Provádění směrnice o vysílání pracovníků v souvislosti s rozsudky Soudního dvora (rozprava)
Předsedající
Dalším bodem je prohlášení Komise k provádění směrnice o vysílání pracovníků v souvislosti s rozsudky Soudního dvora. Jde o významnou skutečnost, která vyvolala řadu neporozumění a především různých nepodložených zpráv a obav v některých našich zemí, a proto se chceme věnovat této rozpravě, a zejména prohlášení, které má za Komisi přednést pan Špidla, se zvýšeným zájmem.
Vladimír Špidla
člen Komise. - Vážený pane předsedo, vážené dámy, vážení pánové, Komise ve svém sdělení z června 2007 "Vysílání pracovníků v rámci poskytování služeb - co nejlepší využití výhod a příležitostí a současně zajištění ochrany pracovníků" uvedla některé nedostatky v provádění a přeshraničním vymáhání směrnice o vysílání pracovníků.
Dospěli jsme v té době k závěru, že tyto problémy mohou být řešeny pouze za předpokladu, že členské státy zlepší svou vzájemnou spolupráci, a zejména budou plnit své povinnosti týkající se správní spolupráce a přístupu k informacím, které jsou stanoveny ve směrnici.
Správné a účinné provádění a prosazování jsou klíčovými prvky při ochraně práv vyslaných pracovníků, zatímco nedostatečné prosazování oslabuje účinnost předpisů Společenství platných v této oblasti.
Komise proto přijala dne 3. dubna tohoto roku doporučení ohledně zvýšené spolupráce s cílem odstranit nedostatky v tom, jak jsou stávající právní předpisy prováděny, uplatňovány a prosazovány. Doporučení zejména požaduje účinnější výměnu informací, lepší přístup k nim a výměnu osvědčených postupů.
Takto zdokonalená správní spolupráce by měla zlepšit ochranu pracovních podmínek v praxi, snížit administrativní zátěž kladenou na podniky, zefektivnit sledování toho, nakolik jsou plněny stávající povinnosti týkající se dodržování pracovních podmínek, a zajistit účinnou kontrolu.
V doporučení se též navrhuje vytvořit výbor na vysoké úrovni, do něhož by se přímo zapojili sociální partneři, kteří se bezprostředně střetávají s problémy v praxi, a jenž by stanovil základ pro užší spolupráci mezi inspektoráty práce. Tento výbor by mohl být vhodným prostorem pro diskusi o řadě otázek vyplývajících z provádění směrnice o vysílání pracovníků.
Komise je přesvědčena, že toto doporučení vytváří základ pro intenzivnější boj proti nedodržování práv pracovníků a práci načerno a že zlepšuje pracovní podmínky migrujících pracovníků v celé Evropské unii.
Nyní je na členských státech, aby podnikly potřebné kroky ke zlepšení provádění směrnice o vysílání pracovníků. Očekává se, že Rada schválí uvedené doporučení na příští Radě ve složení pro zaměstnanost a sociální věci dne 9. června.
Komise sama pak zamýšlí vyhodnotit provádění směrnice ve světle posledních rozsudků Evropského soudního dvora, přičemž bude úzce spolupracovat s Evropským parlamentem na přípravě jeho zprávy předložené z jeho vlastní iniciativy.
Komise se plně zavázala k účinné ochraně práv pracovníků a bude pokračovat ve svém boji proti jakékoli formě sociálního dumpingu nebo nedodržování práv pracovníků.
Je třeba zdůraznit, že neexistuje žádný rozpor mezi důsledným prosazováním práv pracovníků a podporou konkurenceschopného vnitřního trhu, jenž nám poskytuje prostředky k zachování evropského sociálního blahobytu. Sociálním aspektům a konkurenceschopnosti musí být přisuzována stejná důležitost, mají-li naše společnost a hospodářství dále vzkvétat.
Gunnar Hökmark
(jménem skupiny PPE-DE) - (SV) Pane předsedající, rád bych poděkoval panu komisaři za jeho vystoupení a s povděkem přijímám skutečnost, že zdůraznil význam užší spolupráce členských států a zodpovědnost členských států za správné provádění směrnice o vysílání pracovníků.
Domnívám se, že v této rozpravě by mohlo být odůvodněné zdůraznit jednu věc, a to že evropský trh práce zažil od roku 2004 prudkou změnu. Došlo ke zvýšení mobility. Je důležité říci, že se nepotvrdily různé hororové scénáře, které se svého času šířily a jež se týkaly důsledků zvýšené mobility. Hovořilo se o stěhování se za dobrými životními podmínkami a bezpočtu dalších problémů.
Ve skutečnosti je dnes vyslán do jiných zemí jeden milion Evropanů. Je také pravdou, že největší rozvoj trhu práce a stanovování odměn lze vidět v těch členských státech, které jsou nejvíce otevřené. Směrnice o vysílání pracovníků napomohla zajistit lepší příležitosti jednotlivcům a rovněž přispěla k evropskému hospodářství a evropskému trhu práce. Jeden milion lidí!
Nesmíme na to zapomenout při diskusi o třech různých soudních případech. Je to proto, že jakmile soud vydal rozsudek, spatřujeme v tom otázku zvláštní situace ve zvláštním případě. Důležité je však také to, že v tom není nic, co by říkalo, že neexistují žádné překážky protestním akcím zaměstnanců v jednotlivých členských státech. V soudních rozsudcích není nic, co by znamenalo, že jsou v rozporu s různými druhy kolektivních smluv nebo dalšími ujednáními týkajícími se stanovování odměn. Na druhé straně členské státy musí mít právní předpisy a společnost musí fungovat, aby mobilita byla umožněna a podporována. Právě v této souvislosti se také domnívám, že nyní rozvíjíme lepší spolupráci a že jednotlivé členské státy se přesvědčují, že směrnici provádějí a vyhodnocují proto, aby spojily mobilitu se sociální jistotou a stabilitou pro všechny evropské občany. Nesmíme ze současných problémů vