. Zappalà i øjeblikket behandler i udvalget, nemlig spørgsmålet om eksamensbeviser og faglige kvalifikationer samt den gensidige anerkendelse heraf, så vi endelig får det europæiske område for eksamensbeviser og kvalifikationer, som ville fuldende reformen af det indre marked og i høj grad fremme mobiliteten mellem EU's forskellige medlemsstater.

Hjort Frederiksen
. Jeg vil gerne takke for de mange og gode indlæg under denne forhandling. Jeg er enig med kommissær Diamantopoulou i, at vi efter Rådsmødet i går nu har fået en fælles platform for en revision af den fælles beskæftigelsesstrategi. Jeg er også enig i, at vi på baggrund af denne platform skal tage en bred debat om den fremtidige beskæftigelse i EU. Der er åbnet for deltagelse af alle aktører - det skal tages helt alvorligt - og i denne debat er Europa-Parlamentets rolle helt afgørende.
Jeg vil også gerne takke for hr. Bushill Matthews bemærkninger om, at vi skal skabe job i praksis. Det er her, den europæiske beskæftigelsesstrategi skal stå sin prøve og vise sin værdi. Jeg vil også godt takke for de mange konkrete forslag, hr. Bushill Matthews har bidraget med til at fremme den europæiske beskæftigelse og øge fleksibiliteten på de europæiske arbejdsmarkeder.
Det ligger mig også på sinde at understrege, som også flere talere har gjort, at arbejdsmarkedets parter skal deltage aktivt i processen. De skal føle et ejerskab og dermed en forpligtelse til at deltage. Jeg ved, at forudsætningerne herfor er forskellige i medlemsstaterne, men det er i dagligdagen, at resultaterne skal sikres, og jeg er glad for, at Kommissionen og Parlamentet understreger dette.
Til fru van den Burg må jeg desværre nok sige, at hun har misforstået resultatet af rådsmødet i går. Jeg er helt enig i, at den sociale dialog og trepartstopmødet er vigtige, hvorfor vi netop havde sat det på til en drøftelse under frokosten på rådsmødet i går. Her var der enighed om, at vi bør have etableret et socialt trepartstopmøde, og det vil vi derfor søge at få tilslutning til på det næste rådsmøde.
Til Herman Schmid vil jeg gerne sige, at jeg i min egenskab af rådsformand ikke på nuværende tidspunkt kan præsentere konkrete modeller for et tættere samarbejde mellem Europa-Parlamentet og Rådet, men vi ser frem til at få det diskuteret, og vi ser frem til at få de konkrete muligheder og forslag frem i de kommende måneder.
Til hr. Bouwman vil jeg sige, at vi fra Rådets side skam gerne ser en revision af de forskellige socialpolitiske direktiver. Jeg kan bl.a. oplyse, at den løbende modernisering af forordning (EØF) nr. 1408/71 om sociale sikringsordninger for vandrende arbejdstagere er på dagsordenen for december-mødet i Rådet.
Jeg vil også gerne kvittere til hr. Andersson for hans indlæg. Vi er helt enige langt hen ad vejen. Vi må fokusere og sørge for, at implementeringen sikrer en demokratisk kontrol i alle vore bestræbelser.
Jeg vil gerne igen understrege, at det er resultaterne, der tæller for Europas borgere. At den arbejdsløse får et job, er trods alt forudsætningen for, at velfærden kan udbygges. Mennesker skal væk fra passiv forsørgelse og i jobs. Nye arbejdspladser skal skabes, erhvervsklimaet skal fremme en skabelse af nye og flere jobs. Det er og bliver hovedopgaven.
Vi skal nu i de kommende måneder debattere den fremtidige beskæftigelsesstrategi, og vi skal, som Herman Schmid anførte, få de nationale strategier til at hænge sammen med de europæiske strategier, for det er på dette område, vi kan opnå en kraftfuld synergieffekt i beskæftigelsesindsatsen.

Formanden.
Tak til Rådets og Kommissionens repræsentanter.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punktpunkt på dagsordenen er forhandling under ét om
betænkning (A5-0299/2002) af Obiols i Germà for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om forslag til Rådets afgørelse om indgåelse af Euro-Middelhavsassocieringsaftalen mellem Det Europæiske Fællesskab og dets medlemsstater på den ene side og Den Demokratiske Folkerepublik Algeriet på den anden side (10819/2002 - C5-0362/2002 - 2002/0077(AVC));
mundtlige forespørgsler (B5-0255/2002 og B5-0256/2002) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik til Rådet og Kommissionen om indgåelse af en associeringsaftale med Algeriet.

Brok (PPE-DE)
Fru formand, kære kommissærer, kære rådsformandskab, kære Dany Cohn-Bendit, kære kolleger, det glæder mig at kunne stille mit mundtlige spørgsmål her og på vegne af vores ordfører - hvis han ikke er til stede - også at kunne komme med nogle bemærkninger til indgåelsen af en associeringsaftale med Algeriet. Udenrigsudvalget har ikke haft det nemt med denne sag. Vi udskød derfor også vores beslutningstagning, indtil vi kunne få en samtale med den algeriske udenrigsminister, som vi stillede en lang række spørgsmål, især også hvad angår overholdelsen af vigtige punkter i denne aftale. Det handlede især om de klausuler, der har med menneskerettigheder og demokrati at gøre. Det er også et vigtigt spørgsmål til Rådet og Kommissionen. Hvor stor er tilliden til, at disse bestemmelser bliver overholdt? Med Europa-Parlamentets medvirken i henhold til artikel 2 i aftalen bør det imidlertid sikres, at der fremover lægges vægt på, at disse klausuler ikke kun er en teoretisk del af sådanne aftaler, men også en del af en operationel politik, således at der også finder en passende udvikling sted i sådanne lande.
Jeg mener, at det er i vores fælles interesse, at vi har en fredfyldt, demokratisk og retsstatslig udvikling i hele Middelhavsområdet og dermed også i Algeriet. Derfor er det rigtigt, at disse relationer udvikles for at sætte sådanne holdninger igennem. I den forbindelse er det nødvendigt, at Rådet og Kommissionen anvender alle instrumenter, således at dødsstraffen afskaffes, at der er et reelt samarbejde i forbindelse med bekæmpelsen af terrorisme, at man kommer videre i spørgsmålet om decentrale beslutningsstrukturer, som er i overensstemmelse med de forskellige forhold i landet, at man især også i forbindelse med økonomisk og social udvikling opnår fremskridt, som kan fjerne grobunden for udvikling af terror. Jeg mener, at dette er vigtige opgaver, som man bør tage fat på på grundlag af denne aftale, således at det virkelig kan blive til en nyttig ordning.
I den forbindelse er det naturligvis også interessant for os at vide, hvordan den frie bevægelighed for personer i betragtning af EU's politik på dette område reelt kan udvikles, hvordan asylpolitikken osv. kan reguleres. Det er selvfølgelig især også interesant for os at vide, hvorfor de interparlamentariske relationer ikke engang bliver nævnt i den nye aftale. Jeg mener, at hvis man ønsker at opnå en demokratisk udvikling i et land, er det også overordentligt vigtigt, at man støtter den parlamentariske udvikling tilsvarende for at sætte en gensidig læreproces i gang på baggrund af en dialog med parlamenterne og for at styrke den demokratiske udvikling af et land. Det ville glæde mig, hvis Rådet og Kommissionen kunne give et svar på det. Jeg er især interesseret i at vide, hvordan den nuværende traktat kan anvendes til at støtte denne udvikling på en passende måde, uafhængig af hvad der står i traktaten.
Derfor vil jeg anmode om, at vi støtter denne aftale. I overensstemmelse med de afgørelser, som vi har forelagt Parlamentet, har vi dog til hensigt konstant at kontrollere, om denne aftale bliver overholdt, og at lade Rådet og Kommissionen holde godt øje med Dem, således at vores forestillinger om demokrati og menneskerettigheder samt den fælles bekæmpelse af terrorisme flyder sammen til en gradvis positiv fælles politik. Det beder jeg om Deres støtte til!

Obiols i Germà (PSE)
Fru formand, Parlamentet har gennem tiderne plejet nære forbindelser og haft et udbygget samarbejde med Algeriet baseret på klarhed, respekt, venskab med den algeriske nation og fælles interesser.
Parlamentet har tidligere ved forskellige lejligheder på det kraftigste fordømt terrorhandlinger og vold i Algeriet. Det har opmuntret til forsøgene på at skabe fred og forsoning og fuldt ud demokratiske tilstande ved hjælp af dialog mellem alle de demokratiske og sociale kræfter. Det har, når det har været påkrævet, taget afstand fra krænkelserne af menneskerettighederne i Algeriet, uanset hvem der stod bag. Det har støttet det algeriske civile samfunds voksende vitalitet og dets demokratiske kræfter. Det har tilskyndet de algeriske myndigheder til at sikre, at pressen forbliver fri som et af de mest positive elementer i den nationale arv. Det har støttet de ansvarlige algerieres holdning i forbindelse med den økonomiske omstilling, genforhandling af gælden, fremme af investeringer på nationalt plan og udenlandske investeringer, og det har påpeget nødvendigheden af på den ene side at skabe en åben og gennemskuelig økonomi med velfunderede og uafhængige organer som en afgørende faktor for den økonomiske og sociale udvikling af landet og på den anden side en fuldstændig demokratisk omstilling, hvis væsentlige elementer er fred i landet og fuld respekt for menneskerettighederne.
Krisen i Algeriet er til dels en følge af begivenhederne i 1991, af de regelmæssigt tilbagevendende terrorhandlinger, som har skabt en konfrontation mellem de forskellige befolkningsgrupper, der sandsynligvis har kostet 100.000-150.000 mennesker livet i Algeriet.
Men det ville efter vores europæiske opfattelse være en fejl, hvis vi udelukkende så den algeriske krise som resultatet af den grusomme terrorisme, som har hærget landet. Der er faktisk grundlæggende demokratiske spørgsmål, og der er især problemer som følge af den økonomiske og sociale situation.
Europa har brug for Algeriet til oprettelsen af et Euro-Middelhavspartnerskab, som kan gøre vores sydflanke til et område med stabilitet, fred og fælles fremskridt, hvor der sker en konvergens mellem de økonomiske og sociale forhold på nord- og sydsiden af Middelhavet.
Algeriet har også brug for Europa. 3,5 millioner algeriere lever i EU's lande, og set ud fra ethvert synspunkt bør forbindelsen mellem Europa og Algeriet styrkes i en retning, der både omfatter et mål om økonomisk og social udvikling på grundlag af partnerskab, men også et mål om samarbejde om de vanskelige opgaver med at opnå fred i Algeriet, at udrydde terrorisme og alle former for vold og opnå fuld overholdelse af de civile frihedsrettigheder og menneskerettighederne.
Jeg mener, at undertegnelsen af associeringsaftalen mellem EU og Algeriet fortjener en bred og helst enstemmig støtte fra Parlamentets side.
Associeringsaftalen bør være et grundlæggende instrument for at sikre et samarbejde på væsentlige områder af den økonomiske og sociale udvikling i Algeriet, men den bør også være et instrument i vores hænder, som vi skal forstå at udnytte uden indblanding, men med fasthed for at opnå størst mulig indflydelse med henblik på at lede dette storartede land hen imod fred, forsoning mellem dets borgere, udryddelse af terrorisme og alle former for vold, bekræftelse af menneskerettighederne og udvidelse af det civile og demokratiske område.
Hjort Frederiksen
. Fru formand, må jeg have lov til at understrege, at undertegnelsen af associeringsaftalen virkelig har betydet et vendepunkt og åbnet et nyt kapitel i vore forbindelser med Algeriet. Det er Rådets opfattelse, at undertegnelsen af denne aftale klart viser, at de algeriske myndigheder har vilje til at fortsætte og forstærke deres indsats i den nødvendige reformproces for at stimulere handlen og investeringerne. Dette burde også komme til udtryk i reformer på politisk og socialt plan. Der sendes ligeledes et klart signal til investorerne om, at Algeriet forpligter sig til at skabe et konstruktivt miljø for internationale virksomheder. Der er primært tale om forbindelser mellem regeringer, men aftalen giver også en ramme for forretningsverdenen og det civile samfund. Aftalen har også betydning for hele Unionens middelhavspolitik, og den betyder et yderligere skridt hen imod oprettelsen af et Euro-Middelhavs-frihandelsområde. Desuden er formålet med aftalen af fremme det sub-regionale samarbejde mellem Middelhavspartnerne selv, der er så vigtigt for et positivt resultat af Barcelona-processen.
Associeringsaftalen indeholder en artikel om bevægelighed for personer, og hermed har EU givet tilsagn om at undersøge muligheden for at forenkle og fremskynde procedurerne for udstedelse af visum til visse personer. Denne bestemmelse skal udmøntes i gennemførelsesreglerne til aftalen. Når aftalen er trådt i kraft, skal de organer, der oprettes ved denne, undersøge, hvordan dette tilsagn vedrørende visum vil kunne gennemføres - naturligvis under hensyn til Unionens politik på det pågældende tidspunkt.
Med hensyn til respekten for menneskerettighederne følger Rådet meget nøje de spørgsmål, der henhører under respekten for menneskerettighederne i Algeriet, navnlig inden for den politiske dialog med Algeriet, som har fundet sted på ministerplan siden 1997. Dette giver Rådet, som er repræsenteret ved trojkaen, lejlighed til regelmæssigt at tage disse spørgsmål op og til kraftigt at understrege, at enhver krænkelse og ethvert misbrug skal undgås, også i forbindelse med bekæmpelse af terrorisme.
Associeringsaftalen vil nu give større muligheder for at følge dette spørgsmål op og for at støtte de algeriske myndigheder i den forbindelse. Jeg gør opmærksom på, at aftalen som bekendt gør respekten for menneskerettighederne til et væsentligt element, der danner grundlag for parternes eksterne og interne politik. Desuden giver den en institutionel ramme for en regelmæssig politisk dialog på forskellige niveauer, navnlig i associeringsrådet, om alle emner af fælles interesse. Så længe respekten for menneskerettighederne er et problem i Algeriet, vil spørgsmålet stå på dagsordenen for de fælles møder. Dette gælder både den politiske dialog, der blev etableret i 1997, og aftalens organer, navnlig associeringsrådet og associeringsudvalget, så snart aftalen er trådt i kraft.
Rådet agter ikke at foretage nogen henvendelser vedrørende situationen i Kabylien, da det i første omgang betragter sagen som et internt algerisk spørgsmål. Rådet ser imidlertid positivt på den vigtige beslutning, der for nylig er truffet, om at give tamazight-sproget status som nationalt sprog.
Generelt opfordrede Det Europæiske Råd i Göteborg i juni 2001 indtrængende alle de ansvarlige i Algeriet til at sætte ind for at bringe de nuværende konfrontationer og den nuværende vold til ophør. Det anmodede myndighederne om at starte et politisk initiativ for at løse krisen ved hjælp af en dialog mellem alle algeriere. Men situationen er fortsat vanskelig og kompleks, som det fremgår af den lave valgdeltagelse ved parlamentsvalget den 30. maj 2002. Lokalvalgene i oktober kan ligeledes give et vigtigt fingerpeg om situationen i regionen. En løsning kan hjælpes på vej gennem en forbedring på det socioøkonomiske plan, og vi er helt indstillet på at hjælpe med i indsatsen for økonomiske reformer. Vi støtter dem gennem Meda-forordningen, det er 240 millioner euro i perioden 2000-2004, og lånene fra Den Europæiske Investeringsbank på 620 millioner euro siden 1996. Den nye investeringsfacilitet burde også bidrage til at støtte den økonomiske situation i Algeriet, når den er kommet på plads.
Ifølge associeringsaftalen kan associeringsrådet lette samarbejdet og kontakterne mellem Europa-Parlamentet og Algeriets parlamentariske institutioner samt mellem Det Økonomiske og Sociale Udvalg og det tilsvarende organ i Algeriet. Jeg vil gerne understrege, at Rådet ser positivt på konklusionerne fra det seneste møde i Det Parlamentariske Euro-Middelhavs-forum i Bari i juni 2002. Her blev den parlamentariske dimension af vort partnerskab med de sydlige Middelhavslande fremhævet. Vi er i gang med at undersøge, hvilke samarbejdsmekanismer der kan bruges til at oprette en sådan Euro-Middelhavs-forsamling.

Diamantopoulou
. (EL) Fru formand, aftalen mellem EU og Algeriet markerer begyndelsen på en ny æra i forbindelserne mellem os, og som hr. Brok ganske rigtigt pointerede, så har Algeriet brug for Europa, og Europa har brug for Algeriet inden for rammerne af et Euro-Middelhavssamarbejde. Jeg vil gerne kommentere tre vigtige punkter som svar på de spørgsmål, der blev rejst af hr. Brok. Det første punkt drejer sig om de økonomiske og politiske reformer, som denne aftale kan være med til at hjælpe på vej, det andet punkt drejer sig om folks frie bevægelighed, og det tredje punkt drejer sig om menneskerettigheder.
Vedrørende det første punkt, fra et politisk synspunkt, besluttede Algeriet i 1989 at godkende en forfatning, der tillader et flerpartisystem. På nuværende tidspunkt er demokratiet ikke så stærkt, hvor det politiske system er adskilt fra det civile samfund. Algeriet har en forpligtelse til at forbedre situationen og endnu vigtigere at sikre, at der er en reel adskillelse mellem den udøvende, lovgivende og dømmende magt og en gennemskuelig stemmeoptælling. Den politiske dialog, som er blevet muliggjort af regler i associeringsaftalen, vil skabe nogle nyttige rammer for udveksling af idéer og erfaring på dette område.
Fra et økonomisk synspunkt tager associeringsaftalen hensyn til en gradvis indførelse af et fælles frihandelsområde mellem Algeriet og EU, og den opfordrer den algeriske regering til at indføre de nødvendige reformer. Som det er fremhævet i forslaget, skal den starte med at opfylde visse basale menneskelige behov som f.eks. rindende vand, boligforhold og sundhedspleje, ellers vil den ikke være i stand til at gennemføre andre reformer, da den ikke vil have den nødvendige opbakning i befolkningen. Ligeledes bør den overgå og lette overgangen fra den nuværende planøkonomi til en fri markedsøkonomi. Denne reform har længe været påkrævet i Algeriet, idet den kvælende planøkonomi har nået sin grænse. Ved hjælp af denne aftale har regeringen nu en mulighed for gennemføre økonomiske reformer, som stort set vil afhjælpe de økonomiske problemer og de sociale uligheder.
Overgangen til en fri markedsøkonomi kræver, at der forhandles med virksomheder og fagforeninger, og der bør fokuseres på at forbedre de juridiske rammer for virksomheder og investeringsaktiviteter, reformer af bankvæsenet samt udryddelse af korruption. Regeringen godkendte for nylig en plan på 7 milliarder amerikanske dollars over hele linjen, som omfatter en lang række af de omtalte forhold. Støtten fra EU under Meda-programmet vil supplere denne plan, under forudsætning af at de tre grundlæggende mål opfyldes: (1) at styrke markedsøkonomien, (2) at udvikle de menneskelige ressourcer og (3) at styrke retssamfundet og opfylde visse krav.
Det andet punkt drejer sig om personers frie bevægelighed. I henhold til aftalen har EU pligt til at finde måder, der kan forenkle visumbehandlingen, specielt for de personer, som skal implementere den, som hr. Frederiksen sagde. Det er en rimelig anmodning fra den algeriske side. Associeringsaftalen bør ikke kun omfatte etableringen af et frihandelsområde. Den bør også gøre det nemmere for folk at rejse til begge regioner. Jeg vil pointere, at bestræbelserne drejer sig om den lovlige bevægelighed, og at den på ingen måde strider mod konklusionerne fra Sevilla om at stoppe illegal immigration. Aftalen er helt på linje med retningslinjerne fra Sevilla, som fastsætter nogle regler for et konkret samarbejde om at stoppe illegal immigration og hjemsendelse af illegale immigranter.
Det tredje punkt drejer sig om klausulen om menneskerettigheder, som er grundlæggende for associeringsproceduren. Kommissionen erkender, at Algeriet har været udsat for nogle tragiske terrorangreb i de sidste 10 år, og vi støtter den algeriske regering fuldt ud i dens kamp mod terrorisme, men vi mener også, at kampen mod terrorisme ikke bør bruges som undskyldning for at overtræde de grundlæggende frihedsrettigheder. Forbindelsen til Barcelona-processen indebærer en fælles forpligtelse til nogle grundlæggende demokratiske regler og værdier. Vores største bekymring på dette område angår de personer, hvis opholdssted er ukendt. Der er nogle alvorlige forhindringer, som skal løses af familierne og ngo'er, som ofte støder på forhalingsmanøvrer fra myndighedernes side. Jeg mener, at man kan anlægge både et praktisk og et principielt syn på anvendelsen af klausulen om menneskerettigheder. Et praktisk syn gennem politisk dialog, som bør dreje sig om menneskerettigheder, og et principielt syn fra EU's side, vil jeg mene, som bør anvende et klarere og stærkere sprog med færre undvigelser. Et punkt på dagsordenen for den politiske dialog er spørgsmålet om Kabylie. Vi håber på at starte en dialog med repræsentative institutioner, og vi hilser den forsonende holdning velkommen, som blev anlagt for nylig vedrørende spørgsmålet om officiel anerkendelse af tamazight som et officielt sprog.
Europa-Parlamentet er rede til at starte en dialog med det algeriske parlament, hvilket det allerede har sagt. Det vil have en vigtig betydning for udvekslingen af oplysninger, fælles holdninger og interesser på begge sider. I modsætning til hvad der står i beslutningsforslaget, står vigtigheden af dette klart beskrevet i artikel 99 i aftalen, og Kommissionen vil gøre alt for at lette denne form for dialog. Overordnet set støtter Kommissionen helhjertet Parlamentets godkendelse af associeringsaftalen, som under ingen omstændigheder bør opfattes som en blankocheck for den algeriske regering. Derimod skal den opfattes som en opmuntring til at fortsætte med de politiske, økonomiske og sociale reformer, som allerede er påbegyndt for at forbedre forholdene for den algeriske befolkning.

Morillon (PPE-DE).
Fru formand, hr. formand for Rådet, fru kommissær, Europa-Parlamentet står i begreb med at afgive samstemmende udtalelse, i henhold til Raimon Obiols' henstillinger, vedrørende forslaget til Rådets afgørelse om indgåelse af en associeringsaftale med Den Demokratiske Folkerepublik Algeriet. I denne forbindelse har Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik ved formanden, Elmar Brok, og med Præsidiets tilslutning, fundet anledning til at anmode om den forhandling, som er sat på dagsordenen for mødet i dag, og som i morgen udmøntes i vedtagelsen af et beslutningsforslag, der forhåbentlig vil samle bredt flertal i Europa-Parlamentet.
Hr. rådsformand, fru kommissær, vi har nu fået besvaret de spørgsmål, vi oprindeligt havde stillet, hvilket imidlertid ikke skal ses som et forsøg på indblanding i Algeriets indre anliggender og afgjort heller ikke som et tegn på foragt for landets kultur og identitet. Tværtimod ligger initiativet, som påpeget af Raimon Obiols, i direkte forlængelse af Parlamentets tilsagn om at etablere et særligt partnerskab med Maghreb-landene. Et partnerskab, som beror på gensidig respekt og øget bevidsthed om vores fælles skæbne. Det var sigtet med den initiativbetænkning om en arabisk Maghreb-union, som jeg sammen med Daniel Cohn-Bendit var ordfører for, og som Europa-Parlamentet vedtog med stort flertal i foråret.
I den aktuelle debat vil jeg gerne fremhæve tre forhold, som allerede til dels har været nævnt. For det første har skæbnen villet det således, at vi afgiver vores udtalelse den dag, der afholdes lokalvalg i Algeriet. Disse valg er særdeles afgørende for landets videre udvikling, hvilket De også påpegede, hr. rådsformand. Vi må ønske, at valgene vil bidrage til en bilæggelse af stridighederne og ikke, som nogle frygter, især i Kabylien, give anledning til nye voldshandlinger, der kan tjene som påskud for yderligere undertrykkelse.
For det andet forventer vi afgjort, at undertegnelsen af denne aftale, takket være EU's bistand, bl.a. vil bidrage til at løse et af landets store problemer, nemlig ungdomsarbejdsløsheden og de frustrationer, den skaber. Hr. rådsformand, De talte i denne forbindelse om behovet for at stimulere investeringerne, og De opfordrede europæerne til at foretage investeringer. Vi mener afgjort, aftalen åbner gode muligheder for udvikling bl.a. på dette vigtige område. Vi må imidlertid over for myndighederne i Algeriet påpege, at de formaliteter, der i dag kræves opfyldt af europæiske investorer for at opnå godkendelse, nok er lidt for bureaukratiske og undertiden kan virke demotiverende. Jeg har allerede nævnt det for vores algeriske kolleger, som jeg mødte i sidste uge, men jeg vil gerne gentage det i dag.
For det tredje må vi håbe, at aftalen vil bidrage til at udvikle og styrke det regionale samarbejde, hvilket De også påpegede, hr. rådsformand. Og vi må håbe, at den således vil bidrage til på ny at sætte gang i den proces, der skal føre til oprettelsen af en arabisk Maghreb-union. Processen er i dag beklageligvis gået i stå, fordi der ikke er udsigt til en politisk løsning på problemerne med Vestsahara. Også på dette felt er der efter min opfattelse grund til at anmode myndighederne i Algeriet om at gøre en ihærdig indsats for at finde en løsning, som begge parter kan acceptere med æren i behold, og som selvsagt må bero på de nødvendige kompromiser.

Guy-Quint (PSE).
Fru formand, fru kommissær, kære kolleger, Algeriets situation lader os ikke uberørte. Tværtimod bør den få os til at yde en ekstra indsats for klart at analysere den aktuelle situation i landet og bistå den algeriske befolkning i bestræbelserne for at løse de aktuelle vanskeligheder. Jeg støtter derfor fuldt og helt det forslag om indgåelse af Euro-Middelhavsassocieringsaftalen, som i dag er forelagt Europa-Parlamentet med henblik på afgivelse af samstemmende udtalelse. Jeg finder, at aftalen peger i den rigtige retning, hvilket jeg begrunder med fire forhold.
Aftalen falder helt i tråd med tankerne bag Barcelona-processen, som lægger vægt på Euro-Middelhavsdialogen. Aftalen vil fremme den regionale integration og i særdeleshed etableringen af en arabisk Maghreb-union, som vi afgjort støtter. Aftalen sender et klart signal om de europæiske borgeres solidaritet med den algeriske befolkning. Og ikke mindst burde aftalen støtte Algeriet i bestræbelserne for at skabe åbenhed, reformer og modernisering. Det er det helt afgørende punkt. I denne forbindelse glæder jeg mig over, at der i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik var bred enighed om de foreslåede foranstaltninger. Europa-Parlamentets samstemmende udtalelse skal imidlertid ikke udlægges som et carte blanche til myndighederne i Algeriet. Vi bør fortsat være årvågne, når det gælder spørgsmål om menneskerettigheder, demokrati og styreformer. Der er tale om grundlæggende værdier, som er selve fundamentet for EU, og respekt for disse værdier er en nødvendig forudsætning for vellykket gennemførelse af aftalen. Derfor peger Europa-Parlamentets beslutningsforslag, som bringer disse krav i erindring, i den rigtige retning og bør tages særdeles alvorligt.
Tillad mig at tilføje, at jeg som franskmand er særligt berørt af de vanskeligheder, det algeriske folk så længe har været konfronteret med. Landets lidelser har varet længe nok. Det er bydende nødvendigt, at vi alle gør vores yderste for at finde konkrete løsninger. Associeringsaftalen vil bidrage hertil, hvis vi er i stand til at se objektivt på de faktiske problemer i Algeriet.

Malmström (ELDR).
Fru formand, hr. kommissær, hr. formand for Rådet, vi har diskuteret dette spørgsmål i nogen tid i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik med betænkninger og høringer. De fleste af os har også haft bilaterale kontakter med en række repræsentanter fra Algeriet. Vi har ikke kun gjort det, fordi spørgsmålet skal tages alvorligt, men der er også en lang række andre forhold vedrørende Algeriet, som skal ordnes. Det Europæiske Liberale og Demokratiske Partis Gruppe er meget bekymret over menneskerettighedssituationen.
Vi ved, at der er alvorlige overtrædelser af menneskerettighederne i Algeriet. Tortur og forfølgelse af modstandere er desværre ikke ualmindeligt, og der går mange forlydender om overgreb fra militærets og paramilitære gruppers side. Tusinder af mennesker er forsvundet, og det er bekymrende, at de algeriske myndigheder ikke har tilladt FN-observatører at undersøge situationen. Situationen i Kabylia er stadigvæk desperat, og fredelige demonstranter er blevet dræbt. Der skal stadigvæk foretages meget i Algeriet på området for pressefrihed, forsamlingsfrihed og etableringen af et retssamfund. Landet har også et problem med terrorisme.
Disse forhold er beskrevet godt og detaljeret i hr. Broks forslag. Det kommenterer også behovet for en regulær opfølgning af måden, hvorpå menneskerettighederne overholdes, samt behovet for undersøgelser og interparlamentariske dialoger. Den Liberale Gruppe har gjort sig store anstrengelser for at bidrage til dette forslag. Det er derfor med nogen overraskelse og en vis skuffelse, at vi kan konstatere, at de kristelige demokrater har stillet en række ændringsforslag, som udvander forslaget betydeligt. Hvis disse ændringsforslag vedtages, mener vi ikke, at dette forslag vil have den samme nødvendige virkning eller udgøre det supplement til hr. Obiols i Germàs henstilling, som er så vigtig. Den Liberale Gruppe vil stemme imod forslaget
Det vil være en skam, hvis disse punkter forsvandt, da det er meget vigtigt at lægge pres på den algeriske regering. Associeringsaftalen er vigtig for Algeriet. Til trods for aftalens mangler mener vi, at Europa bør hjælpe Algeriet med at opbygge dets økonomiske, politiske og demokratiske institutioner. Som det er blevet påpeget, er aftalen en overordentlig vigtig del af Barcelona-processen.
Fru formand, til slut ønsker jeg at sige nogle få ord til Kommissionen. Hvad er betydningen af artikel 2 i associeringsaftalen, klausulen om menneskerettigheder? Vi har diskuteret det mange gange, men der er aldrig blevet handlet. Hvad er det, der gør det svært at finde en mekanisme, der midlertidig eller permanent, hvis det er nødvendigt, kan afbryde et samarbejde, med henvisning til artikel 2, når der er alvorlige brud på menneskerettighederne? Hvis vi ikke fører an på dette område, vil vi virke useriøse, og vi risikerer ikke at blive taget alvorligt på det udenrigspolitiske område. Ellers vil vores snak om menneskerettigheder som en del af udenrigspolitikken ikke være andet end tomme ord.

Boudjenah (GUE/NGL).
Fru formand, vi går ind for, at der knyttes stærke forbindelser mellem Europa og Algeriet. Algerierne stod næsten alene under integralisternes barbariske terror, som allerede fandt sted før den 11. september 2001. EU skal for sit eget vedkommende nærme sig den sydlige Middelhavskyst ved at give afkald på sin dominerende opfattelse. På denne måde vil man kunne bekæmpe den amerikanske stormagts unilaterale karakter, og det er i øvrigt en stormagt, som interesserer sig mere og mere for Algeriet og for skattene i landets undergrund.
Selv om associeringsaftalen således bærer præg af ønsket om at skabe privilegerede forbindelser mellem EU og Algeriet, må man alligevel stille sig selv nogle spørgsmål, ikke mindst når det gælder manglen på et forudgående samråd, sådan som nogle sammenslutninger og selvstændige fagforeninger i Algeriet har gjort opmærksom på.
I vores beslutning lægger vi med rette først og fremmest vægt på menneskerettighederne, og vi skal lade beslutningen beholde denne indfaldsvinkel. Selv vil jeg bl.a. gerne give udtryk for min bekymring over situationen i Kabylien, hvor der i forbindelse med lokalvalgene i morgen allerede har været opfordringer til boykot, strejke eller politikontrol. Hvordan kan det være, at Algeriets regering ikke har stillet noget fornuftigt forslag på, hvordan krisen kan overvindes? Hvorfor har man endnu ikke retsforfulgt de ansvarlige for straffeaktionerne i det såkaldte "sorte forår" i 2001? Hvornår holder man op med at forfølge borgerbevægelsens repræsentanter? Og viser dette ikke også, at problemerne stikker dybt i hele det algeriske samfund, ikke mindst hos de unge?
Det stadig større antal sagsanlæg mod journalister og de gentagne afslag på at ophæve familielovgivningen er problemer, som nogle af parlamentsmedlemmerne til min store overraskelse ikke ønsker at nævne i beslutningen, og som kun er med til at gøre håbløsheden og spændingerne større. Der er dog ingen tvivl om, at Algeriets fremtid i højere grad ligger i det eksisterende demokratiske potentiale end i at puste nyt liv i de integralistiske idéer.
Også de sociale problemer er i mine øjne vigtige. Der er et meget stort behov for beskæftigelse, boliger og offentlige infrastrukturer, når det gælder sundhed, uddannelse og vandforsyning. Samtidig har ulighederne og valutareserverne aldrig været så store, som de er nu. Der er ikke brug for en frihandelstankegang, hvor man fremmer liberaliseringen og dereguleringen, men snarere for en egentlig samarbejdsindsats, f.eks. inden for det offentlige.
Europa har således et ansvar. Vil man lytte til de alvorlige bekymringer, som mange af Algeriets økonomiske aktører giver udtryk for med hensyn til indførelsen af et frihandelsområde? Hvordan vil de økonomiske, sociale og miljømæssige konsekvenser blive vurderet?
Til sidst vil jeg gerne opfordre til, at man er opmærksom på respekten for personers frie bevægelighed, og at man er opmærksom på, at der skal være lige økonomiske, sociale og politiske rettigheder for algeriske statsborgere på europæisk område.
Flautre (Verts/ALE).
Fru formand, denne aftale er selvfølgelig ikke et resultat af en bred deltagelses- og forhandlingsproces mellem alle samfundsaktørerne på begge sider af Middelhavet. Derfor er den blevet, som den nu måtte blive. Men det betyder ikke, at vi ikke støtter den udfordring, som det er at skabe bæredygtige politiske forbindelser mellem Middelhavets to bredder. Vi håber også, at det algeriske problem ikke længere skal løses bag lukkede døre, sådan som det sørgeligt nok har være tilfældet alt for længe.
Derfor ønsker vi at tage den demokratiske udviklings udfordring op. Jeg kan berolige Dem med, hr. Morillon, at der ikke er tale om indblanding, når vi nævner det demokratiske underskud og vigtigheden af, at man støtter indførelsen af frihedsrettigheder i landet. Det står der også i rapporten fra de arabiske landes kontor under FN's Udviklingsprogram. Der er således ikke tale om indblanding. Demokrati er grundlaget for enhver form for udvikling. Men hvis vi skal tage denne udfordring op og skabe en demokratisk udvikling, er det første, vi skal gøre, at lade være med at skabe mere forvirring omkring Algeriets kaos. Denne aftale skal selvfølgelig ikke være et carte blanche til myndighederne. Derfor er der en ting, som skal fremgå meget tydeligt, nemlig at det i dag næsten er uanstændigt at nægte, at den vold, der har hærget Algeriet i over 10 år, skyldes grupper af enhver art, og når jeg siger "af enhver art", mener jeg naturligvis også militære sikkerhedsgrupper. Det skal vi sige højt! Der er tale om paramilitære grupper, og det skal vi også skrive!
Habib Souaidia, der sidder i tilhørerlogen sammen med andre af vores venner, som jeg gerne vil byde velkommen, er blevet anklaget for bagvaskelse af general Nezzar. Han har nemlig sagt, at det er generalerne, som er de egentlige politikere og beslutningstagere, og at det er dem, der har slået tusindvis af mennesker ihjel uden grund. Hr. Nezzars klage blev afvist. Har vi den mindste brøkdel af denne algeriske løjtnants mod? Jeg tror, at vi skal starte med at nævne lidelserne og dramaerne, de hundredtusinde døde og de tusindvis af forsvundne i vores beslutning.
Derudover skal vi i vores beslutning klart opfordre til en ophævelse af den undtagelsestilstand, hvor frihedsrettighederne reelt er sat ud af kraft, og hvor de offentlige myndigheder, som vi forhandler med, under dække af militærmagten ikke udøver deres privilegier på grund af denne undtagelsestilstand. Hvordan kan vi acceptere det?

Coûteaux (EDD).
Fru formand, mine damer og herrer, denne associeringsaftale med Algeriet kommer på rette tidspunkt, og jeg tror endda, at det haster med den. For endelig er Algeriet sådan nogenlunde ved at komme ud af en lang tunnel, som et vedholdende forsøg på ustabilitet havde placeret landet i, hvilket i øvrigt kan sammenlignes med den situation, som alle de lande, der er rige på carbonhydrider, globalt befinder sig i. Et underligt imperialistisk forsøg, som for øvrigt har brugt islam til geopolitiske formål, hvilket vi har været alt for blinde over for. Min kollega, fru Boumediene-Thiery, nævnte for et øjeblik siden det væsentligste ved at minde om den griskhed, som USA udviser vedrørende rigdommene i den algeriske undergrund.
Den algeriske regering modstår sejrrigt prøven på trods af dens alenegang og forsagthed, jeg vil endda sige forknythed, som skyldes hjælpen fra Europa. Hvis denne associering skal lykkes, er det naturligvis nødvendigt, at den ikke begrænses til tomme ord eller skrøbelige aftaler, der udelukkende har økonomisk sigte som frihandelsaftalerne. Det er også nødvendigt med en politisk associering. Det vil sige, at vi skal vænne os til at drøfte alle de globale politiske spørgsmål med vores partnere i Middelhavsområdet. Det er for øvrigt betingelsen for, at Middelhavsområdet forbliver denne verdens centrum, og hvis dette mangler bliver vi i højere grad afrikanere, sydeuropæere eller europæere, som er statister i det 21. århundredes verdensorden.
Derfor skal vi naturligvis gå endnu videre end en simpel associeringsaftale med Algeriet, som med de øvrige Maghreblande, som er de vigtigste af vores partnere. Europas opbygning skal ændres, og vi skal bort fra fantasiforestillingerne om overnationalitet og føderalisme, hvis vi ønsker, at vores sydeuropæiske naboer skal være en del af en endnu større europæisk enhed, som lader den imperialistiske magt, som den står over for, skinne igennem, som er fast besluttet på at bevare friheden, det vil sige ...
(Formanden afbrød taleren

Kratsa-?sagaropoulou (PPE-DE).
Fru formand, associeringsaftalen, som blev indgået med Algeriet, er et skridt i den rigtige retning for Euro-Middelhavssamarbejdet og for opnåelse af vores fælles mål, som ikke kun er at skabe et frihandelsområde, men også et område for vedvarende udvikling, sikkerhed og fremgang for alle.
Når det er sådan, vil jeg gerne sige, at det glæder mig meget, at aftalen har en klar henvisning til respekt for de grundlæggende menneskerettigheder. Jeg glæder mig også over at se, at der er en henvisning til ønsket om at støtte kvindernes rolle inden for det økonomiske og sociale udviklingsområde gennem uddannelse, erhvervsuddannelse, bedre familieplanlægningsprogrammer og pressen. Men det bedrøver mig, at disse henvisninger alene ikke vil fremme respekten for kvinders rettigheder i praksis, og at der ikke var nogen henvisninger til dette spørgsmål, hverken fra formandskabets side eller Dem, fru kommissær, som kæmper for kvinders rettigheder, og som virkelig står fast på princippet om ligestilling i Fællesskabets udenrigsanliggender.
Jeg vil gerne minde Dem om, at, Europa-Parlamentet i sit forslag til betænkningen om respekt for kvinders rettigheder i Euro-Middelhavssamarbejdet opfordrede til en klar bestemmelse, der skal sikre, at kvinders rettigheder varetages, og samtidig opfordredes der til, at der er en beskyttelsesovervågningspolitik, som ligner den, der anvendes i kandidatlandene. På vegne af Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder vil jeg derfor gerne benytte lejligheden til at udtrykke min utilfredshed med, at dette spørgsmål er blevet kørt ud på et sidespor, og rose kommissærens ord, hendes positive ord om, at associeringsaftalen ikke er en blankocheck for Algeriet. Vi ønsker, at Kommissionen vil gøre det muligt, at fremskridt kan overvåges og vurderes ved hjælp af en slags mekanisme, og at det kræves af den algeriske regering, som det bør være tilfældet med alle associeringsaftaler, at den udviser den nødvendige politiske vilje til at gennemføre lovgivningsmæssige, administrative og andre nødvendige reformer for at få en fasttømring af ligestillingen mellem mænd og kvinder i lovgivningen og indføre en normalisering af kønspolitikken inden for alle områder. I samme retning ønsker vi at støtte hr. Broks forslag om at bekæmpe og fordømme overgreb mod kvinder, og vi ønsker at indføre en strategi, som er inspireret af den erfaring og succes med strategier til bekæmpelse af overgreb, der er blevet anvendt i EU og kandidatlandene, da fordømmelse alene aldrig er nok.

I samme retning vil jeg fordømme fraværet af kvinders rolle og kvindeorganisationer i forslaget til et regionalt samarbejde. Her bør der i det mindste fastsættes nogle regler, der kan styrke det civile samfund og arbejdet med kvindeorganisationer.

Napoletano (PSE).
Fru formand, jeg tror, at vi alle er tilfredse med, at vi her i aften er nået til et vigtigt punkt i forbindelserne mellem EU og Algeriet. Det er et vigtigt punkt, fordi Algeriet i over 10 år har befundet sig i en meget, meget vanskelig situation, hvor landet også har været relativt isoleret i de internationale forbindelser og ikke mindst i forbindelserne til Europa. Dette skyldes også Algeriets tilknytning til den afrikanske dimension, og det er vigtigt, at man også styrker denne dimension i forbindelserne. Disse forbindelser bør efter min mening netop finde sted inden for rammerne af et partnerskab. Aftalen er nemlig et instrument og ikke en indrømmelse fra Europa og EU til Algeriet, eftersom vi også har fordel af denne aftale, hvilket vi ikke må glemme. Den er et forbindelsesinstrument og et instrument, som er inspireret af idéen om et partnerskab.
Hvad betyder det? Det betyder, at vi skal udnytte alle dens muligheder, både når det gælder det algeriske samfund - som måske både kraftigt svækker sit økonomiske potentiale og sit potentiale for de menneskelige ressourcers vedkommende - og os selv.
Der er nogle punkter, som jeg gerne vil henlede Kommissionens opmærksomhed på. De er meget opmærksomme på Agadir-processen, som er gået i gang mellem de lande, der har indgået associeringsaftaler med os. De burde være lige så opmærksomme på dette partnerskabs Maghreb-dimension, for vi skal alle være klar over, at grænserne mellem Marokko og Algeriet er lukkede, og hvis det ikke er EU's opgave at fremme samarbejdsdimensionen mellem nabolandene, ved jeg ikke, hvad dets opgave er.
Endelig er det efter min mening vigtigt at lægge vægt på menneskerettighederne - sådan som andre parlamentsmedlemmer har gjort - og på sammenhængen med valgene. Jeg vil gerne sige til de algeriske myndigheder, at det, der sker i Kabylien i øjeblikket, er vigtigt. Et parti, som ikke var opstillet til parlamentsvalget, stiller nu op til lokalvalgene. Dette er vigtigt, fordi det lukker det dybe institutionelle sår, der var opstået. Der har dog været nogle tidspunkter, hvor f.eks. gendarmeriets forbindelser til Kabyliens befolkning var dårlige. Vi håber ikke, at der under valgene opstår episoder, hvor politistyrkerne endnu en gang skaber problemer i stedet for at beskytte befolkningen og sørge for ro og orden under valgprocessen, hvilket er meget vigtigt.
Sammenligningen med ansøgerlandene er således absurd, eftersom vi ikke giver Algeriet mulighed for at blive optaget i EU, og det skal vi være klar over, kære kolleger. Jo mere EU giver en dimension til disse lande, jo mere får det sandsynligvis også igen i forbindelserne.

Cohn-Bendit (Verts/ALE).
Fru formand, fru kommissær, hr. formand, jeg er glad for at afslutte denne forhandling. Jeg vil blot sige til Philippe Morillon: "Philippe, du tager fejl. Alle dine ændringsforslag er forfejlet. Og jeg synes, at du i nat bør tænke dig om og i morgen tidlig vågne op og trække dine ændringsforslag tilbage. Det er allerede sket for nogle af dem. Jamen, så gør det dog for resten! Det ville glæde os alle!" Hvorfor?
Fordi det er klart, at vi bør vende tilbage til interventionsretten. Algerierne udøver denne interventionsret hos os, når de siger, at vores løsninger vedrørende indvandring ikke er gode, at der ikke udstedes tilstrækkelig mange visa osv. De har ret til at intervenere i den europæiske debat. Hvis der indgås en associeringsaftale, har vi ikke blot ret, men også pligt til at intervenere, når der sker massakrer. Vi bør tage afstand fra massakrerne, når de udøves af islamiske eller paramilitære terrorister eller terrorister, der har tilknytning til en af hærens tjenester. Vi har ikke ret til at få dikteret beslutninger eller ændringsforslag fra Algeriets ambassade. Det er ikke vores opgave.
Vores opgave er her på den ene side at opnå en associeringsaftale og på den anden side at intervenere politisk i drøftelserne i Algeriet, for at Algeriet kan fremtone som et demokrati. Og det skyldes ikke udelukkende kolonialismen, selv om kolonialismen også har sine fejl. Algeriet har en etpartitradition. Algeriet har en tradition med militær magt, hvor militærpersonerne er hævet over samfundet, og det er dem, som bestemmer det gode og det onde. Dette bør ændres, og det er lige netop det, vi forsøger at gøre i beslutningen, som mange stemte for, og som vores kollega hr. Brok har udarbejdet. Og jeg er fortaler for, at vi i morgen ikke ændrer denne beslutning fra Udvalget om Udenrigsanliggender, som ikke er en venstreorienteret beslutning, men en beslutning fra hr. Brok, som er medlem af PPE-Gruppen. Lad os vedtage denne beslutning. Lad os stemme for den, som den er, og vi vil alle blive tilfredse.
Formanden.
Jeg har modtaget et beslutningsforslag

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om situationen i Côte d'Ivoire.

Barnier
Fru formand, mine damer og herrer, ligesom de andre EU-institutioner har Kommissionen som bekendt fulgt begivenhedernes udvikling i Côte d'Ivoire meget opmærksomt siden starten på det militære oprør den 19. september i år. EU har fordømt den tvivl, der har været omkring den institutionelle legalitet i Côte d'Ivoire i snart tre uger. Samtidig har EU slået fast, at det er nødvendigt at finde en politisk løsning, som ikke udelukker nogen af parterne, hvilket er i tråd med den nationale forsoningsproces, som Côte d'Ivoire havde indledt efter de alvorlige uroligheder i 2000, og som EU både har støttet på det finansielle og det principielle plan. Formandskabet mindede desuden om, at EU lægger meget stor vægt på menneskerettighedernes overholdelse.
Kommissionen støtter præsident Gbagbo og hans retmæssige regering, som begge er indsat efter et demokratisk valg. Efter offentliggørelsen af EU's erklæring den 24. september lægger vi dog ikke skjul på vores voksende bekymring, både når det gælder udsigterne til en politisk løsning og menneskerettighedernes overholdelse. Kommissionen betragtede naturligvis resultaterne af det ekstraordinære topmøde, som Det Økonomiske Fællesskab af Vestafrikanske Stater afholdt i Accra, med stor interesse. Oprettelsen af en kontaktgruppe bestående af seks statschefer, som har til opgave at mægle mellem regeringen og oprørerne, gav håb om, at man kunne finde en fredelig løsning, der kunne forhindre det blodbad og de konstante stridigheder, som kampene i området uundgåeligt medfører. Denne indsats skal støttes. Den principaftale om våbenstilstand, som præsident Gbagbo og oprørerne indgik med kontaktgruppen, gav næring til en vis optimisme med hensyn til våbenstilstandens indførelse, selv om der ikke blev undertegnet noget her den 4. oktober. Dette er endnu ikke blevet til noget, og regeringsstyrkerne genoptog kampene mod oprørerne i Bouaké søndag den 6. oktober. Mæglingsgruppen - hvis imødekommenhed, tålmodighed og ansvarsfølelse vi glæder os over - har ikke lagt skjul på sin store skuffelse og irritation over den ivorianske regering og dens opførsel.
Det andet punkt i EU's erklæring den 24. september, hvor der ligeledes er tale om en voksende bekymring, er de to parters overholdelse af menneskerettighederne. Først skal det siges, at oprørernes adfærd i stadig større grad er ved at komme ud på et sidespor, ikke mindst når det gælder deres krænkelse af ejendom. Fra regeringens side er der flere og flere angreb på oppositionsmedlemmer og stadig flere tegn på fremmedhad, hvilket er meget bekymrende. Omstændighederne ved general Gueïs, hans kones, hans familiemedlemmers og hans pårørendes død er mildest talt suspekte. Angrebene og truslerne mod hr. Ouatara, hans nærmeste og mange af lederne fra hans parti, RDR, går varigt ud over den nationale forsoningsproces. Modstanden mod udlændinge er ligeledes blevet tydeligere.
Fru formand, mine damer og herrer, De må ikke misforstå disse påmindelser. Det internationale samfund skal give sin velvillige støtte til den institutionelle legalitet i Côte d'Ivoire. Men denne støtte skal hverken være blind eller ubetinget.
Fru formand, til sidst vil jeg gerne give udtryk for ønsket om, at Parlamentet med den anseelse, det nyder godt af hos de ivorianske myndigheder, benytter sin indflydelse til - hvilket Kommissionen også bestræber sig på - at overbevise dem om, at en fredelig løsning er den eneste fornuftige løsning og den eneste løsning, der giver et håb.
Corrie (PPE-DE).
Fru formand, det er ret vanskeligt at tale om dette beslutningsforslag, da det endnu ikke er oversat og omdelt. Jeg er nødt til holde mig til den franske version, og jeg håber, at jeg har forstået den rigtigt.
Det er tragisk, at vi endnu en gang i Parlamentet skal tale om endnu en krig i Afrika. Det er helt rigtigt, at vi giver udtryk for vores utilfredshed. Valget var en skuffelse, og vi havde håbet på bedre resultater. Valget afspejlede problemerne med fødselsret i Côte d'Ivoire - hvorvidt man har lov til at opstille som præsident, hvis man er født i landet, eller hvis ens forældre er fra Côte d'Ivoire.
Vi skal dog huske, at alt, hvad der berører vores forbindelser med disse udviklingslande, er baseret på Cotonou-aftalen, som er grundlaget for demokrati, menneskerettigheder og god forvaltningsskik. God forvaltningsskik er for mig næsten endnu vigtigere end demokrati, for det er et stort skridt, hvis man kan etablere et land, der er gennemsigtigt og stabilt.
Côte d'Ivoire er et enormt land med stort potentiale og et af de helt centrale lande i Vestafrika. Det drejer sig om en intern magtkamp. Nogle skyder skylden på eksterne indflydelser eller oprørsgrupper fra andre nationer, men det er en ren magtkamp i landet mellem personer, der ønsker at overtage magten internt. Problemet er stort set det samme som i Nigeria med mange muslimer i den nordlige del af landet og mange kristne i den sydlige del. Der er altid en kappestrid mellem de to grupper. Muslimerne i den nordlige del af landet er de fattigste af de to grupper. Kommissionen bør rette hjælpen mod muslimerne i den nordlige del af landet, der ikke har den rigdom, som findes i den sydlige del.
Jeg var i Ghana for to weekender siden til mødet med Det Økonomiske Fællesskab af Vestafrikanske Stater (ECOWAS), hvor 14 vestafrikanske lande deltog. De drøftede situtationen i Côte d'Ivoire. Der var en dommedagsstemning blandt repræsentanterne og regeringslederne i de pågældende lande. Når det begynder at gå skævt i et land af den størrelse, giver det ikke blot ustabilitet i Côte d'Ivoire, men også i hele regionen. Det glædede mig meget, at mindst én af regeringslederne var fremsynet nok til at gribe ind over for situationen i Côte d'Ivoire og sende en delegation i håbet om at kunne mægle mellem de to parter.
Jeg håber oprigtigt, at det lykkes, for der er ved at opstå problemer i Nigeria, som er i nøjagtig samme situation. Landet har en stærk fundamentalistisk muslimsk gruppe i den nordlige del og en kristen gruppe i den sydlige del.
Med Kommissionens skridt i forbindelse med regionalpolitik er det af afgørende betydning, at disse lande forstår, at handel på globalt plan kræver, at de samarbejder som region. Det er derfor meget vigtigt, at de støtter hinanden.
Den eneste skuffelse var, at Det Nye Partnerskab for Afrikas Udvikling (NEPAD) ikke reagerede kraftigere i forbindelse med denne situation. I den nye aftale var der fastsat krav om peer review. Jeg håbede, at statslederne i de afrikanske lande i den organisation, der er oprettet af afrikanerne til at overvåge Afrika, straks ville have grebet ind i en sådan situation. Men det har de - ligesom i Zimbabwe - desværre ikke gjort. Organisationen har været meget tæt på at svigte. Jeg håber, at der kan indledes drøftelser snarest. Det er den eneste måde, hvorpå vi kan løse denne konflikt, uden at det ender med den sædvanlige død og ødelæggelse.
Alt, hvad jeg kan gøre, er at opfordre Kommissionen til at lægge pres på begge parter for at få dem til at deltage i drøftelserne.

Carlotti (PSE).
Fru formand, siden statskuppet den 19. september i år har hele den nordlige del af Côte d'Ivoire befundet sig i en forvirret militærtilstand. De militære operationer fortsætter og finder også sted, mens jeg taler lige nu, og kampene skaber røre i Bouaké, så man må frygte det værste for civilbefolkningen, der kommer i klemme mellem de to stridende parter.
Mine damer og herrer, vi frygter for den ivorianske befolkning, som oprørerne har taget som gidsler, og som betaler for denne krise med deres frihed og undertiden deres liv. Vi frygter for Côte d'Ivoire, der risikerer at fjerne sig lidt mere fra den model, som vi så ofte har rost. I dag er landet splittet, det ivorianske samfund befinder sig midt i kampens hede, og vi frygter for Afrika og afrikanerne. Det er nemlig hele regionen, der risikerer at blive svækket, og det er en region, som i forvejen kun har kendt alt for mange krige og menneskelige dramaer, og hvor bevæbnede banders omflakken og ulovlig handel af enhver art er en trist kendsgerning. Det er en løsning, som i øvrigt ikke lader til at være helt fremmed for den nuværende destabilisering af Côte d'Ivoire. Hvis man destabiliserer Côte d'Ivoire, lægger man grunden til en krise, der kan sammenlignes med kriserne i De Store Søers Område eller i Congo, som i adskillige år har splittet den centrale del af kontinentet. Derfor er vi bekymrede og nedslåede over denne krise. Men vi er også overraskede over den. Den kom på samme tidspunkt, som Laurent Gbagbo-styrets bestræbelser på at løse to vigtige spørgsmål for landet begyndte at bære frugt. Det første spørgsmål er den nationale forsoning med afholdelsen af et bredt forum i 2001 og oprettelsen af en national unionsregering, hvor man samler de vigtigste politiske parter efter valget i juli 2002.
Det andet spørgsmål er den økonomiske og sociale vækst og de grundlæggende sociale reformer som gratis skolegang og sygesikring til alle. Men Côte d'Ivoire har brug for fred, hvis det skal fortsætte denne kurs. EU skal lægge pres på landet, så man forhandler om en løsning og finder en fredelig udvej på krisen. EU bør støtte alle mæglingsbestræbelser og glæde sig over den indsats, man har gjort i ECOWAS. Disse forsøg er foreløbig mislykket, men det er også svært at bede en legitim regering om at forhandle på lige fod med væbnede oprørere. Det, som det gælder om i dag, er at bevare enheden på hele Côte d'Ivoires område, hvilket skal ske med respekt for den forfatningsmæssige legalitet. Vi skal navnlig passe på, at en eventuel udsendelse af fredsstyrker ikke lægger grunden til en reel opdeling af landet. PSE-Gruppen støtter ligeledes udsendelsen af en delegation fra Europa-Parlamentet - hvilket jeg gerne vil sige til mine kolleger i Parlamentet - så vi kan give udtryk for vores støtte til de demokratisk valgte institutioner og komme de forskellige ivorianske politiske kræfter i møde.
Hvis præsident Gbagbo skal fortsætte sin grundfæstelse af demokratiet i Côte d'Ivoire, skal han dog meget snart tage initiativ til at indlede forhandlinger med alle de politiske og sociale aktører i landet. Disse forhandlinger skal navnlig dreje sig om de forfatningsmæssige hindringer, der fastlåser og forsinker den nationale forsoning. Forfatningen fra 2000 opfylder nemlig ikke dette krav, eftersom den ikke giver alle de politiske kræfter mulighed for at udtale sig, og eftersom den stadig gør det umuligt for hr. Ouattara at stille op som præsidentkandidat. I forfatningen er der ikke taget højde for en opløsning af Nationalforsamlingen i tilfælde af større kriser, hvilket risikerer at føre til en meget voldsom politisk reaktion.
Endelig skal præsident Gbagbo genskabe dialogen, så man utvetydigt og uden forbehold kan fortsætte bestræbelserne på at skabe den nationale forsoning, der er nødvendig for et land, som har været splittet i flere år på grund af manipulationen med begrebet "ivoriansk", og som tæller næsten 30% udlændinge. Den opfordring, som Côte d'Ivoires nationale tv-station kom med i søndags til at udvise 500.000 personer fra Burkina Faso, er i den forbindelse et uacceptabelt sidespor, som bør fordømmes kraftigt. På samme måde bør man kraftigt fordømme repressalierne mod de udlændinge, der bor i landet.
Mine damer og herrer, kommissær Barnier, Côte d'Ivoire og Laurent Gbagbos retmæssige regering har i dag brug for den velvillige støtte fra EU, som De nævnte, og som jeg går meget kraftigt ind for.

Thors (ELDR).
Fru formand, hr. kommissær, jeg glæder mig over Kommissionens udtalelse i dag, som faktisk er mere afbalanceret end vores forslag. Jeg kan med interesse konstatere, at kommissæren er kommet med en særlig henvisning til RDR, som er De Liberales søsterparti i Côte d'Ivoire. Vi har forsøgt at holde kontakten ved lige med partiet, men i den seneste tid har det selvfølgelig ikke været muligt.
Jeg er meget skuffet over den rolle, som EU har spillet i dette spørgsmål. I april spurgte jeg Rådet, hvilke midler man tog i brug for at hjælpe den nationale forsoningsngskomité, og hvilke midler man regner med at bruge under overvågningen af valgene i juni 2002. Dengang blev det sagt, at EU var meget bekymret over, at valgene i 2000 var præget af overgreb, overtrædelser af menneskerettighederne og udelukkelse af nogle af de store politiske partier, og der blev afholdt samtaler i henhold til artikel 96 i Cotonou-aftalen. Men samtalerne blev afsluttet i juni 2001, og man mente ikke, at det var muligt at yde noget væsentligt bidrag til overvågningen af valgene eller yde støtte eller spille en aktiv rolle.
Mange mennesker i regionen lider, fordi vi forholdt os passive og ikke spillede en mere aktiv rolle. Det er en skam, da det var et område, hvor EU kunne have spillet en rolle, og vi var klar over disse forhold. Vi er bekymret over de problemer, som spreder sig i regionen. Som sædvanlig er der en stor risiko for, at kvinder og børn vil bære den største byrde. Vi ved, at børnenes forhold i Côte d'Ivoire ikke er, som de bør være.
De Liberale vil ikke støtte punkt 5 i forslaget, og min kollega hr. Van Hecke vil komme nærmere ind på dette spørgsmål.

Scarbonchi (GUE/NGL).
Fru formand, mine damer og herrer, det er klart, at vi skal støtte præsident Laurent Gbagbo. Det er klart, eftersom det drejer sig om en politiker, hvis fængselsophold, eksil og lidelser i 30 år har præget hans kamp for sine idéer. I løbet af to år har han givet Côte d'Ivoire et minimum af en retsstat, genopbygget uddannelsessystemet, vundet de internationale institutioners tillid og ikke mindst skabt forudsætningerne for en national forsoning ved at stifte en regering, der består af alle oppositionspartierne, og som RDR blev en del af i august 2002, kære fru Thors. Ved invitere ham til Strasbourg i november 2001 - sådan som Nicole Fontaine gjorde - ønskede Parlamentet at give udtryk for sin anerkendelse af det arbejde, som denne humanistiske professor og statschef har udført. Vi skal støtte ham, fordi han er et symbol på republikkens legalitet, fordi han er et symbol på det politiske generationsskifte i et Afrika, som har hårdt brug for dette, og fordi han er et symbol på Afrikas forankring i et moderne demokrati. Derfor er det nødvendigt med en våbenstilstand, mine damer og herrer, men på betingelse af, at oprørerne nedlægger deres våben. Ingen præsident, som er valgt efter forfatningens bestemmelser, kan forhandle med væbnede oprører, der har besat 40% af hans land. EU skal deltage i bestræbelserne på at foretage en generel genopbygning af landet, nemlig en udvikling af retsstaten, sociale boligprogrammer til de dårligst stillede og en omlægning af den ivorianske hær.
Mine damer og herrer, hvis Côte d'Ivoire splittes, vil hele Vestafrika blive præget af vedvarende ustabilitet og få en forfærdelig risiko for etniske og religiøse uroligheder. Derfor har vi brug for en delegation fra Europa-Parlamentet, som gør en aktiv diplomatisk indsats, og det vil vi arbejde på allerede fra i morgen, fru formand. Denne delegation fra Europa-Parlamentet skal - sådan som kommissær Barnier med rette gav udtryk for ønsket om - kunne nå frem til Abidjan i løbet af tre dage og ud fra den beslutning, som vi vedtager i morgen, spille en vigtig rolle og give Parlamentet en vigtig rolle. Det nytter nemlig ikke noget, at delegationen først ankommer, når krisen er forbi. Vi har et væsentligt ansvar over for landet, over for dets præsident og over for det ivorianske folk. Fru formand, de har brug for vores solidaritet under disse forfærdelige prøvelser, og derfor må der ikke være nogen tvivl om Europa-Parlamentets tilstedeværelse.

Rod (Verts/ALE).
Fru formand, de seneste begivenheder i Côte d'Ivoire har været præget af adskillige mord og er meget bekymrende. Den militære opstand mod den nuværende, lovlige regering er ikke berettiget, uanset hvor meget de økonomiske og politiske forhold er blevet forringet. Den økonomiske krise, som er uden fortilfælde, og som hænger sammen med prisfaldet på råstoffer og navnlig på kaffe og bomuld, har øget fattigdommen og elendigheden i landet. Men der er heller ingen tvivl om, at banaliseringen af begrebet "ivoriansk" - som kulminerede ved præsidentvalget i 2000 - kun har skærpet hadet og volden i landet. Desuden anklages nabolandene for at støtte oprørerne, hvilket risikerer at tjene som undskyldning for forfølgelserne af den immigrerede civilbefolkning.
I den forbindelse må man bifalde præsident Gbagbos udtalelser om, at udlændingene skal beskyttes. Hans tropper bør dog også rette sig efter disse udtalelser. Der er nemlig stor risiko for et udbrud af fremmedhad blandt de civile. Det gælder om at undgå, at der starter en borgerkrig mellem de etniske grupper, og at man får en krisesituation ligesom den i Congo, hvilket ville være yderst farligt og beklageligt for Côte d'Ivoire og alle dets indbyggere. Her skal det siges, at selv om man må beklage ECOWAS' mislykkede mæglingsforsøg - hvor ECOWAS foreslog en genoptagelse af forhandlingerne mellem regeringen og oprørerne - må fredsstyrkerne ikke skabe en reel etnisk opdeling i området.
EU skal støtte den lovlige regering, så retsstaten kan genindføres, og så civilbefolkningen beskyttes, hvilket gælder alle etniske grupper. På længere sigt bør der nedsættes et undersøgelsesudvalg for at kaste lys over begivenhederne og få de ansvarlige dømt. EU skal holde øje med, at menneskerettighederne og principperne om demokrati og politisk pluralisme bliver overholdt, men skal også - hvilket er væsentligt - fremme Côte d'Ivoires økonomiske og sociale udvikling.

Coûteaux (EDD).
Fru formand, ærede repræsentanter for medlemsstaterne, ærede kommissærer, tillad mig at give udtryk for min forbløffelse over nogle af mine kollegers spidsfindige ræsonnement. Situationen i Côte d'Ivoire er nemlig så tydelig, at vi alle sammen umiddelbart burde være enige om nogle klare kendsgerninger.
Den første klare kendsgerning er, at Côte d'Ivoire er en af de stater, som fortjener den mest aktive støtte fra vores side, eftersom der er mange opmuntrende aspekter, nemlig en vækstrate på 3%, demokratiets relativt hurtige fremmarch, hvor alle anså præsidentvalget for at være et fremskridt, og den uddannelsesproces for de politiske kræfter, der efter det nationale forsoningsforum skulle føre til nogle fuldt ud demokratiske parlamentsvalg, som den nuværende regering skal opfordres til at afholde hurtigst muligt. Jo, Côte d'Ivoire og dets præsident, Gbagbo, fortjener støtte fra alle de europæiske lande, som interesserer sig for forbindelserne med Afrika. Jeg forstår ikke, hvorfor man tøver, medmindre man ønsker den værst tænkelige politik eller giver efter for en ligegyldighed, som jeg frygter kan være fristende for mange europæere, men som en franskmand ikke kan acceptere.
Den anden klare kendsgerning er, at Côte d'Ivoire bestemt ikke står over for en borgerkrig. Landet er simpelthen udsat for et angreb udefra, hvor man ganske vist - og som sædvanligt - benytter sig af gamle stridigheder mellem de etniske grupper, men som først og fremmest hænger sammen med en geopolitisk analyse. De såkaldte oprørere er tydeligvis bevæbnede - og svært bevæbnede - takket være en eller flere udenlandske stater. Derfor skal situationen ikke analyseres som et etnografisk spørgsmål og slet ikke som en humanitær beklagelse, men som et geopolitisk spørgsmål.
Og her kommer vi så til den tredje klare kendsgerning, som er af afgørende vigtighed, men som måske netop derfor alt for ofte bliver skjult, eftersom Parlamentets uvidenhed - eller forblindelse - på det geopolitiske område er almindelig for så mange spørgsmåls vedkommende. Ud af alle kontinenterne er Afrika i dag det kontinent, som undgår verdensmagtens indflydelse mest. Det er der nogle historiske grunde til, nemlig de forbindelser, som flere europæiske lande har knyttet til Afrika, og i forbindelse hermed frygten for - hvilket ofte har holdt Washington tilbage - at enhver destabilisering af regimerne ville give Sovjetunionen let spil. Efter den russiske stormagts sammenbrud har verdensmagten dog forsøgt også gøre sin indflydelse gældende på det afrikanske kontinent, som både er det rigeste kontinent - i det mindste potentielt - og desværre også det mest sårbare af alle. Dette kostede os flere forsøg i det ækvatoriale Afrika, som tidligere var belgisk, og disse forsøg omfattede Guineabugtens kystlande, der er så rige på kulbrinter. Derfor benytter man sig nu af ambitionerne hos en person, hvis nationalitet er usikker, og som under alle omstændigheder har boet i USA det meste af sit liv, til at destabilisere et land, hvis situation ellers blev bedre år efter år, og som samtidig var ved at blive en større handelspartner for Europa. Det er dette holdepunkt og denne forbindelse, som man vil ødelægge.
Mine damer og herrer, vi bør være urokkelige, når det gælder Europas virkelige interesser. Det er Frankrig modig nok til at være. Den støtte, som Frankrig giver til Côte d'Ivoires lovlige og demokratiske regering, bør være et eksempel til efterfølgelse for alle europæere. Den indsats, som Frankrig gør i Afrika, gør Frankrig nemlig ikke bare for sin egen skyld, men for hele Europas skyld.

Van Hecke (ELDR).
Fru formand, jeg tror ikke, at den seneste konflikt i Côte d'Ivoire er en overraskelse for dem, som konstant prøver at følge udviklingerne der. Landet har en forhistorie, hvor politiske, økonomiske og frem for alt etniske modsætninger konstant sammenblandes og forstærker hinanden. I det foreliggende beslutningsforslag forbigås bevidst eller ubevidst de nuværende magthaveres ansvar. Côte d'Ivoire er verdens største kakaoproducent og en af de vigtigste kaffeproducenter. Landet har næsten 5 millioner indvandrere, fortrinsvis fra nabolandene Burkina Faso, Mali og Senegal. I perioder med højkonjunktur anvendes de som billig arbejdskraft. Under en politisk og økonomisk krise er det især dem, der er syndebukke. Der blev givet næring til den fremmedfjendske kampagne i statsmedierne, da præsident Gbagbos beskyldte Burkina Faso for at være årsag til mytteriet, uden at han fremlagde nogen som helst beviser for det.
Mange mennesker i den nordlige del af Côte d'Ivoire kommer oprindeligt fra Burkina. De føler, at de nu behandles som andenrangsborgere, især siden deres leder Ouattara blev udelukket fra deltagelse i præsidentvalget på grund af hans formodede rødder i Burkina. Befolkningsgrupperne i den nordlige del af landet føler sig sammen med Ouattara udelukket fra det politiske system. Det er problemets kerne. Côte d'Ivoire er blevet knækket som nation på grund af politisk misbrug af religiøse forskelle og begrebet Ivoirité.
Det internationale samfund har gjort sig store bestræbelser for at evakuere franske statsborgere og 200 børn af amerikanske prædikanter. Jeg håber, at det vil bruge lige så megen energi på at forhindre, at der falder endnu flere ofre blandt den civile befolkning, og at ustabiliteten i Côte d'Ivoire udarter til en regional konflikt, hvis følger ikke er til at overskue.

Barnier
Fru formand, jeg vil starte med at takke Dem for, at De gav Kommissionen mulighed for at indlede denne forhandling, deltage i den og give et bidrag til den. Jeg vil ligeledes gerne takke de forskellige talere, som jeg lyttede meget opmærksomt til, og som ganske enkelt - og på en ret samlet og enstemmig måde - viste, at vi har samme syn på dette alvorlige spørgsmål og på den måde, vi skal løse det på. Parlamentet og de andre EU-institutioner er ikke bare bekymrede over de alvorlige konsekvenser, som den aktuelle krise i Côte d'Ivoire risikerer at få for landets interne situation, men også - hvilket flere af talerne var inde på - over den destabilisering, som krisen risikerer at medføre i hele regionen, hvis der ikke snart findes en fredelig politisk løsning.
Præsident Gbagbos tale i fjernsynet i går om en bilæggelse af striden giver os håb om, at denne fredelige løsning bliver fundet om ikke så længe, så man undgår, at krigen bryder ud i lys lue i landet og i hele regionen, hvilket mange frygter, og hvilket vi også selv frygter. Lad os derfor håbe, fru formand, at denne forhandling og vores fælles indsats - hvor vi ikke vil spare på kræfterne - bidrager til at skabe varig fred og våbenstilstand i Côte d'Ivoire.

Formanden.
Tak, hr. kommissær.
Jeg har modtaget syv beslutningsforslag

Sylla (GUE/NGL).
Statskupforsøget den 19. september kastede den ivorianske befolkning ud i en situation med store uroligheder, der gav sig udslag i voldshandlinger, herunder drabet på indenrigsministeren og på general Gueï.
Europa-Parlamentets støtte til Côte d'Ivoires demokratiske institutioner og dets præsident efter kupforsøget betyder ikke, at Laurent Gbagbo har frit spil til at ordne situationen efter forgodtbefindende. Han skal tværtimod lytte og indgå de aftaler om våbenstilstand, som ECOWAS' regionale repræsentation forlanger.
Der er ikke nogen militær løsning på denne krise, men kun en politisk løsning, hvor alle parter inddrages. Côte d'Ivoires præsident skal ved den lejlighed iværksætte den politik, som han i øvrigt lovede at følge, da han var blevet valgt, og hvis hovedpunkter var den nationale forsoningspolitik og bekæmpelsen af etniske og religiøse opdelinger.
I hele Côte d'Ivoire er der en reel risiko for balkanisering, og man kan frygte, at krigen bryder ud i lys lue i hele regionen. En fjerdedel af den ivorianske befolkning er indvandrere fra Vestafrika, hvor der er borgerkrig i nogle lande såsom Liberia.
(Den skriftlige erklæring forkortet i henhold til forretningordenens artikel 120, stk. 7)

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0341/2002) af Berend for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Rådets forordning om oprettelse af Den Europæiske Unions solidaritetsfond (KOM(2002)514 - C5-0441/2002 - 2002/0228(CNS)).

Barnier
Fru formand, her ved forhandlingens begyndelse vil jeg gerne starte med at rette en stor tak til Parlamentet og navnlig til Deres ordfører, hr. Berend, samt til hr. Walter og formændene hr. Caveri og hr. Wynn for vores to institutioners udmærkede samarbejde og Deres hurtige behandling af dette forslag til forordning. Nu skal vi gå så hurtigt frem som muligt, og det gælder også budgetmekanismen, så den første støtte kan ydes inden vinteren. Jeg ville gerne kunne yde den første støtte i november måned. I betragtning af, hvor langt man er nået under Rådets forhandlinger her i eftermiddag, tror jeg godt, man kan sige, at enigheden om dette forslag til forordning nu er inden for rækkevidde, og det glæder mig at kunne fortælle, at dette er muligt takket være en meget bred enighed mellem Parlamentet og Kommissionen, som hr. Berend er en af ophavsmændene til.
Her i den sidste forhandlingsfase er der tre spørgsmål, som vi mangler at tage stilling til. Det første spørgsmål er en nøjagtig fastlæggelse af, hvilke katastrofer der kan udløse erstatning. Det er Parlamentets ønske, at der ikke opstilles alt for stive rammer for dette system. Rådet ønsker til gengæld, at naturkatastrofer får førsteprioritet. Som jeg sagde til Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme den anden dag, har Kommissionen undersøgt de seneste statistikker for katastroferne i Europa meget nøje. 80% af de katastrofer, der har fundet sted i de senere år, er naturkatastrofer som storme, jordskælv og oversvømmelser. Derfor mener jeg ikke, at det ville være inkonsekvent at acceptere den førsteprioritet, som Rådet beder om, eftersom Kommissionens mulighed for at gribe ind i andre tilfælde, såsom miljøkatastrofer eller teknologiske katastrofer, ville være sikret i visse meget begrænsede tilfælde.
Det andet spørgsmål er tærskelen eller tærsklerne for støtten fra fonden. Parlamentet lægger ligesom Kommissionen stor vægt på, at vi i stedet for et enkelt kriterium råder over to kriterier - hvor enten det ene eller det andet anvendes - så vi kan foretage en retfærdig vurdering af en katastrofes konsekvenser for en medlemsstats økonomi, hvad enten der er tale om et stort land som Tyskland eller en mindre medlemsstat. Og vi ved desværre godt, at nogle af EU's små medlemsstater risikerer at blive ramt af egentlige og alvorlige naturkatastrofer.
Selv om Rådet ønsker at foretage en overordnet revurdering af det kriterium, som er udtrykt i numerisk værdi - vi havde foreslået et skadebeløb på 1 milliard euro, mens Rådet stopper ved 3 milliarder - sættes der ikke spørgsmålstegn ved princippet om de to alternative kriterier.
Endelig er der det tredje spørgsmål, nemlig fastholdelsen af et kvalitativt kriterium, som muliggør et ekstraordinært indgreb i en enkelt katastroferamt region. Dette spørgsmål har førsteprioritet for Kommissionen, og det drejer sig om den vurderingsmargen, som vi har givet udtryk for ønsket om under hele forhandlingen. Jo højere de kvantitative tærskler er -og de er som sagt blevet sat op i Rådets forslag - jo mere nødvendigt er det, at vi råder over en vurderingsmargen, for det værste ville selvfølgelig være, mine damer og herrer, at nogle meget begrænsede kvalitative kriterier og nogle alt for høje kvantitative kriterier gjorde denne fond så indskrænket og ufleksibel, at den i den sidste ende aldrig blev brugt. Jeg har allerede sagt - og det vil jeg gerne gentage her i plenarforsamlingen - at der i løbet af de sidste 14 år gudskelov kun har været syv større katastrofer, hvor skadebeløbet oversteg 1 milliard euro. Det var i øvrigt derfor, at jeg i Kommissionens første version foreslog en fastholdelse af den kvantitative tærskel på 1 milliard euro. Det værste ville således være, at alle mulige kriterier gjorde os så ufleksible, at fonden reelt aldrig blev brugt, når først den var blevet oprettet, selv om befolkningen blev ramt af katastrofer.
Rådet har en meget forsigtig holdning til det kvalitative kriterium. Jeg vil gerne sige her, at jeg ikke tror, at hverken Kommissionen eller Parlamentet ønsker, at en systematisk brug af det kvalitative kriterium griber ind i forordningens måde at fungere på. Kommissionen agter at være yderst stringent i sin anvendelse af denne særlige løsning. Jeg må ganske enkelt sige, at det, som vi ønsker, er at gøre en særligt alvorlig katastrofe i en enkelt region støtteberettiget. Der er nemlig nogle regioner i Europa, som er mere udsatte end andre. Det drejer sig om øerne og de isolerede eller fjernt beliggende regioner, og det er regioner, som vi skal beskytte, hvilket der i øvrigt også står i traktaten i en specifik artikel - som fru Sudre, der er til stede her i salen, godt kender - nemlig artikel 299 om regionerne i den yderste periferi. Derfor mener jeg, at vi burde være i stand til - og det var netop, hvad Kommissionen havde sørget for - at prioritere støtten disse regioner uanset de kvantitative kriterier.
Til sidst vil jeg gerne sige, fru formand, at jeg nu håber, at vi med Deres hjælp og således også Deres ordføreres hjælp meget snart indgår en aftale om dette forslag til forordning og om ændringen af den interinstitutionelle aftale. For vi må ikke glemme, at der bag ved problematikken, forordningerne, tærsklerne og standarderne er befolkninger - jeg har selv mødt dem, og jeg blev bevæget - som er i venteposition, efter at de er blevet kvæstet og såret, og ud over kvæstelserne var der som bekendt også nogle dødsfald. Disse befolkninger forventer i dag, at EU sammen med de nationale og regionale myndigheder i denne nødsituation hjælper dem med at genskabe så normale betingelser som muligt for deres dagligdag.

Berend (PPE-DE)
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, mine damer og herrer, oversvømmelseskatastrofen, der ramte Centraleuropa i august i år, antog et skrækkeligt omfang. En lang række mennesker mistede livet, og dertil kom materielle skader i et enormt omfang. Hele landområder og byer blev hærget, og landbrugsarealer og kulturmindesmærker blev alvorligt beskadiget. Ødelæggelsernes omfang har vakt bestyrtelse i hele Europa, og der opstod hurtigt et ønske om også på EU-plan at hjælpe de ramte lande med at klare de talrige problemer. Hr. kommissær, befolkningen på stedet husker med taknemmelighed, at De var på stedet nogle få dage efter ulykken sammen med kommissionsformand Prodi og dannede Dem et indtryk af skadernes omfang. Befolkningen var dog ikke kun taknemmelig, den var også fuld af håb. Den nærede håb om, at EU også ville gribe i et sådant tilfælde. Der har dog hidtil manglet velegnede fællesskabsinstrumenter, eftersom en eksisterende EU-støttefond - som vi ved - blev nedlagt i 1998.
Som ordfører betragter jeg dannelsen af dette nye solidaritetsinstrument som et vigtigt supplement til fællesskabsfonden. Det giver EU et ubureaukratisk middel i hånden i form af et fleksibilitetsinstrument i tilfælde af katastrofer, således at der kan ydes hurtig hjælp på stedet. Fondens mål er - med sigte på omgående finansiel støtte - at gøre det muligt for de berørte mennesker, regioner og lande at vende tilbage til normale livsbetingelser så hurtigt som muligt. Den er derfor begrænset til de allermest presserende behov. Den langsigtede genopbygning af infrastruktur og økonomi overlades til andre instrumenter, og denne EU-nødhjælp skal ikke erstatte de berørte landes bestræbelser, men derimod udgøre et supplement til dem. Den 1 milliard euro, som skal indgå i denne fond, er jo fiktiv, står altså ikke skrevet i en fast budgetpost, men bliver kun aktiveret, hvis der indtræder en katastrofe.
Kommissæren spurgte med rette: Hvornår er der tale om en katastrofe, hvor denne fond kan anvendes? At definere større katastrofer ved hjælp af et krævet beløb på 1 milliard euro eller en andel på 0,5% af bruttonationalproduktet garanterer faktisk, at anvendelsen af fonden begrænses til usædvanligt alvorlige skadestilfælde. Derfor er et flertal i vores gruppe også blevet enig om en definition, der hed "større katastrofer". Vi undgik bevidst ordene naturkatastrofer, miljøkatastrofer og teknologiske katastrofer. Hvad vil man sige til de mennesker her i EU, der rammes af en katastrofe i stil med 11. september i New York, med et omfang, hvor mange berørte må lide samme skæbne? Så kan man ikke sige: Her kan EU ikke hjælpe, det gør os ondt, der er ikke tale om nogen naturkatastrofe!
Vi bør her holde fast ved begrebet større katastrofer, og den i betænkningen foreslåede frist på tre måneder til ansøgning af midler er faktisk i overensstemmelse med princippet om uopsættelighed og hurtig nødhjælp, hvilket karakteriserer fonden. Med hensyn til disponibiliteten af tildelte finansielle midler er jeg som ordfører for det korresponderende Udvalg om Regionalpolitik, Transport og Turisme tilhænger af en periode på to år for på kort sigt at sikre genopbygningen af ødelagt infrastruktur og udstyr inden for energiforsyning, vand, spildevand, telekommunikation, trafik, sundhed og uddannelse. Desuden skal midlerne til tilrådighedsstillelse af hjælpefunktioner samt til omgående sikring af sikkerhedsudstyr og foranstaltninger til direkte beskyttelse af kulturarven og til rensning af naturområder, bygninger og byer, der er ramt af katastrofer, også anvendes til at reparere dæmninger på kort sigt. Det korresponderende udvalg tilslutter sig, at 25% af fleksibilitetsinstrumentet på indtil 1 milliard tilbageholdes som reserve indtil oktober hvert år for således også at kunne tage hensyn til eventuelle katastrofer, der indtræder senere i kalenderåret.
Selv om den parlamentariske procedure ved udarbejdelse og behandling af denne betænkning ikke er uden problemer på grund af den ekstremt stramme tidsplan, anser jeg undtagelsesvis den her anvendte hasteprocedure for ansvarlig, i betragtning af hvor presserende det er at udbetale 1 milliard så vidt muligt allerede i november. Vi skal efter min mening komme videre så hurtigt som muligt. De berørte venter også på hjælp fra EU.
Walter (PSE)
Fru formand, hr. kommissær, kære kolleger, vi Budgetudvalgsfolk står virkelig over for en stor opgave, og jeg er glad og taknemmelig for, at der er én ting, der står helt klart i denne forbindelse: Alle er bevidste om, at det på den ene side handler om at få gennemført de forskelligste ting meget hurtigt, fordi der rent faktisk er mennesker, der venter på, at man yder dem hjælp, efter at de har måttet opleve noget, som vi slet ikke kan forestille os. På den anden side har vi måttet arbejde os gennem tre komplekse arbejdsområder for rent faktisk at kunne opfylde kravene fremover. Vi har skullet skabe et retsgrundlag. Det har vi i dag. Vi har allerede forhandlet om det i dag, talt med hinanden om det i en virkelig god atmosfære. Jeg tror, vi når frem til en aftale her.
Vi skal indarbejde det hele i en interinstitutionel aftale. Det var det centrale punkt for Budgetudvalget. Vi må sikre, at vi ikke kun giver folk det indtryk, at vi kan yde rigtig hurtig hjælp nu, vi skal også samtidig gøre det så solidt, at det kan vare ved, at det passer ind i de overordnede rammer, at det er varigt, og at andre, der bliver ramt senere, også kan vide, at der er visse ting, de kan regne med. Det må ikke være sådan, at vi igen holder guleroden op for næsen af dem og så senere må sige, at det solide grundlag herfor ikke er til stede.
Derfor har vi lagt vægt på tre ting. Det juridiske grundlag skal vedtages så hurtigt som muligt. Derfor har vi haft et meget konstruktivt samarbejde med Udvalget om Regionalpolitik. Jeg er Udvalget om Regionalpolitik meget taknemmelig for, at det har godkendt størstedelen af vores ændringsforslag.
Den interinstitutionelle aftale er så godt som afsluttet i dag. Der er stadig et lille problem. Der skal hurtigst muligt komme et forslag fra Kommissionen om et tillæg- og ændringsbudget, hvor de penge, den 1 milliard, vi taler om, kan blive stillet konkret til rådighed så hurtigt som muligt, og man kan endnu en gang appellere til medlemsstaterne om at oplyse tallene meget hurtigt, så vi kan komme videre.
Vi budgetfolk er blevet enige om, at vi som minimum skal have denne milliard som et tilbud fremover. Vi vil samarbejde med alle andre så hurtigt som muligt, men også - og det skal stå klart - så solidt som muligt. Det, jeg hidtil har oplevet her i Europa-Parlamentet i form af samarbejde på tværs af alle nationale grænser, på tværs af alle politiske familier, mellem udvalg og også mellem institutionerne Parlament, Råd og Kommission, gør mig meget optimistisk. Jeg tror, de europæiske borgere ved, der er et konkret samarbejde, der tager udgangspunkt i menneskene. Vi budgetfolk, der jo ellers mere eller mindre kun skal se på pengene, har lært at værdsætte den menneskelige dimension. Der skal ydes hjælp her, så hurtigt som muligt, nu og i dag i Tyskland, i Østrig, i Tjekkiet og fremover også i de regioner, der på det ene eller det andet tidspunkt tidligere har haft en følelse af, at vi desværre ikke har været i stand til at betjene dem i tilstrækkelig grad.
Hatzidakis (PPE-DE).
Fru formand, min tiltrædelsestale i Parlamentet i 1994 drejede sig om de alvorlige oversvømmelser, som havde forårsaget forfærdelige skader i Athen på det tidspunkt, og siden da har jeg talt om naturkatastrofer ved flere lejligheder. Mange af mine kolleger og jeg har flere gange opfordret EU til at skride til handling på katastrofestedet, når en stor katastrofe rammer en medlemsstat. Sidste år stillede jeg et ændringsforslag under budgetbehandlingen om katastrofehjælp på katastrofestedet, men det opnåede ikke det nødvendige flertal i Europa-Parlamentet. At vi nu er ved at vedtage en solidaritetskatastrofefond, er selvfølgelig godt, men jeg ville have ønsket, at vi havde gjort det før denne forfærdelige katastrofe, før denne menneskelige tragedie indtraf i Centraleuropa i sommer. Ikke desto mindre fortjener Kommissionen og hr. Barnier personligt at blive ønsket tillykke, da vi langt om længe er ved at vedtage en solidaritetsfond for naturkatastrofer, og selvfølgelig skal vores rådgivende ordfører hr. Berend også have ros for sin betænkning, sit hårde arbejde og sine ændringsforslag, som er et skridt i den rigtige retning, og næsten alle forslagene blev vedtaget af Udvalget om Regionalpolitik.
Jeg vil gerne sige, til støtte for det, som hr. Barnier og hr. Berend har sagt, at det er korrekt, at der for det første bør være en bred definition af katastrofer, og for det andet, at Kommissionen og Parlamentet har fastsat den korrekte grænse for, hvilke katastrofer der bør høre ind under dette forslag. Jeg håber virkelig ikke, at Rådet vil være så smålig, som det ser ud til at være på dette område, men i stedet for er generøs, som det bør være. Grænsen, som Kommissionen har fastsat, og som er støttet af Parlamentet, er den mest hensigtsmæssige, den er ikke for lav, og den er ikke for høj, og jeg mener, at alle tre institutioner bør sende et signal om solidaritet, et signal om, at EU vil gøre noget for at afhjælpe menneskelige lidelser. Jeg håber, at Rådet vil lytte til dette signal. Hvad Parlamentet angår, mener jeg, at vi med Berend-betænkningen er på rette spor.

Stockmann (PSE).
Fru formand, hr. kommissær, den europæiske solidaritet er inden for rækkevidde, kære kolleger! Nu og i fremtiden kan der ydes hjælp omgående i tilfælde af store katastrofer. Som delegeret fra den tyske delstat Sachsen-Anhalt har jeg med taknemmelighed oplevet Kommissionens og Parlamentets hurtige og enstemmige reaktion. Hos de berørte i min region har jeg også oplevet, at den europæiske tanke næppe formidles tydeligere end via hjælp. Måske er det et godt varsel, at vi debatterer solidariteten af i dag på denne historiske dag, hvor Fællesskabets udvidelse har fået faste konturer, for solidaritetsfonden og vores solidaritet gælder også allerede nu kandidatlandene.
Det er vigtigt for min gruppe, at præcisionen i det gode forslag til forordning fra kommissær Barnier så vidt muligt bibeholdes. Solidaritetsfonden er et hjælpeinstrument, der gør nødhjælp mulig, og som skal adskilles tydeligt fra opgaver i strukturfondsregi. Jeg vil gerne fremhæve to ændringer i Kommissionens tekst. For det første er der, som hr. Berend var inde på, den mere omfattende definition af katastrofer, som vi ønsker. Den tillader, at vi fremover kan reagere fleksibelt på uforudsigelige katastrofer, der ellers ville være vanskelige at underordne under Kommissionens forslag, f.eks. tørke eller følger af terrorangreb. For det andet er der forlængelsen af ansøgningsperioden til tre måneder. Den giver også de administrativt set endnu ikke så veludstyrede kandidatlande en passende reaktionstid og tager højde for et scenario, hvor også vigtige dele af administrationen ødelægges.
Kravet om en fremtidig civil europæisk indsatsstyrke henhører ikke under solidaritetsfonden, men hører dog hjemme i vores diskussion i dag. Oversvømmelseskatastrofen har vist, at der uanset engagementet var betydelige mangler i forbindelse med indsatsledelse, materiale, logistik og kommunikation, især på det grænseoverskridende område. Det skal der rådes bod på. Kommissionen bør snarest opmuntre til eller støtte fælles øvelser for brandvæsen, instanser for teknisk bistand, katastrofebeskyttelse osv. i grænseområder. På mellemlang sigt kunne det munde ud i et fælles logistiknetværk for hjælp eller måske endda et civilt solidaritetskorps, som kunne indsættes uden for Fællesskabets grænser i tilfælde af katastrofer, f.eks. i forbindelse med et jordskælv som det, vi for nylig oplevede i Tyrkiet. Det er sådanne visioner, vi bør arbejde med, og det skal ikke først være, når den næste katastrofe er sket. Jeg vil gerne takke, det vil jeg ikke glemme, ordføreren for det glimrende samarbejde!

Pohjamo (ELDR).
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, mange tak, og på vegne af min gruppe vil jeg gerne takke hr. Berend, som hurtigt har udarbejdet denne fantastiske betænkning under usædvanlige forhold. Vi kan alle blive enige om, at der er behov for et fleksibelt redskab, der gør det muligt at handle hurtigt for at udbedre de skader, som er opstået på grund af store katastrofer. Men oprettelsen af en solidaritetsfond er så vigtigt et spørgsmål, at der er behov for mere tid til at diskuttere emnet. Under og efter udvalgsdebatten dukkede der en række spørgsmål op, som vi ikke har haft ordentlig tid til at diskuttere fuldt ud.
Vores gruppe støtter også oprettelsen af fonden. Tærsklen for anvendelse af støtten bør være høj. Anvendelse af fondens midler bør koncentreres om de umiddelbare omkostninger under den første fase af de store naturkatastrofer. Egentlig genopbygning er ikke en del af fondens virkeområde. Risikofaktorer bør afklares ved hjælp af forsikring og forebyggende foranstaltninger, når det er muligt.
Det er også vigtigt, at fonden ikke bliver en ny udgave af strukturfondene, hvor fondenes midler skal bruges inden årets udgang. Den må kun anvendes, når der har været en usædvanlig stor katastrofe, hvor der virkelig er behov for hjælp.
Et eller to spørgsmål dukkede op efter udvalgsdebatten. Jeg vil gerne vide, hvor man står, når det drejer sig om store katastrofer i tredjelande, hvor folk i medlemsstaterne og ansøgerlandene tager skade. Endvidere, hvor stort vil det maksimale støttebeløb være, målt i procent af skadesomkostningerne?

Markov (GUE/NGL).
Fru formand, hr. kommissær, jeg vil gerne indlede min redegørelse om Kommissionens forslag med en lykønskning til kommissær Barnier og hans kolleger, og det for den faktisk meget hurtige præsentation af et forslag til forordning om oprettelse af solidaritetsfonden. Dermed har Kommissionen faktisk gjort sit til at opfylde forventningerne hos borgerne i EU's katastrofeområder om hurtig hjælp. Samtidig støtter jeg naturligvis også den uopsættelige debat her i Europa-Parlamentet og forventer, at Rådet realiserer sit projekt om at behandle de ændringsforslag til Kommissionens udkast, som Europa-Parlamentet har stillet, i en direkte dialog. Dermed kunne man rent faktisk begynde at stille finansielle midler fra fonden til rådighed fra den 1. november efter Rådets (almindelige anliggender) godkendelse den 21. oktober. Jeg tror næsten, det er verdensrekord for disse tre europæiske institutioner at lade noget gå fra idé til konkret realisering på så kort tid. Dermed sættes der også nogle helt klare og substantielle retningslinjer for den europæiske solidaritet.
Min gruppe støtter den af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme ændrede udgave af anvendelsesområdet af finansielle midler til fonden til store katastrofer og vender sig dermed mod Rådets fokus på naturkatastrofer. Vores gruppe går ligeledes ind for - men det har mine kolleger også allerede sagt - betingelserne for anvendelse, skader fra 1 milliard euro eller 0,5% af BNP, 50%'s omgående udbetaling, tre måneders frist for indsendelse af ansøgninger, muligheder for dispensering for særligt hårdt ramte regioner.
Jeg vil dog også gerne give udtryk for min beklagelse over, at det ikke skal være muligt, fordi det så at sige handler om en fond med virtuelle penge, at overføre de planlagte årlige finansielle midler - i tilfælde af at de ikke bliver anvendt - til det efterfølgende år og således lade dem akkumulere. Det ville have givet os et mere fleksibelt instrument til i videst mulig udstrækning at hjælpe de berørte borgere, virksomheder og institutioner ved store katastrofer.

Turchi (UEN).
Fru formand, kære kolleger, kommissær Barnier, for næsten to år siden, nemlig i december 2000 i Parlamentets mødesal i Strasbourg, var jeg sammen med få andre parlamentsmedlemmer fortaler for netop at genopføre en budgetpost for nødhjælp til befolkninger i EU, der er ofre for naturkatastrofer. Denne budgetpost eksisterede indtil 1997, hvorefter den blev slettet fra EU-budgettet, hvilket efter min mening skyldtes en misforståelse af subsidiaritetspolitikken. For to år siden stødte jeg på modstand fra parlamentsmedlemmer, som dækkede sig ind bag det manglende retsgrundlag og nægtede at støtte mig, selv om jeg gjorde dem opmærksom på, at naturkatastrofer - når der virkelig er tale om sådanne katastrofer - går ud over miljø-, landbrugs-, infrastruktur- og socialpolitikkerne samt de økonomiske politikker, og så er der ikke engang tale om en udtømmende liste for EU i sin helhed.
Desuden forsøgte jeg for to år siden at få Parlamentet til at forstå, at det også på psykologisk plan er vigtigt for de europæiske borgere at modtage støtte fra EU - også selv om det kun er en symbolsk støtte - når de står i den yderst vanskelige situation, at de har mistet alt og ofte skal til at genskabe et helt liv. Det så jeg et direkte eksempel på i forbindelse med det jordskælv, der ramte Italien for nogle år siden.
For to år siden var mine begrundelser tilsyneladende ikke tilstrækkelige og min politiske indsats ikke stor nok. I sommeren 2002 ændrede det hele sig til gengæld. De forfærdelige katastrofer, der ramte nogle lande - både medlemsstater og ansøgerlande - ændrede pludselig vores opfattelse af subsidiaritetspolitikken. Takket være en dygtig politisk indsats - som jeg gerne vil takke netop Dem for, kommissær Barnier - blev det umulige muligt, og ikke alene skabte man et retsgrundlag i løbet af nogle få måneder, man undertegnede også en ny interinstitutionel aftale for at muliggøre en øjeblikkelig og sikker bevilling af disse midler. Det kan jeg selvfølgelig kun glæde mig over. Når jeg læser mine breve og indlæg igen fra budgetproceduren for 2001, må jeg spørge mig selv, om ikke jeg havde Kassandras evner, eftersom jeg desværre ramte plet med hensyn til den frygt, der blev til virkelighed.
Jeg er naturligvis glad for, at EU endelig har besluttet at påtage sig det, der efter min mening er dets pligt, og jeg er glad for, at vi viste, at vi er i stand til at handle hurtigt og præcist. Jeg må indrømme, at jeg også er glad for, at vi nu endelig har fået et ordentligt fortilfælde, så vi i fremtiden ikke kan dække os ind under et manglende retsgrundlag eller lignende undskyldninger, når der er noget, vi ikke ønsker at gøre. Men jeg er også vred over, at alt dette endnu en gang skete takket være Rådet og ikke efter en indsats fra vores side. Hvis Parlamentet vil, kan det nemlig godt give sin mening til kende og deltage på lige fod med Rådet eller i det mindste prøve på det - og jeg er ikke tosset, for jeg ved også, hvad der står i traktaterne.
Det er, hvad vi skal være i stand til at gøre hele tiden. Samtidig vil jeg gerne takke Kommissionen og Rådet for deres indsats.
Van Dam (EDD).
Hr. formand, oprettelsen af solidaritetsfonden støtter vi i princippet. Det ændrede forslag, således som det nu foreligger, vil imidlertid på længere sigt føre til en uholdbar finansiel situation inden for rammerne af de nuværende budgetaftaler. Begrebet "større katastrofe" er næppe defineret, og hvis en skade ikke når op på det krævede beløb, findes der rigelige undtagelsessituationer. Det vidner efter min opfattelse om en mangel på ansvarsfølelse at indrette denne fond på en sådan måde. Ramte borgere får måske varme følelser for EU, men i sidste ende betaler de selv for den nødhjælp, de modtager.
For at afværge en sådan udsigtsløs situation er det nødvendigt at strømline fonden. Det betyder, at den indskrænkes til naturkatastrofer, og at det krævede beløb og undtagelsessituationerne tilpasses til fondens supplerende karakter. Dette gøres for ikke at belønne forsømmelighed, for at tilskynde til forebyggende foranstaltninger, for at gøre optimal brug af de eksisterende internationale skadesordninger og for at garantere fondens effektivitet.
I Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme var jeg den eneste, der havde denne opfattelse. Jeg forudser derfor store problemer på det tidspunkt, hvor den finansielle status gøres op efter nogle år. Jeg tvivler på, at der til den tid stadig vil være tale om solidaritet mellem staterne. For dem, der deler min tvivl, anbefaler jeg kraftigt vores ændringsforslag. Ellers sætter jeg mit håb til Rådets klogskab.
Hr. formand, tillad mig at tilføje, at jeg er glædeligt overrasket over akustikken i denne sal. Det skyldes sandsynligvis det ekstra udstyr, som er installeret. Jeg kan forsikre Dem om, at det fungerer fortræffeligt.

Karas (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, EU er et fredsfællesskab og derfor også et solidaritetsfællesskab. Vi taler ikke kun om det, vi lever i solidaritet og fastlægger konkrete datoer. Jeg vil gerne minde om, at Europa-Parlamentet på sit første møde i september i en beslutning næsten enstemmigt vedtog 19 konkrete punkter vedrørende oversvømmelseskatastroferne i vores lande Østrig, Tyskland, Tjekkiet og Slovakiet, at vi vedtog budgetposterne i den anden mødeuge, at vi skaber retsgrundlaget i dag i den tredje mødeuge i miniplenarforsamlingen. Vi står på de berørtes side. Vi handler hurtigt, ubureaukratisk og konsekvent og har også valgt hasteproceduren på grund af de særligt presserende omstændigheder. Vi holder vores løfte, og jeg vil også gerne minde om, at vi har fordoblet det beløb, Rådet og Kommissionen foreslog, nemlig 500 millioner euro til fonden. Vi opfordrer også Rådet til ikke at ændre den af os udvidede definition på en større katastrofe - skader i et land på mere end 1 milliard euro eller mere end 0,5% af BNP - for enhver ændring ville udhule vores konsekvente holdning. Vi opfordrer Rådet til at optage og beslutte forslaget fra Kommissionen og Parlamentet.
Vi skal og kan sige til de berørte: Vi sørger for, hvis Rådet giver sin tilslutning den 21. oktober 2002, at pengene kan strømme til de berørte regioner fra den 1. november. Vi, Agnes Schierhuber og jeg, der kommer fra en berørt region i delstaten Niederösterreich, repræsenterer mange, der ved, hvilke skader der blev anrettet, og hvor store forhåbninger politikken også har skabt takket være den hurtige reaktion, takket være konkrete datoer. Vi glæder os og er også en smule stolte over, at vi med dette eksempel kan vise, at vi ikke kun taler og giver løfter, men også kan fastlægge konkrete datoer og handle hurtigt.
Guy-Quint (PSE).
Hr. kommissær, hr. formand, mine damer og herrer, jeg glæder mig over Kommissionens hurtige behandling af forslagene om oprettelse af en solidaritetsfond og over Parlamentets hurtige reaktion på disse forslag. Her viser vi, at EU er snarrådigt, og at EU gør en indsats for at løse borgernes problemer.
Jeg glæder mig ligeledes over, at der i de henstillinger, som Europa-Parlamentet er ved at udarbejde, lægges vægt på et vigtigt punkt, nemlig at det drejer sig om en nødfond med det formål at yde nødhjælp til de skaderamte personer. Det er absolut nødvendigt, at de fastsatte frister og systemerne for bevillingernes frigørelse tager højde for dette særpræg. EU-midlerne skal nå hurtigt frem til de berørte områder, så ofrene får støtte på det tidspunkt, hvor de har mest brug for det.
Eftersom oprettelsen af denne fond konkret skal markere de europæiske borgeres solidaritet med katastrofeofrene, er jeg og adskillige andre parlamentsmedlemmer af den opfattelse, at interventionstærsklerne bør gøres mere omfattende og også skal tage hensyn til de regionale karakteristika. Det er nu Rådets opgave at tage stilling til dette punkt. Men det bør efter min mening medtages, hvis Parlamentet går ind for, at der skal indføres kvalitative kriterier, som er fleksible med hensyn til midlernes frigørelse. Det ville være utænkeligt, at en katastrofe, som ødelægger nogle af EU's fattige regioner, f.eks. regionerne i den yderste periferi, eller som lægger et område fuldstændigt øde, sådan som det for nylig var tilfældet i Sydfrankrig, ikke kunne nyde godt af EU's solidaritet af nogle rent regnskabsmæssige grunde. Efter min mening er det vigtigt, at naturkatastrofer behandles særskilt og prioriteres højest, da det i sådanne tilfælde ikke er muligt at finde de ansvarlige og således lade forsikringerne komme ind i billedet. Det er her, EU-midlerne er mest nødvendige.
Endelig vil jeg gerne hurtigt minde om, at der samtidig med reparationerne bør indføres en egentlig forebyggelsespolitik og en europæisk civilbeskyttelsesstyrke, så vi meget hurtigt kan komme i kontakt med de europæiske borgere, der står i den vanskeligste situation.

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Hr. formand, jeg vil allerførst lykønske kommissæren med, hvor hurtigt han har stillet Parlamentet et forslag, ordføreren med hans betydningsfulde og seriøse arbejde, som giver os mulighed for at diskutere forslaget i dag og vedtage det i morgen, og Budgetudvalget og Udvalget om Regionalpolitik, fordi de har udført et arbejde, som vil gå over i Parlamentets historie.
Hr. formand, jeg vil fremhæve fire kriterier og til sidst nævne en materiel fejl, som har sneget sig ind i det forslag, vi skal stemme om i morgen.
For det første vil jeg nævne udvalgets, og dermed Parlamentets, indførelse af det kvalitative kriterium som noget positivt, og det bliver forhåbentlig opfattet som sådan i Kommissionen og Rådet.
For det andet havde jeg gerne set, at definitionen af "tørke" havde været meget mere klar blandt de katastrofer, som skal inddrages, selv om både Kommissionen og flere af talerne har givet udtryk for, at den dækkes af definitionen af katastrofer. På grund af erfaringerne foretrækker jeg imidlertid, at definitionerne er meget mere konkrete og klare.
For det tredje mener jeg, at det er positivt, at det nævnes og står klart, at det er medlemsstaterne, som er Kommissionens forhandlingspartnere i den fond, vi taler om, for det smidiggør behandlingen og sikrer en hurtig og effektiv løsning.
Da jeg er fra Balearerne, vil jeg for det fjerde takke for vedtagelsen af det ændringsforslag, der gør det helt klart, at afsides beliggende øer og regioner også er omfattet, og dermed vender vi tilbage til det spørgsmål, jeg nævnte før, da jeg talte om tørke: Det er nødvendigt, at situationerne er præcist defineret, så der ikke er tvivl, når denne type dramatiske situationer, som kræver omgående reaktion, opstår.
Og til sidst, hr. formand, tillad, at jeg anmoder om, at Parlamentets tjenestegrene reviderer artikel 3, stk. 3, i ændringsforslag 13.
Jeg stillede et ændringsforslag om, at byområder skulle inddrages i det sidste afsnit. Jeg mener, at dette ændringsforslag blev vedtaget i Udvalget om Regionalpolitik. Af begrundelsen for det, der foreslås til afstemningen i morgen, fremgår det helt klart, at det ændringsforslag, som vedtages, også omfatter rensning af byområder. Det, der blev stemt om i Udvalget om Regionalpolitik, er imidlertid ikke med, selv om det figurerer i begrundelsen. Jeg går ud fra, at det er en forglemmelse, og jeg vil være taknemmelig, hvis der blev rettet op på fejlen før afstemningen i morgen. Vi mener, at inddragelsen af byområder er meget vigtig, hvad angår kvantificering og erstatning, og hvad angår koncentrationen af mennesker i dem, og derfor er det nødvendigt at handle omgående. Afstemningen i Udvalget om Regionalpolitik var meget vigtig.
Formanden.
Vi har taget det til efterretning og vil forsøge at rette op på det inden i morgen.

Savary (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det er med en blanding af beklagelse og tilfredshed, at jeg deltager i denne forhandling her i aften om oprettelsen af Den Europæiske Unions solidaritetsfond. Jeg beklager, at man ikke lyttede til os efter de katastrofale storme i december 1999, hvis dybe spor stadig er synlige i mange franske og europæiske regioner. Og jeg er tilfreds med - selv om denne tilfredshed selvfølgelig er behersket på grund af de dramatiske begivenheder i Tyskland og Centraleuropa - at EU endelig indrømmer, at det skal stå side om side med befolkningen i den nød og de dramaer, som går ud over dem selv og deres ejendom.
Jeg vil navnlig gerne lykønske kommissær Barnier og hans tjenestegrene samt vores kollega Rolf Berend for den utrolige handlekraft, de har lagt for dagen i denne sag. Jeg tror, at denne betænkning både tjener til ære for Kommissionen, Parlamentet og EU som helhed, og det gør den både, fordi den er hurtig, veltilrettelagt og tager højde for katastrofernes ekstraordinære karakter, og fordi der lægges vægt på uopsættelighed, fleksibilitet og tilpasningsevne. Katastrofer kan dog stadig være dramatiske eller opfattes på denne måde uanset deres størrelse, og efter min mening bør vi i aften - eftersom vi endelig indfører en ordning, så vi kan gribe ind ved større katastrofer - også tænke på, at vi bør gøre en indsats, når der er tale om mindre nødsituationer, dramatiske begivenheder eller naturkatastrofer. Man kan desværre ikke skelne mellem vigtige dødsfald og mindre vigtige dødsfald. Og man kan desværre ikke skelne mellem større ødelæggelser og ødelæggelser, som vi er ligeglade med.
Derfor vil jeg endnu en gang opfordre til, at der oprettes en europæisk civilbeskyttelsesstyrke, og jeg vil gerne takke kommissær Barnier, fordi han nævnte den. Den skal ikke oprettes ud af ingenting, men gøre det muligt at sende et civilt EU-redningsmandskab ud til vanskeligt stillede regioner og således vise vores solidaritet i nøden.
Lisi (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mange af parlamentsmedlemmerne har allerede understreget solidaritetens værdi - på den anden side hedder denne fond jo også "solidaritetsfonden" - som fremgår af den betænkning, vi nu skal stemme om, og som er grundlaget for denne betænkning, nemlig et solidarisk Europa.
Jeg vil dog gerne understrege en anden værdi, der efter min mening er yderst central for dette initiativ, som vi alle har bidraget til og ønsket at gennemføre meget hurtigt, og det er dette initiativs politiske værdi. Hr. kommissær, jeg tror sjældent, at vi har oplevet situationer og begivenheder, hvor så mange af vores medborgere for første gang føler, at EU virkelig er tæt på dem og virkelig er som en storebror, der er parat til at yde en hurtig assistance, når de er i vanskeligheder. Vi må ikke glemme, at mange af vores medborgere undertiden kun ser EU-institutionerne som en samling standarder, forskrifter, forbud og direktiver. At kunne vise dem - sådan som det var tilfældet her - at EU er på deres side har efter min opfattelse en politisk værdi, og det gælder ikke mindst nu, hvor der som bekendt snart finder en vigtig folkeafstemning sted. Det er en politisk værdi, som vi ikke må lade gå tabt.
Hvordan skal vi undgå, at den går tabt? Det forklarede De udmærket, hr. kommissær, og jeg er helt enig med Dem. Vi må ikke gøre dette instrument, som er indført for at imødegå nødsituationer, til et usmidigt instrument og et instrument, som ikke er fleksibelt at bruge, det vil sige et instrument, der ligefrem risikerer ikke at blive brugt, fordi vi underlægger det nogle alt for komplekse bestemmelser. Vi skal give det en vis fleksibilitet, og det kan jeg se, at De er fuldstændigt klar over, men - og det er det sidste aspekt, som jeg vil henlede Deres opmærksomhed på, selv om De desværre ikke lytter til mig - jeg tror også, at vi kun skal betragte det som det første skridt.
Mine damer og herrer, der er ingen af os, som håber, at den slags begivenheder gentager sig, men vi er også nødt til at være realistiske. Om ikke så længe bliver vi 25 medlemsstater, og klimaændringerne er tydelige for enhver. Statistisk set er det realistisk at forestille sig, at disse tragedier desværre vil gentage sig.
Når det gælder disse tragiske begivenheder, som jeg desværre er bange for gentager sig, mener jeg således ikke, at 1 milliard euro er tilstrækkeligt. Lad os prøve at lægge andre planer for fremtiden, hr. kommissær, måske i budgettet for 2004. I den forbindelse har jeg blot et hurtigt forslag, som jeg gerne vil høre Deres mening om, nemlig følgende: Hvorfor ikke sætte en fast procentdel af de resterende midler - som vi har så mange af ved hvert regnskabsårs afslutning, og som vi ikke ved, hvordan vi skal bruge - af til denne fond? Det er et spørgsmål, som jeg vil opfordre Dem til at overveje.

Ferber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, jeg tror, vi når endnu en milepæl i aften og i morgen efter afstemningen, når det handler om at manifestere den europæiske solidaritet. Vi handlede straks efter oversvømmelseskatastrofen. Jeg vil gerne minde om den beslutning, Europa-Parlamentet vedtog med stort flertal - med mere end 470 stemmer for - på september I-mødet i Strasbourg. Vi har vist en vej til, hvordan der kan hjælpes hurtigt, og hvordan det varigt kan sikres, at der kan ydes hurtig europæisk hjælp.
Jeg vil også gerne rette en stor tak til kommissæren, der har taget dette initiativ fra Parlamentet til sig så hurtigt og stillet forslag, og det passer sig efter min mening for et Parlament, at det så også behandler disse forslag hurtigt, også selv om vores procedurer egentlig foreskriver en anden fremgangsmåde, og jeg som overbevist parlamentsmedlem ikke altid er tilhænger af, at vi er alt for villige til at give afkald på vores rettigheder. Men i dette tilfælde er det hensigtsmæssigt, i dette tilfælde er det godt, at vi handler sådan!
Vi har oprettet nogle budgetposter i tillægsbudgettet, som vi nu har godkendt. Nu drøfter vi retsgrundlaget, og vi vil gerne være nået til enighed med Rådet i Strasbourg om dette retsgrundlag inden udgangen af måneden. Det vil sige, at de formelle betingelser for udbetaling af midler er opfyldt. Der er to betingelser, nemlig retsgrundlag og budgetpost. Min bøn er så, at Kommissionen hurtigt finder frem til et tillægsbudget. Hr. Barnier, det er ikke Deres job, det er Deres kollegas, fru Schreyers, job! Så skal der også stilles penge til rådighed til disse poster - det siger jeg nu for tredje gang her i Europa-Parlamentet - fordi nødhjælp i forbindelse med en katastrofe, der begyndte i midten af august, som først virker på et eller andet tidspunkt før jul, ikke er nødhjælp! Her må vi ikke tage grundigt fejl. For så vidt lyder min bøn, kære hr. Barnier, at De giver det videre til fru Schreyer - det var lige stikordet til fru Schreyer, det glæder mig - at der så hurtigt som muligt skal fremlægges et passende tillægsbudget, således at pengene kan fordeles ud på posterne, og den europæiske solidaritet ikke kun findes i ord, men også i handling. Nu er det på tide, at vi realiserer det.
Jeg mener, at vi som Parlament har foretaget vores indskud, og jeg håber, at der fremover, hvis det kommer så vidt igen, kan ydes hjælp hurtigt ved katastrofer som dem, vi oplevede her i august, og det skal ske i henhold til klare kriterier, og at der ikke sker det til sidst, som dengang førte til, at katastrofefonden, som allerede har eksisteret en gang, blev afskaffet uden retsgrundlag. Det kan ikke være rigtigt, at ethvert problem i Europa bliver til et problem med den europæiske solidaritet. Afgrænsningen mellem solidaritet og subsidiaritet skal være helt klar her. Hvis det lykkes os, er vi godt på vej!
Schierhuber (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, kære kolleger, jeg vil gerne indlede med at rette en stor tak til ordføreren og alle de kolleger og medarbejdere, der har gjort det muligt, at denne betænkning om oprettelse af solidaritetsfonden kan blive vedtaget så hurtigt, for dette er, som mine kolleger allerede har påpeget, forudsætningen for, at de berørte regioner kan få udbetalt de finansielle midler, og ikke kun i medlemsstaterne, men også i Tjekkiet og Slovakiet. Netop denne hurtige reaktion bidrager til erkendelsen af, at EU mener det alvorligt at være en Union for borgerne, og at dette EU er i stand til at reagere effektivt og hurtigt på nødsituationer blandt dets borgere.
Othmar Karas har allerede været inde på, at også jeg kommer fra en ramt region, og jeg kan forsikre Dem, at folk virkelig er taknemmelige for denne solidaritet. Foruden de store skader på veje, broer, jernbaneanlæg og offentlige og private bygninger blev mere end 20.000 ha landbrugsjord ødelagt. Skaderne i Østrig - det vil jeg gerne gentage - beløber sig til ca. 6-7 milliarder euro. Den nye solidaritetsfond må og skal være et slagkraftigt instrument i nødsituationer og skal derfor anvendes målrettet. Jeg støtter fuldt ud forslagene fra ordføreren og dermed Udvalget om Regionalpolitik om, at tærsklen skal ligge ved 1 milliard euro eller 0,5% af BNP. For mig er et krævet beløb på 3 milliarder euro, sådan som Rådet kræver, for højt. Det er også rigtigt, at de finansielle midler skal anvendes inden for to år. Man kan kun støtte denne frist på tre måneder, for hvis der skal ydes hurtig hjælp, skal ansøgningerne også indsendes hurtigt.
Medlemsstaterne har stadig en opgave her og kan ikke undsige sig ansvaret for at træffe forebyggende foranstaltninger eller foretage et langsigtet opbygningsarbejde, og til det formål får vi brug for mange penge. Jeg vil gerne rette en særlig tak til Kommissionen, fordi den har stillet forslagene så hurtigt, og især også fordi kommissærerne befandt sig på stedet sammen med kommissionsformanden, og for at denne 1 milliard euro står til rådighed. Jeg håber virkelig, at vi får et positivt afstemningsresultat for betænkningen i morgen, så midlerne kan nå hurtigst muligt frem til de berørte. Kommissionen og Parlamentet har så opfyldt deres opgaver, og jeg håber virkelig, at Rådet træffer de nødvendige beslutninger i oktober, således at pengene langt om længe virkelig når frem til de berørte.
Sudre (PPE-DE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, også jeg vil gerne give udtryk for min tilfredshed med den hurtige oprettelse af denne nødhjælpsfond, der kan mobiliseres ved større katastrofer. Ofrene har nemlig ret til at forvente, at EU viser dem solidaritet og støtte.
Jeg beklager dog også, at denne erklæring først finder sted efter flere års gentagne opfordringer til Kommissionen om at oprette et sådant instrument, som ikke mindst manglede under f.eks. den storm, der ramte Frankrig i december 1999, sådan som hr. Savary mindede om for lidt siden.
Fællesskabets magtesløshed og passivitet i en sådan situation blev meget negativt opfattet af befolkningen, selv om man gjorde en indsats for at bringe EU tættere på borgerne.
Efter klimakatastroferne i Centraleuropa og Sydfrankrig gør de aktuelle udsigter til en snarlig oprettelse af en nødhjælpsfond med et budget på 1 milliard euro om året endelig begreberne "europæisk solidaritet" og "fælles skæbne" lidt mere troværdige. I den forbindelse bør vi efter min mening rette en særlig tak til kommissær Barnier, som på rekordtid har udarbejdet et forslag til forordning af meget høj kvalitet.
Fonden yder nødhjælp til ethvert område, som rammes af en større katastrofe, uanset hvilken status dette område har, når det gælder strukturfondene. Et yderligere kvalitativt kriterium tager højde for, at der også kan ydes støtte fra denne fond i ekstraordinære tilfælde, navnlig når en væsentlig del af den berørte regions eller stats befolkning er katastroferamt. Jeg har forstået, at vi kan regne med Deres støtte, hr. kommissær, så denne bestemmelse kommer til at omfatte det særlige tilfælde med regionerne i den yderste periferi, hvis klimaforhold og geografiske beliggenhed med jævne mellemrum er årsag til dramatiske og ødelæggende vejrfænomener, som går ud over deres fremgang i den forbindelse. Vi skal kunne anvende traktatens artikel 299, stk. 2, også i de ekstreme tilfælde, som jeg selvfølgelig ikke håber finder sted foreløbig.

Herranz García (PPE-DE).
Hr. formand, jeg glæder mig over, hvor hurtigt og behændigt der er blevet reageret på de europæiske borgeres krav i forbindelse med den meget ulykkelige katastrofe i Centraleuropa for nylig.
Jeg vil også udtrykke min tak for og anerkendelse af den enighed, hvormed Budgetudvalget har behandlet denne sag.
Det viser alt sammen, at dette emne fortjener at blive betragtet som meget vigtigt for Parlamentet, der, som den eneste overnationale institution i verden, der vælges direkte af borgerne, er i stand til at være modtagelig over for europæernes behov og krav.
På den måde løser EU sin uløste opgave over for dem, der lider og i fremtiden kan komme til at lide under situationer, som praktisk talt ødelægger dem socialt, økonomisk og moralsk.
Hvad angår indholdet af det dokument, som vi diskuterer i dag, skal jeg i forbindelse med den måde, hvorpå udbetalingen af støtten skal effektueres, efter at beslutningen om iværksættelse af solidaritetsinstrumentet er truffet, sige, at det er nødvendigt at tildele støtten fuldt ud og omgående for på den måde med ansvar og logik at leve op til den ånd, hvormed fonden blev oprettet, og som fremgår af begrundelsen.
Med den tekst, der sættes under afstemning, gives der svar på uønskede, men beklageligvis sandsynlige fremtidige situationer, som både klimaændringerne og planetens foranderlige natur i sig selv kan forårsage, hvad enten det bliver med mulige drastiske forandringer på grund af for stor aktivitet eller på grund af fejl ved nedbørssystemer eller atmosfærisk cirkulation, på grund af tektoniske bevægelser eller vulkansk aktivitet eller på grund af andre former for ekstreme katastrofer, som kan finde sted.
Med dette dokument lover de europæiske borgere hinanden solidaritet. Herfra ønsker vi af hele vores hjerte, at der ikke bliver brug for denne ekstraordinære støtte i fremtiden, for finansielle foranstaltninger kan ikke erstatte menneskeliv, og de kan heller ikke dæmpe den sorg, som tab forårsager i menneskesjælen.
Formanden.
Tillykke med talen, som jeg kan forstå er Deres første tale i Parlamentet.

Barnier
Hr. formand, først vil jeg gerne takke alle talerne for deres bidrag og deres spørgsmål og for de præcise problemstillinger, som de var inde på. Det glædede mig især at høre Deres næsten enstemmige udtalelser om Kommissionen og dens handlekraft og initiativrigdom. Jeg vil dog ikke selv tage hele æren for disse komplimenter. Fru Schreyer, som sidder her ved siden af mig, har gjort et stort arbejde for at udvikle det fleksibilitetsinstrument, som gør det muligt at finansiere denne fond, og alle vores tjenestegrene glæder sig naturligvis også over Deres udtalelser, mine damer og herrer.
Som fru Sudre sagde, har jeg i de sidste tre år været af den opfattelse, at EU's indsats ikke er tilstrækkelig, når der finder større katastrofer sted. Jeg kan huske en samtale, som jeg havde med hr. Hatzidakis et par dage efter min indsættelse i Kommissionen. Det var lige efter jordskælvet i området omkring Athen. Som fransk statsborger gjorde det indtryk på mig, og det gjorde også indtryk på mig, da Tyskland blev ramt af stormen. Herefter var der katastroferne på Azorerne ... Jeg interesserer mig for spørgsmålet om risiko og risikostyring, og derfor har jeg faktisk længe været af den opfattelse, at EU's indsats ikke var tilstrækkelig ved større katastrofer. Denne gang reagerede vi med det samme, fordi den katastrofe, der ramte Tyskland, Østrig, Den Tjekkiske Republik og Slovakiet, havde et hidtil uset omfang. Det var noget, som vi denne gang straks tog ved lære af alle sammen under kommissionsformand Prodis ledelse. Jeg vil gerne endnu en gang takke Deres ordførere - og navnlig hr. Berend - for deres samarbejde og forslag.
Hr. Lisi, som jeg lyttede til, spurgte, om 1 milliard er nok. Det håber jeg. Jeg håber endda, at vi ikke kommer til at bruge denne milliard hvert år. Det er allerede overordentligt meget mere end den lille budgetpost, som vi havde tidligere, og som kun lige gav mulighed for en indsats hist og her. Hr. Lisi, mine damer og herrer, det er noget, som vi finder ud af hen ad vejen. Efterhånden som årene går - og jeg håber ikke, at vi får alt for mange katastrofer - får vi nogle udgangspunkter, og om et par år skal vi foretage en evaluering af denne fonds forvaltning. Som jeg har sagt før, kan vi, hvis fondens midler er brugt helt op ved årets udgang - og jeg understreger, at det er ved årets udgang - bruge bevillingerne året efter. Men lad os starte med at bruge den ene milliard, hvis vi har behov for det. Herefter kan vi så foretage den nødvendige evaluering.
Jeg vil i øvrigt gerne sige til hr. Ferber, at hvis vi skal bruge disse penge på effektiv og hurtig måde, der er til gavn for de befolkninger, som venter på denne støtte - lokale myndigheder og virksomheder i Tyskland, Østrig og de to ansøgerlande, der blev ramt - er vi nødt til at kunne frigøre midlerne. Derfor vil jeg gerne understrege, at vi skal have en støtteansøgning fra medlemsstaterne og en vurdering af skaderne til rådighed, selv om der ikke er tale om større, tekniske sager. Jeg sagde så sent som i dag til ministerpræsidenterne for de tyske og østrigske delstater, at vi har brug for en vurdering af skadernes omfang, hvilket vi også har fortalt de pågældende landes ambassadører. Vi har i den forbindelse taget kontakt til tjenestegrenene i de pågældende lande.
Hr. Ripoll y Martínez de Bedoya nævnte tørken, som er et meget specielt tilfælde. Det er ikke tørken, som dette solidaritetsinitiativ først og fremmest tager sigte på. Jeg vil i øvrigt tilføje, hr. Ripoll y Martínez de Bedoya, at hvis der kommer tørkeperioder - sådan som man må frygte - er der i EU's budget taget højde for andre muligheder for at hjælpe og være solidarisk med ikke mindst landbrugerne, navnlig via den fælles landbrugspolitik.
Endelig vil jeg gerne svare hr. Pohjamo, som spurgte mig, hvilke lande der kan nyde godt af denne fond foruden EU-landene. I forslaget til forordning står der meget tydeligt, at det er EU-landene og de lande, som EU har indledt tiltrædelsesforhandlinger med.
Som jeg sagde til Dem før, har dette spørgsmål optaget mig i lang tid, og tillad mig derfor at sige, at hvis man ser bort fra denne fond, som med Deres og Rådets hjælp forhåbentlig bliver funktionsdygtig om nogle få uger, bør vi også tage ved lære af denne situation. Det er altid billigere at forebygge end at udbedre skaderne. Jeg har derfor to forslag, som vi skal drøfte på et senere tidspunkt. Om det første forslag vil jeg sige, at selv om Kommissionen ikke har nogen beføjelser på dette felt, ville det efter min mening være hensigtsmæssigt med en benchmarkingundersøgelse af de forskellige forsikringssystemer i medlemsstaterne og ansøgerlandene. Under mit besøg i Sachsen-Anhalt den anden dag blev jeg meget overrasket over at møde en virksomhedsejer, hvis virksomhed var blevet fuldstændig ødelagt, og som fortalte mig, at han slet ikke havde nogen forsikring. Derfor bør vi efter min mening finde ud af, hvor den bedste praksis og de bedste systemer er i de enkelte medlemsstater, og herefter bør vi måske udveksle den bedste praksis inden for rammerne af det mellemstatslige samarbejde.
Jeg kommer nu til mit andet forslag, når det gælder forebyggelse. Fru Guy-Quint og fru Schierhuber nævnte dette forebyggelsesspørgsmål. I de forslag, som vi overvejer i forbindelse med den kommende regional- og samhørighedspolitik og dagsordenen efter 2006 - forslag, som jeg vil stille på Kommissionens vegne ved udgangen af 2003 - er jeg fast besluttet på at gøre forebyggelsen af naturkatastrofer og -risici til en obligatorisk prioritet i de europæiske strukturfonde i alle EU's regioner og i alle vores programmer.
Jeg vil slutte af med at svare hr. Stockmann og hr. Savary - eftersom jeg går så langt som muligt, når det gælder om at tage ved lære af situationen - at jeg også er af den opfattelse, at vi bør gå længere end blot til en samordning. Vi har allerede gjort fremskridt siden de tidligere katastrofer, og det har vi navnlig takket være - og under ledelse af - min kollega Margot Wallström. Efter min mening bør vi benytte os af den gode og effektive idé med en europæisk civilbeskyttelsesstyrke og oprette et netværk af specialenheder i de forskellige lande. Disse specialenheder skal kunne sammenlægges og mobiliseres i tilfælde af katastrofer på eller uden for EU's område, og det skal ikke være belgiere, franskmænd, tyskere og østrigere, som tager af sted hver især og hver for sig, selv om det ikke er den gode vilje, der mangler. Det skal nemlig være europæere, der tager af sted for at hjælpe europæerne og deres naboer.
Måske bør vi fortsat overveje dette spørgsmål. Jeg vil gerne gentage, at det ikke henhører under EU's kompetenceområde. I forbindelse med civilbeskyttelse forholder det sig oven i købet ofte sådan, at det ikke er medlemsstaternes kompetence, men regionernes kompetence. Men hvor der er en vilje, er der en vej, og det ville efter min mening være en god og effektiv idé at gå længere end blot til en samordning, så vi en dag kan oprette en europæisk civilbeskyttelsesstyrke.
Tak, hr. formand, tak til ordførerne, og på forhånd tak for Deres afstemning om dette spørgsmål i morgen.
Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er indstilling ved andenbehandling (A5-0297/2002) fra Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi om Rådets fælles holdning med henblik på vedtagelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om bygningers energimæssige ydeevne (8094/2/2002 - C5-0268/2002 - 2001/0098(COD)) (Ordfører: Vidal-Quadras Roca).

Vidal-Quadras Roca (PPE-DE)
Hr. formand, det glæder mig på dette plenarmøde at kunne meddele, at Udvalget om Industripolitik, Eksterne Økonomiske Forbindelser, Forskning og Energi ved andenbehandlingen har opnået fuld enighed om den fælles holdning til direktivet om bygningers energimæssige ydeevne.
Dette vigtige stykke lovgivning, hr. formand, er en direkte følge af den grønbog om forsyningssikkerhed, som Kommissionen forelagde i sin tid, og som skabte en livlig debat på europæisk plan om dette spørgsmål, der er overordentligt betydningsfuldt for vores konkurrenceevne og vores velfærd.
Dette direktiv, som nu glædeligvis ser dagens lys, repræsenterer en betydelig kvalitativ ændring i forhold til tidligere forsøg på at nå de samme mål udelukkende på grundlag af koordinering og frivillighed.
Denne gang fastsætter Kommissionen modigt en bindende ramme, som uden tvivl vil medvirke til at homogenisere god praksis i de 15 medlemsstater. Jeg skal også, hr. formand, give udtryk for min særlige tilfredshed, som hele Udvalget om Industripolitik deler, med den store modtagelighed, som Rådet har udvist over for alle Parlamentets bidrag: princippet om individuel fakturering, den forskellige behandling af allerede opførte bygninger og nye bygninger, den klare definition af fritagelser, den særlige opmærksomhed på socialt boligbyggeri, den voksende betydning af passiv afkøling i sydlige lande, hvor klimaanlæg i stigende grad bidrager til vores energiforbrug, og naturligvis vægten på opmuntringsmekanismer frem for på sanktioner.
For at forstå betydningen af dette stykke lovgivning må man have for øje, at 40% af energiforbruget i Unionen finder sted i bygninger, og det svarer til 100 milliarder euro årligt, 2,5% af vores samlede import og 0,5% af vores bruttonationalprodukt. Derfor kan der ikke herske tvivl om, at dette direktiv, der vil blive fulgt af andre, som Kommissionen allerede har forelagt, vil repræsentere et enormt fremskridt, dels hvad angår opfyldelsen af Unionens miljømål, dels hvad angår forsyningssikkerhed.
Der var et punkt, hvorpå Rådet på den ene side og Parlamentet og Kommissionen på den anden måtte udjævne visse modsætninger. Jeg taler om perioden for gennemførelse af dette overordentligt betydningsfulde direktiv.
Det var Rådets synspunkt - måske med argumenter, som vi ikke kan støtte, men måske forstå - at der, når de 36 måneder til gennemførelse i de nationale lovgivninger var gået, skulle gå yderligere fire år, før dette direktiv blev fuldt ud gældende. Det ville blive senere end 2008, og 2008 er et symbolsk år, for det år begynder perioden med kontrol af Kyoto-forpligtelserne. Derfor var det ikke acceptabelt for Parlamentet, hverken energibesparelsesmæssigt eller symbolsk. Og derfor endte vi, som vi plejer at gøre det i de europæiske institutioner, med at indgå en kompromisaftale, og den supplerende periode blev fastsat til tre år.
Derfor mener jeg, hr. formand, at vi kan være tilfredse, og at vi kan lykønske kommissæren og hendes stab med dette fremragende bidrag til Unionens energipolitik, alle mine kolleger i Udvalget om Industripolitik med den støtte, jeg har fået, udvalgets sekretariat med dets glimrende tekniske arbejde, og som sagt skal Rådet takkes for dets modtagelighed.
De Palacio
Mange tak, hr. formand. Jeg vil indlede med at takke hr. Vidal-Quadras og medlemmerne af Udvalget om Industripolitik for deres massive støtte under hele debatten om dette forslag.
Dette initiativ er blevet til som følge af debatten om grønbogen og er desuden et svar på både Parlamentets ønsker og Rådets konklusioner med krav om aktioner for at forbedre energieffektiviteten, navnlig i bygninger, med det formål at udnytte energibesparelsespotentialet.
Der er, som hr. Vidal-Quadras så rigtigt sagde, tale om ca. 40% af Europas samlede energiforbrug, og ifølge vores analyser og undersøgelser er der et effektivitetsforbedringspotentiale på ca. 22%, det vil sige, at der i det samlede energiforbrug er mulighed for en forbedring på ca. 8%.
Derfor mener vi alle, Parlamentet, Rådet og Kommissionen, at dette forslag er afgørende for forsøget på at overholde vores internationale forpligtelser, og navnlig vores Kyoto-forpligtelser om drivhusgasemissioner.
Formålet med Kommissionens forslag er ganske enkelt, at medlemsstaterne skal vedtage en fælles metode til beregning af bygningers energimæssige ydeevne. For det andet skal der fastsættes nogle mindstekrav til energimæssig ydeevne og deres anvendelse i nye bygninger som en generel regel med nogle få undtagelser og i eksisterende bygninger på over 1000 m2, når de gennemgår omfattende renoveringsarbejder.
Desuden skal bygningers energimæssige ydeevne attesteres ved deres opførelse, salg eller udlejning, for et andet vigtigt element er rettighederne for forbrugere, der lejer en lejlighed, et hus eller en bygning uden kendskab til de reelle energiudgifter.
Og endelig et væsentligt supplerende element, nemlig at kedler og klimaanlæg skal efterses regelmæssigt.
Vi vil gøre opmærksom på, at Parlamentet fastlagde sin holdning ved førstebehandlingen i februar 2002, og langt størstedelen af dets ændringsforslag er blevet inddraget i den fælles holdning. Jeg vil understrege, at de ændringer, som Parlamentet foreslog, har forbedret Kommissionens oprindelige tekst uden at ændre målet med den, og i nogle tilfælde er der blevet tilføjet nye, vigtige elementer, som f.eks. kravet om vurdering og oplysning.
Den største uenighed mellem Rådet og Parlamentet drejede sig, som hr. Vidal-Quadras sagde, om overgangsperioden indtil den obligatoriske anvendelse. Jeg mener, at det kompromis, der blev indgået til sidst, med tre år til gennemførelse i de nationale lovgivninger og yderligere tre år til at bringe det i fuld anvendelse, er fornuftigt.
Kommissionen mener, at de fem ændringsforslag, ændringsforslag 8-12, i det store hele er loyale over for ånden i Kommissionens oprindelige forslag, fordi der er opnået en acceptabel og realistisk ligevægt i definitionen af arbejdsområder, typologier og aktionstærskler fastsat i Kommissionens forslag.
Jeg vil endnu en gang takke Parlamentet, udvalget og ordføreren, for jeg mener, at vi har opnået en aftale netop på grund af den vilje til at opnå en balance mellem Parlamentets og Rådets holdninger på grundlag af Kommissionens forslag.
Jeg håber, at Parlamentet på plenarmødet i morgen kan vedtage denne tekst, og at den dermed kan gennemføres i medlemsstaterne hurtigst muligt. På den måde bidrages der effektivt til forbedring af energieffektiviteten i EU i overensstemmelse med vores internationale forpligtelser. Vi ved alle sammen, at vi har indgået meget store forpligtelser, og at vi må gøre den indsats, der er nødvendig for, at disse ikke bare bliver hensigtserklæringer, men kendsgerninger.
Zrihen (PSE).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg tilslutter mig fuldt ud den tak, man rettede til ordføreren for hans arbejde, der så afgjort er bemærkelsesværdigt, ikke mindst når der er tale om et så vigtigt spørgsmål som dette, hvor det gælder om at foretage en egentlig handling, eftersom vi for en gangs skyld skal arbejde med forbrugerinformation, uddannelse og nye produktionsretninger.
Det efter min mening væsentligt at informere om vigtigheden af EU's energiefterspørgsel, eftersom det drejer sig om boligsektorens og den tertiære sektors energiforbrug, og det er det i endnu højere grad på et tidspunkt, hvor truslen om den globale opvarmning giver dystre fremtidsudsigter. I den forbindelse skal vi selvfølgelig også huske problemet med vores afhængighed af eksterne energiforsyningskilder.
Jeg tror, at dette direktiv takket være de fire instrumenter - nemlig den fælles metode til beregning af bygningers samlede energimæssige ydeevne, mindstekravene til den energimæssige ydeevne for nye bygninger og i forbindelse med renovering samt indførelsen af et attesteringssystem for den energimæssige ydeevne - vil øge forbrugerinformationen og være et incitament for ejerne til at investere i en forbedring af energieffektiviteten, hvilket både er i deres egen og lejernes interesse. Det særlige opslagssystem, som vi ønsker at indføre, informerer ikke bare borgerne om energieffektiviteten, men giver også de offentlige myndigheder en eksemplarisk rolle på dette område. Det er således en tekst, der udgør et betydeligt kvalitetsløft i forhold til Save-programmet, eftersom dens bindende karakter giver os fuld troværdighed, når det gælder Kyoto-protokollens udfordringer.
Jeg vil gerne rette en tak til Kommissionen og Rådet, fordi de heldigvis er gået bort fra de frivillige foranstaltninger og har valgt en egentlig EU-lovgivning, som er det eneste, der kan sikre resultaterne og en ensartet anvendelse.
Nogle mener måske, at dette direktiv pålægger byggesektoren nogle alt for store forpligtelser. Vi er tværtimod af den opfattelse, at det er en god mulighed for industrien, forskningen og forbrugerne, og at det giver en sand saltvandsindsprøjtning til forskningen i isoleringsmaterialer og varme- og klimaanlæg. På længere sigt vil den europæiske industri få en betydelig ekspertise, når det gælder bygningers energimæssige ydeevne, og dette vil gøre industrien mere moderne og konkurrencedygtig. Vi skal dog være meget opmærksomme på, at der foretages en evaluering, og at anvendelsen også gøres udbredt i boliger til de svagt stillede grupper. Måske kunne vi også drømme om, at EU's bygninger blev de første forsøgsmodeller?
Jeg vil også gerne takke Dem for det klare og gennemskuelige samarbejde med Kommissionen, og jeg vil ikke mindst takke Rådet for dets store lydhørhed.
Det er derfor, hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, at jeg opfordrer Dem til at stemme for denne betænkning.

Ahern (Verts/ALE).
Jeg vil også gerne takke ordføreren for det fremragende arbejde og især den konstruktive og hurtige konklusion ved andenbehandlingen.
Vores målsætning har i nogle år været en forbedret energimæssig ydeevne i bygninger, bl.a. inden for klimaændringsprogrammet. Der er allerede truffet foranstaltninger i henhold til programmet, f.eks. om termoisolering i nye bygninger. Foranstaltningerne har dog ikke været bindende over for medlemsstaterne. Generelt har fællesskabsprogrammerne ikke medført, at alle medlemsstaterne har opfyldt standarderne for energieffektivitet. Derfor er direktivet, om end beskedent, et skridt i den rigtige retning.
Ordføreren har helt korrekt pointeret, at vi af hensyn til den tidsfrist, der er fastsat i Kyoto, skal passe på ikke at ugyldiggøre direktivet med en lang overgangsperiode, især i forbindelse med certificering på specifikke områder. Jeg vil gerne takke ordføreren endnu en gang for den konstruktive konklusion.
Endelig vil jeg tilslutte mig opfordringen til at gøre noget realistisk ved energibesparelserne i Parlamentets bygninger og i EU's bygninger generelt.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0283/2002) af Bösch for Budgetkontroludvalget om Kommissionens meddelelse om beskyttelse af lovgivningen og kontraktforvaltningen mod risiko for svig (SEC(2001)2029 - C5-0158/2002 - 2002/2066(COS)).

Bösch (PSE)
Hr. formand, kære kolleger, kære fru kommissær, vi har i dag den kendsgerning - det er måske også behageligt på denne tid af dagen - at jeg faktisk kan præsentere et enstemmigt vedtaget forslag til betænkning fra Budgetkontroludvalget, hvilket passer mig meget fint, hvor vi udtrykkeligt bifalder Kommissionens idéer i forbindelse med beskyttelse af lovgivning og kontraktforvaltning mod svig. Det er til enhver tid billigere at undgå svig, at forebygge svig, end efterfølgende at forsøge med stort arbejde at bringe orden i tingene. Jeg vil gerne nævne endnu et par punkter, som vi gerne så styrket en smule.
For det første må udarbejdelsen af en europæisk lovgivning ikke forlænges urimeligt på grund af svigbeskyttelsesproceduren. Den må heller ikke udelukkende begrænses til nye lovgivningsprocedurer. Eksisterende retsforskrifter skal snarere prøves med henblik på svage punkter. Jeg mener, at det også er et spørgsmål om troværdighed, at vi begynder at granske politikker, om hvilke vi ved, fru kommissær, at de er en invitation til svig, i forbindelse med Kommissionens lovgivningsprocedure - jeg tænker f.eks. på eksportrestitutionerne på landbrugsområdet.
For det andet skal vi holde fast i, at antisvigkontoret OLAF naturligvis især er der til bekæmpelse af svig og korruption og ikke for at gøre de ting, som bliver foreslået her. Men vi er parate til som led i arbejdsprogrammet for 2003 at kontrollere, om OLAF råder over tilstrækkelige personalemæssige og økonomiske ressourcer til at varetage de opgaver, som kontoret er blevet pålagt, effektivt. Også her skal vi diskutere, om vi i stigende grad kan overføre opgaver til dette kontor. Vi har måttet konstatere en budgetreduktion for det kommende år. Parlamentet forsøger at bringe disse ting nogenlunde i orden igen, men det handler ikke kun om budgettet, det handler derimod simpelthen om, at vi ved, at forgængeren for OLAF - UCLAF - bl.a. mislykkedes, fordi dette kontor gjorde alt og dermed intet. Vi skal altså også sætte koncentrationen om det væsentlige i centrum her.
Vi mener, at standardkontrakterne og aftalerne bør udvikles og udarbejdes centralt. Det ville også betyde, at kontrahenter og kontraktforløb lettere ville kunne følges og kontrolleres. I kontrakterne og aftalerne bør der efter vores mening optages en klausul, hvor de partnere, der er skyldige i en svigagtig overtrædelse, udelukkes fra tildelingen af fremtidige kontrakter. Også her opfordrer vi Kommissionen til især at anvende de muligheder, der eksisterer i dag, mere konsekvent. Det er en tragedie, når vi ser, at der i forbindelse med Eurostat f.eks. igen og igen gøres opmærksom på, at man ikke kan smide enkelte firmaer ud, som bevisligt allerede i forbindelse med udbuddet har givet falske oplysninger. Hvor er vi så henne? Det er dog et spørgsmål om troværdighed! Bekæmpelse af svig i sig selv er et spørgsmål om troværdighed, og den skal Kommissionen stadig tilvejebringe på forskellige områder.
Endnu en gang må jeg sige, at vi er meget tilfredse med det, Kommissionen fremlægger her. Det vil handle om gennemførelsen. Det vil handle om, hvor seriøst og med hvilken gennemsigtighed man i sidste ende ønsker at fjerne de svage steder i sin egen lovgivning. Vi i Parlamentet er på Kommissionens side i spørgsmålet - det vil jeg germe sige tydeligt til kommissæren her - men vi har brug for åbenhed, vi har også i sidste ende brug for gennemsigtighed for i fællesskab at kunne arbejde med disse problemer.

Schreyer
Hr. formand, hr. ordfører, fru parlamentsmedlem, jeg vil først sige tak til Dem, hr. Bösch, for den støtte, der kommer til udtryk i Deres betænkning, og som De netop også endnu en gang har fremført. Kommissionens initiativ er både en vigtig bestanddel for hele reformprocessen og har sin plads i Kommissionens globale strategi til beskyttelse af de finansielle interesser. Formålet er, som De har understreget, at forbedre beskyttelsen mod svig i Fællesskabets politikker og i lovforslagene. Forebyggelse af svig er ikke noget nyt. Den var og er et væsentligt anliggende, og den skal være omfattende, det vil sige, at den så at sige skal starte helt ved begyndelsen, nemlig - som De også har understreget - ved initiativet, ved forslaget, og den kan ikke først være der ved implementeringen.
Forebyggelse af svig er ikke kun en sag for nogle få specialister. Det har netop fået os til at sige, at det ikke kun kan være OLAF's arbejde, men der skal iværksættes et samarbejde mellem tjenestegrenene på et tidligt stadium. Den faglige viden i generaldirektoraterne skal kombineres med OLAF's specialviden, som OLAF jo også har fra sit virke i praksis. Det kan man næsten bruge som synergieffekt for at udvikle forebyggelsen af svig på en sådan måde, at lovforslagene prøves med henblik på beskyttelse af svig. Det handler om at skabe en arbejdsmetode, som sigter mod at kombinere faglig viden med viden om forebyggelse, og det uden at forlænge lovgivningsprocessen unødigt. Jeg støtter fuldt ud, at De har understreget det så meget.
Et vigtigt aspekt er desuden forenklingen af lovgivningen. Det er naturligvis også en præventiv foranstaltning, hvis lovgivningen ikke er så kompliceret, at den efterfølgende ikke længere kan kontrolleres, men gennem forenkling etableres der netop også gode kontrolmuligheder. Fraud proofing-mekanismen skal bidrage til at gøre lovbestemmelser klare og svigbeskyttede.
Jeg vil gerne komme ind på det, De nævnte i den sammenhæng, nemlig at kontrollere nye lovgivningsprocedurer på den ene side og eksisterende love på den anden side. Det er selvfølgelig igen et spørgsmål om human ressources, som er til stede. Vi starter ved løbende lovgivningsprocedurer, og det er naturligvis kun det første skridt. Man vil så få at se, når en metode er blevet etableret, hvorvidt man også kan etablere den ved ændringer af love, for det er jo også noget, som optager os konstant.
OLAF er nu ved at opstille kriterierne, udnævne kontaktpersonerne og installere denne mekanisme. Men jeg vil også gøre opmærksom på, at udformningen af lovgivningen, som beskytter mod svig, ikke kun er Kommissionens sag, men at lovgiveren naturligvis også opfordres til på hans side at overholde dette princip som afgørende kriterium ved lovgivningen.
Lad mig til sidst bemærke, at selv den bedste forebyggelsespolitik naturligvis kun kan være vellykket, hvis den er forbundet med et troværdigt afskrækkelseskoncept. Det har De også understreget i Deres betænkning, hr. Bösch. Foranstaltningerne til forebyggelse af svig vil på ingen måde begrænse den resolutte handlen fra OLAF's side ved opdagelsen af svig og uregelmæssigheder, men de er netop et supplement. I øvrigt bestræber Kommissionen sig på at nå frem til en forbedring netop på det strafferetlige område. Vi har lige haft en forhandling om den europæiske anklagemyndighed, og jeg vil her endnu en gang takke for Europa-Parlamentets store støtte.

Stauner (PPE-DE).
Hr. formand, kære kolleger, bekæmpelse af svig synes ikke kun at udvikle sig til en vedvarende opgave i EU, Kommissionen er også meget fantasifuld, når det handler om midlerne og vejene. Med denne meddelelse om beskyttelse af lovgivningen og kontraktforvaltningen mod risikoen for svig - i sandhed en højtravende titel - viser Kommissionen endnu en gang sit potentiale i fantasi. Vi må vente og se, om den flotte tekst også holder, hvad den lover. Jeg mener, det er rimeligt at have sine tvivl. Siden Kommissionen tiltrådte, har den glimret med simplificerede verbale løfter, men de er ikke blevet fulgt op af handling.
Trods Kommissionens slogan "Nul tolerance over for svig og uregelmæssigheder" er de officielt indrømmede tal for svig i 2000 så høje som aldrig før, og også 2001 ligger med 1,25 milliarder euro betydeligt over gennemsnittet for de tidligere år. Nu skal lovgivning og traktater udformes således, at de er svigbeskyttede. De skal så at sige have et stempel: prøvet og fundet svigbeskyttede! Om det er det store clou? Er det ikke en selvfølge, at teksterne - såfremt det overhovedet er muligt med tekster - fremmer en lovlig og ikke-retsstridig handlen ved tildelingen af EU-milliarder? Beskæftiger Kommissionen ikke en hærskare af veluddannede og højt betalte embedsmænd ikke mindst for at nå dette mål? Derfor mener jeg, at denne meddelelse egentlig, hvis vi er helt ærlige, er overflødig, fordi den kræver det, der er en selvfølge.
Facit kan for mig kun være følgende: Åbenbart går urene i Kommissionen anderledes. Åbenbart er det nødvendigt at fastlægge pr. officiel meddelelse, at der skal handles lovligt og ikke retsstridigt. Det er efter min mening meget betænkeligt for en instans, der er vogter over de europæiske traktater.
Bør Kommissionen ikke langt om længe tage fat i de opdagede tilfælde af svig og drage konsekvenser heraf? Ville det ikke være en lovende metode? Hvorfor går Kommissionen f.eks. ikke til EF-Domstolen med en sag mod en tidligere kvindelig kommissær med de midler, den har til rådighed? Det ville være mere målrettet, fordi det er afskrækkende for fremtiden. Men nej, Kommissionen ændrer snarere finansforordningen i retning af mindre gennemsigtighed. Den forsøger endvidere at begrænse Parlamentets kontrolrettigheder, og den har afskaffet den uafhængige finansinspektør.
Alle disse punkter gøres der opmærksom på i Bösch-betænkningen, som jeg i øvrigt også støtter fuldt ud. Et resolut indgreb er nødvendigt, hvis bekæmpelsen af svig skal være vellykket. Alt andet kan kun være flankerende foranstaltninger. Nu vil jeg ved denne lejlighed ikke også komme ind på kritikken af Kommissionens bogføringssystem, selv om der også synes at være uorden dér. Men det er da trist at se, hvordan Kommissionen fortsat behandler kritikere. Den synes ikke at have lært noget i den forbindelse. Hr. Bösch nævnte det, jeg vil gentage det. F.eks. bliver en dansk embedsmand sat af en sag. Hun presses til side, fordi hun gør opmærksom på misforhold. Jeg tænker her på procedurerne hos Eurostat, som vi også refererer til i betænkningen. Trods denne kritik - jeg vil næsten sige sigtelse på tilstrækkeligt grundlag - samarbejder Kommissionen fortsat med et firma, der handler yderst tvivlsomt, som har tiltusket sig kontrakter og ikke udført noget godt arbejde. Her skal Kommissionen reagere. Ellers kan man ikke undgå bebrejdelsen om, at meddelelser som den foreliggende er rene afledningsmanøvrer!

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl.11.00.

Formanden.
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0307/2002) af Holmes for Fiskeriudvalget om forslag til Rådets forordning om særlige adgangskrav og dertil knyttede betingelser for fiskeri efter dybhavsbestande (KOM(2002) 108 - C5-0135/2002 - 2002/0053(CNS)).

Stevenson (PPE-DE)
Jeg føler mig privilegeret over at kunne præsentere betænkningen på vegne af min kollega fra Fiskeriudvalget, Michael Holmes. Mange medlemmer ved, at hr. Holmes for nylig har gennemgået en større operation, og jeg er sikker på, at Parlamentet sammen med mig ønsker ham god bedring.
Først og fremmest vil jeg gerne takke hr. Holmes for hans fremragende betænkning. Vi behandler dette spørgsmål på baggrund af udtyndingen af fiskebestande i hele Europa. På det nylige verdenstopmøde i Johannesburg om bæredygtig udvikling blev spørgsmålet om overfiskeri i internationale farvande anerkendt som et problem af lande over hele verden. Landene forpligtede sig til at begrænse fiskeriet til bæredygtige niveauer og tage skridt til genoprettelse af fiskebestandene med udgangen af 2015, en holdning, der blev støttet fuldt ud af kommissær Fischler. Han gav endda udtryk for, at EU skulle nå disse mål inden den pågældende dato, og han lovede at træffe målrettede foranstaltninger imod ulovligt fiskeri.
Derfor finder jeg det besynderligt og meget overraskende, at Kommissionen i juni indgik et forlig med Rådet, som effektivt banede vejen for de samlede tilladte fangstmængder (TAC) og kvoter for dybhavsbestande. Selv om det af hr. Arias Cañete, den spanske formand for Rådet på det pågældende tidspunkt, blev betragtet som et af højdepunkterne i det spanske formandskab, kræver det nærmere undersøgelse.
Der er endnu ikke tilstrækkelige videnskabelige oplysninger om dybhavsfiskeri. Vi ved dog, at disse fisk lever i over 1.200 meters dybde, og vi ved, at de udvikles langsomt og ikke når ynglealderen, før de er mindst 25 år. Vi ved også, at de har en meget ringe forplantningsevne, og at der er ca. 87 forskellige arter af fisk, der svømmer sammen i disse dybder, hvoraf kun otte er spiselige og salgbare. Derfor ved vi, at fiskere i disse farvande regelmæssigt smider ca. 90% af fangsten ud, efter at fiskene er døde. Ud af de 100 t fisk, der fanges, smides 90 t fisk ud i havet igen.
Fastsættelse af TAC og kvoter for dybhavsbestandene vil, som hr. Holmes understreger kraftigt i betænkningen, få katastrofale konsekvenser. TAC og kvoter er årsagerne til, at der hvert år smides to millioner tons gode og friske fisk ud i havet, efter at de er døde. TAC og kvoter kontrollerer kun det, der landes, ikke det, der fanges. Hvis Parlamentet i morgen stemmer for fastsættelse af TAC og kvoter for disse dybhavsarter, kan jeg med rimelig sikkerhed forudsige, at dette værdifulde fiskeri vil blive ødelagt, måske allerede i løbet af de næste fem år.
Som beskrevet i Holmes-betænkningen er den eneste måde, hvorpå man opnå bæredygtigt fiskeri, at begrænse antallet af dage, som et fartøj må være til havs. Hvis et fiskerfartøj ikke er til havs, fiskes der ikke, og hvis der ikke fiskes, fanges der heller ikke fisk. Det er den eneste logiske og realistiske fremgangsmåde til opnåelse af bæredygtigt dybhavsfiskeri. Derfor er det også den fremgangsmåde, der foretrækkes af videnskabsmænd og fiskerisektoren, hvis fremtid afhænger af disse bestande.
Det er endvidere vigtigt, at vi indfører streng kontrol med udstyret til dybhavsfiskeri. Hildingsnet sættes ud dybt nede på havbunden, nogle gang i en længde på op til 100 km og efterlades i dage ad gangen, mens fiskerfartøjet sejler i havn. Nettene kan forårsage stor skade på disse sårbare arter. De kan også rive sig løs og fortsætte med at indfange fisk i årtier. Disse net bør forbydes.
Fiskeredskaber, der kan forcere forhindringer på havbunden for at undgå, at nettene vikles ind i noget, kan ligeledes forårsage stor skade på koralrev og undersøiske bjerge, der er en vigtig del af havets økosystem. Vi må indføre kontrol. Disse forslag er naturligvis ikke faldet i god jord hos de medlemsstater, der fisker ud fra en kortsigtet økonomisk fordelagtig filosofi. De bekymrer sig ikke om miljøet, bæredygtighed eller den kolossale socioøkonomiske virkning, som ødelæggelsen af dette fiskeri vil medføre.
Derfor opfordrer jeg indtrængende Parlamentet til at acceptere forslagene i HoImes-betænkningen.

Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, som hr. Stevenson allerede har sagt, handler det i dag om vores forslag om særlige adgangskrav og dertil knyttede betingelser for fiskeri efter dybhavsbestande og om forslaget om fastlæggelse af TAC og kvoter for dybhavsarter. Jeg vil først lykønske hr. Holmes med hans betænkning. De videnskabelige rapporter er entydige. Der fiskes for øjeblikket alt for meget efter dybhavsbestandene, og det fiskerimæssige pres stiger fortsat.
Bestandene af dybhavsarter er imidlertid biologisk meget følsomme, fordi deres produktivitet er meget lav, og fordi disse fisk kun vokser meget langsomt, væsentligt langsommere end andre fiskearter. Derfor varer det også mange år, før dybhavsbestande, der er blevet reduceret for kraftigt, kan komme sig igen. Af de rapporter, vi har til rådighed, fremgår det også, at TAC og kvoter kun kan være et første skridt til beskyttelse af dybhavsarter. Det kræves desuden af forskerne, at fiskeriindsatsen begrænses, og at der skal udvikles nye metoder, især til dataindsamling for disse bestande. Vi har derfor også stillet et forslag om licenser, om begrænsning af fiskeriindsatsen og om dataindsamling, og i alt har dette forslag fire centrale søjler. For det første har vi brug for et bedre informationsflow fra fiskerne til videnskaben. For det andet skal vi indføre en bedre overvågning for at få mere pålidelige data. For det tredje skal vi udføre en skærpet kontrol med landing af dybhavsarter og fastsætte en satellitbaseret overvågning af fiskerfartøjerne. For det fjerde skal vi fastfryse fangstlicenserne for dybhavsarter på det nuværende niveau for at forhindre en fortsat stigning i det fiskerimæssige pres. Vi skal alt i alt forbedre vores viden om dybhavsfiskeri og bestandene. Kun på den måde kan vi regulere det retfærdigt og rimeligt. Jeg håber derfor, at Parlamentet støtter disse foranstaltninger. Hvad angår ændringsforslagene, vil jeg gerne udtale mig endnu en gang efter forhandlingen og meddele Dem Kommissionens holdning.

Lage (PSE).
Hr. formand, ærede medlemmer, vi skal nu, hvor dagen er gået på hæld, tale om fiskearter, der lever på dybt vand, og som derfor også må døje med mangel på dagslys på grund af de forhold, som gælder for deres tilværelse i havet. Uden ironi vil jeg dog gerne sige, at de fiskearter, der lever uden for kontinentalsoklen er værdifulde og en del af den maritime faunas rige mangfoldighed. Og vi er jo alle enige om, at det er meget vigtigt at beskytte disse arter, disse bestande, mod den intensive udnyttelse, som de har været udsat for i de seneste år. Færre fisk på kontinentalsøjlen og på de store fiskepladser har fået mange fartøjer og mange fiskere til at vende sig mod disse arter, der hidtil har overlevet, eller som stort set har været uden for interesse, hvilket betyder, at de nu er i fare for at blive totalt udryddet.
Det er derfor bydende nødvendigt at beskytte disse fiskearter, og vi er også alle enige om, at der må videnskabelig forskning til, da der stadig er meget, som vi ikke ved om disse arter, fordi de, om jeg så må sige, er indhyllet i en hel del mystik som alt det, der tilhører dybet eller ligger langt væk. Der må derfor forskes meget mere i disse bestande og i deres økosystemer, levevis, forplantningsmåde og frugtbarhed, fordi der er begrundet frygt for, at disse arter er meget mere sårbare over for den udnyttelse, som de er genstand for, når de kun formerer sig langsomt.
Selv om der er enighed om diagnosen, og selv om der er enighed om, at der ikke er tilstrækkelig med forskning, synes der at herske en vis uenighed om, hvilke metoder der skal tages i brug for at beskytte disse arter, hvis jeg har forstået kommissær Franz Fischlers indlæg ret. Jeg kan imidlertid ikke se, hvordan vi kan komme uden om samlede tilladte fangsmægder (TAC) og kvoter, de velkendte metoder, der trods deres begrænsninger dog har givet visse resultater, og jeg kan heller ikke se, hvordan vi kan undgå at begrænse fiskeriindsatsen. Jeg ved godt, at det er et meget følsomt spørgsmål, for nu prioriteres fiskernes levevej, fiskersamfundene og de foretagne investeringer altid højere, men i denne sag må forsigtighedsprincippet altså råde. Når vi ikke kan være sikre, må vi handle varsomt og forsigtigt. Derfor må vi gøre alt, hvad vi kan, også selv om vi ikke kan være sikre på resultatet og på, hvor effektiv vores indsats er, for at beskytte disse fiskearter, disse snesevis af arter, hvoraf nogle måske er helt ukendte eller næste ukendte i deres levevis. Jeg vil derfor gerne takke Kommissionen og Michael Holmes for deres arbejde, for det er af stor betydning for beskyttelsen af naturen.

Attwooll (ELDR).
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Holmes for hans arbejde og ønske ham god bedring. ELDR-Gruppen mener, at det er meget vigtigt at regulere fiskeriet. Videnskabelige oplysninger om dybhavsarter har vist, at de ligger uden for de sikre biologiske grænser, og at der skal træffes foranstaltninger til genopbygning af bestandene, især i lyset af at disse fisk lever meget længe og har meget ringe forplantningsevne. Hovedparten af Fiskeriudvalgets forslag omfatter undtagelser for lange og brosme fra anvendelsesområdet, selv om de stadig dækkes af kvoter.
ELDR-Gruppen kan acceptere, at de to fiskearter fanges på kontinentalsoklen, men det er meget vigtigt, at der indføres regulering. Hvis ændringsforslagene vedtages af Parlamentet, vil ELDR-Gruppen stemme imod forslaget i sin helhed.
Med hensyn til ændringsforslag 5 mener ELDR-Gruppen, at kilowattfiskedage er et mere nøjagtigt redskab til at måle fiskeriindsatsen og kan derfor ikke acceptere ændringsforslaget.
Vi kan derimod acceptere ændringsforslag 6, som har til formål at indføre en generel vurdering af de fremskridt, der er sket med henblik på at nå målene. ELDR-Gruppen har stillet tre ændringsforslag. Ændringsforslag 8 indeholder forslag om en vurdering af de økonomiske og praktiske virkninger af det forventede indtægtstab og forskydning af ydelse som resultat af gennemførelsen af forordningen.
Ændringsforslag 9 har til formål at forbyde anvendelsen af hildingsnet i denne type fiskeri, da de kan medføre endnu større dødelighed hos de udtyndede fiskebestande.
Endelig indeholder ændringsforslag 10 forslag om nedlukning af områder til beskyttelse af fiskearter, der samler sig i visse områder på bestemte tider af året. ELDR-Gruppen ønsker også at støtte ændringsforslag 12 og 16 af hr. Hudghton m.fl. om større indsats fra fiskeindustriens side og om sikkerhed. Gruppen har dog betænkeligheder vedrørende kontrollen af fiskeriindsatsen skal som eneste styringsværktøj og har derfor også betænkeligheder vedrørende ændringsforslag 11 og 14.
ELDR-Gruppen mener, at ændringsforslag 13 kan forsinke gennemførelsen af forvaltningstiltagene og mener også, at ændringsforslag 15 kan have en potentielt negativ virkning på miljøet.
På et personligt plan mener jeg dog, at regulering af fangstmuligheder i et blandet fiskeri ved hjælp af TAC og kvoter og kontrol af indsats baseret på licenser vil medføre kassering af arter, hvortil kvoterne ikke overholdes eller overskrides. Derfor støtter jeg ændringsforslag 11 og 14. Jeg støtter også ændringsforslag 15, der giver et mere retfærdigt grundlag for fordelingen af kvoter.
Endelig vil jeg på vegne af ELDR-Gruppen give udtryk for vores store utilfredshed med, at Rådet har truffet beslutning om dette dossier uden at afvente Parlamentets synspunkter. Vi håber, at Fiskeriudvalget vil tage Parlamentets synspunkter i betragtning, inden udvalget træffer sin formelle beslutning.

McKenna (Verts/ALE).
Hr. formand, jeg hilser hr. Holmes' betænkning velkommen og ønsker ham god bedring.
Da Kommissionens forslag blev præsenteret, tog vi i Gruppen De Grønne imod dem med glæde. Det var på høje tid, at dybhavsfiskeriet blev underlagt en form for kontrol. Vi er alle klar over, hvorfor disse arter er særlig sårbare over for overfiskeri, som hr. Stevenson understregede i sin indledning.
Bestandene i EU-farvande, der er det traditionelle mål for EU-fartøjer, er tyndet ud, og resultatet har været udviklingen af dette nye fiskeri. Samtidig føler vi, at konklusionerne vedrørende forhandlingerne om forvaltningen er alt for svage. De er også afhængige af TAC og kvoter, som har haft katastrofale konsekvenser andre steder, som hr. Stevenson understregede. Vi håber nu, at Kommissionen hurtigt vil styrke denne nye fiskeriforvaltning, f.eks. i form af langt strengere tekniske foranstaltninger og mere restriktiv kontrol. Det vil være mest effektivt på lang sigt.

Souchet (NI).
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, det forløb, der har ført til det forslag til forordning, som vi drøfter her i aften, er forbilledligt og burde tages op til nøje overvejelse nu, hvor vi skal til at modernisere den fælles fiskeripolitik. For ca. 15 år siden var der nogle franske fiskere fra Boulogne-sur-Mer, som begyndte at fange og markedsføre visse fiskearter, der lever på det dybe hav på den anden side af kontinentalsoklen, nemlig i mere end 800 m's dybde. Det var på disse fiskeres opfordring, at et videnskabeligt institut, Ifremer, begyndte at interessere sig nærmere for disse arters biologi og ikke mindst for deres biologiske cyklus. På grund af det gode samarbejde mellem fiskerne og videnskabsmændene kunne man hurtigt fastslå, at disse arter har en langsom livscyklus, og at det var tvingende nødvendigt at begrænse fangsten for ikke at bringe deres biologiske ligevægt i fare.
Det var også på fiskernes opfordring - og her fik de støtte fra videnskabsmændene - at regeringen i den første berørte medlemsstat, nemlig Frankrig, anmodede Kommissionen om at gribe ind og regulere denne nye form for fiskeri ved at indføre samlede tilladte fangstmængder og kvoter. Kommissionen var længe tilbageholdende, og den var et stykke tid om at reagere. Uden en politisk aftale i Rådet (fiskeri) i juni i år er det ikke sikkert, at vi i dag havde haft disse to forslag til forordning om fiskeri efter dybhavsbestande. Men her er de endelig, og det glæder jeg mig over, ligesom jeg også glæder mig over betænkningen af vores kollega, Michael Holmes, som har behandlet dette spørgsmål på en meget dygtig måde, og som jeg også gerne vil ønske god bedring.
Disse forordningers tilblivelse er forbilledlig af mere end en grund. Den viser først og fremmest, at fiskerne er de første, som berøres, og de første, som involveres, når det gælder om at fastlægge reglerne for et bæredygtigt fiskeri. Den viser desuden, at de mest velegnede instrumenter til at sikre en effektiv beskyttelse af fiskearterne er fleksible instrumenter, der kan ændres, såsom samlede tilladte fangstmængder og kvoter, og ikke stive strukturforanstaltninger med uigenkaldelige konsekvenser, f.eks. ophugning af skibene og omskoling af fiskerne. Og den viser ligeledes, at fiskerne og videnskabsmændene kan arbejde tæt og fornuftigt sammen for at nå frem til nogle forslag til foranstaltninger, som er realistiske og konstruktive, og som muliggør et fiskeri, hvor ressourcerne bruges fornuftigt. Endelig viser den, at et opadgående forløb, der starter i marken og går opad mod den ansvarlige myndighed, er mere effektiv end et nedadgående og sågar nedladende forløb, som Kommissionen desværre oftest praktiserer, navnlig i forbindelse med forslaget til en reform af den fælles landbrugspolitik. Dette skal vi tage grundigt ved lære af og om muligt benyttes os af i hele den igangværende reformproces.
Derfor kan man efter min mening kun glæde sig over, at vi er nået frem til denne forordning. Jeg støtter Michael Holmes' betænkning og de fleste af ændringsforslagene, som har de berørte fiskeres støtte, navnlig de ændringsforslag, der tager sigte på en revision om tre år for at gøre status over de opnåede resultater.

Hudghton (Verts/ALE).
Hr. formand, uden pålideligt videnskabeligt grundlag er det umuligt at etablere en TAC-ordning. Hvordan kan Kommissionen støtte sådan en ordning? Hvordan kan Rådet undertegne sådan en ordning i juni 2002 uden tilstrækkelig høring af industrien og Kommissionen for Fiskeriet i Det Nordøstlige Atlanterhav?
Kommissionen skylder os en forklaring, men det drejer sig ikke om gensidige beskyldninger, men om revurdering af forslaget. Hvis vi skal opretholde bestandene, skal vi regulere dybhavsfiskeriet ved hjælp af begrænsning af fiskeriindsatsen. Vi skal for det første tage højde for, at TAC medfører større dødelighed på grund af udsmidning af de arter, der har størst behov for beskyttelse, og for det andet at sikkerheden sættes på spil, når fiskerfartøjer med utilstrækkelige kvoter, men et underskud af fiskedage, bliver presset til at fiske under farefulde omstændigheder.
Jeg opfordrer indtrængende Parlamentet og Kommissionen til at støtte ændringsforslaget på vegne af ELDR-Gruppen og de ændringsforslag i mit navn, der er undertegnet af de fire største grupper i Parlamentet.
Endelig skal de sociale og økonomiske virkninger af ethvert endeligt forslag vurderes nøje, også i relation til kompensation, hvor det er relevant, og uden at diskriminere fiskerne i de forskellige medlemsstater.

Fischler
Hr. formand, kære parlamentsmedlemmer, mine damer og herrer, først vil jeg gerne sige mange tak for forhandlingen. Jeg vil imidlertid gerne minde om, at dette forslag fra Kommissionens side allerede blev forelagt i begyndelsen af marts, og jeg vil også gerne gøre det klart, at Kommissionen ikke har udtrykt nogen tilslutning til det poltiske kompromis i Rådet, der blev udarbejdet dér, men at Kommissionen har konstateret, at den først afgiver en endelig holdning til, om dette kompromis er acceptabelt eller ej, når Parlamentet har offentliggjort sin mening.
Det er heller ikke rigtigt, det må jeg sige helt åbent, når man påstår, at der ikke er nogen videnskabelig vurdering her. Der er både en videnskabelig vurdering fra ICES, og der er også en tilsvarende stillingtagen fra vores videnskabelige råd. Så der mangler minsandten ikke noget videnskabeligt grundlag for at handle!
Men nu til de forskellige ændringsforslag, som jeg gerne vil vurdere i lyset af forhandlingen. Det første ændringsforslag kan Kommissionen acceptere. Jeg er indforstået med at strege lange, brosme og spidstandet blankesten fra forordningens anvendelsesområde. Disse fisk bør dog fortsat opføres på listen over de arter, om hvilke der er fastsat indgående fangstinformationer. Ændringsforslag 2 og 4 kan jeg ligeledes acceptere. Ændringsforslag 3 kan jeg derimod ikke acceptere. Jeg er nemlig modstander af at strege tillægsbestemmelserne om satellitovervågning fra vores forslag. Vores erfaringer i praksis med satellitsystemet har nemlig vist, at funktionssvigt hyppigt ikke er reelle svigt, men derimod simuleres for at kunne omgå overvågningen.
Hvad angår dybhavsfangst, oven i købet i fjerntliggende områder, er traditionel overvågning med patruljebåde og -fly overhovedet ikke tilstrækkelig, ja, overhovedet ikke gennemførlig. Her har vi derfor brug for en effektiv satellitovervågning, og vi skal skærpe definition og konsekvenser af et funktionssvigt. Jeg optager gerne tilføjelsen til ændringsforslag 5 om, at fiskedage skal være havdage. Det er en nyttig klarlæggelse. Henvisningen til fangstområder er derimod mindre klar end vores forslag om at angive det præcise ICES-rektangel. Derfor vil jeg ikke acceptere det. Af fortrolige grunde finder jeg det heller ikke passende at offentliggøre mærkningen af de enkelte skibe til videnskabelige undersøgelser.
Jeg kan forstå, at maskineffekten angivet i kilowatt er svær at måle og gennemføre. I stedet for at annullere henvisningen til kapaciteten, som er nødvendig for en videnskabelig analyse, ønsker vi at forbedre henvisningen, f.eks. ved at angive fartøjsklasser, som kan sammenfattes efter bruttoregisterton.
Ændringsforslag 6 er efter min mening en god idé. Jeg er parat til at fastsætte en kontrol af foranstaltningerne i 2005. Jeg er ligeledes indforstået med ændringsforslag 7. Jeg kan derimod ikke acceptere ændringsforslag 8. Kommissionen hører alligevel rutinemæssigt Den Videnskabelige, Tekniske og Økonomiske Komité for Fiskeri om de sociale og økonomiske følger af bevarelsesforanstaltninger. Men jeg er parat til at optage en artikel 9a og inden den 30. juni 2005 over for Rådet og Parlamentet at fremlægge en rapport om den samlede ordning til forvaltning af dybhavsarter, inklusive de videnskabelige følger af en forringet fiskeriindsats.
Jeg kan ikke acceptere ændringsforslag 9 sådan, som det er formuleret, for vi har ikke nogen videnskabelige rapporter til rådighed, hvori der kræves et forbud mod hildingsgarn. Jeg vil dog optage Deres idé i den retning og bede ICES om en videnskabelig vurdering af, om og for hvilke områder et sådant forbud mod hildingsgarn ville være en fornuftig bevarelsesforanstaltning. Jeg er indforstået med ændringsforslag 10. Ændringsforslag 11 må jeg afvise. Det er ganske vist rigtigt, at Det Internationale Havundersøgelsesråd anbefaler at begrænse fiskeriindsatsen for dybhavsarter. Den Videnskabelige, Tekniske og Økonomiske Komité for Fiskeri anser imidlertid ydermere TAC for et fornuftigt supplement.
Ændringsforslag 12 optager jeg gerne, Kommissionen må dog afvise ændringsforslag 13, for det ville være i strid med forsigtighedsprincippet. Vi skal handle, så snart vi får den første videnskabelige rådgivning. Det samme gælder for ændringsforslag 14, som jeg heller ikke kan acceptere. For at kunne gennemføre en begrænset fiskeriindsats har vi brug for dybhavslicenser. Ændringsforslag 15 må jeg desværre også afvise. Vi ved nemlig alle, at dybhavsfiskerflådens ydelse og kapacitet er vokset hurtigt. Hvis vi udskyder referenceperioden, betyder det de facto, at vi tillader en fortsat udbygning af dybhavsflåden. Det hænger dog overhovedet ikke sammen med den tvingende nødvendige begrænsning af fiskeriindsatsen.
Endelig må jeg også afvise det sidste ændringsforslag, nr. 16, for denne ændring ville gøre ukontrollerbare undtagelser fra forordningen mulige, for den såkaldte force majeure eller den såkaldte trussel mod skibenes sikkerhed er begreber, som ikke er defineret juridisk. Naturligvis - det må der overhovedet ikke herske tvivl om her - skal sikkerheden være garanteret. De nuværende bestemmelser tillader også et skib, som er i fare, at anløbe en anden havn end den foreskrevne, såfremt den ikke lander sin fangst dér. Jeg mener, at dette tiltag allerede er velovervejet og tager passende hensyn til skibssikkerheden, men også til de gennemførlige bevarelsesbestemmelser.

Formanden.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 11.00.
(Mødet hævet kl. 11.42)
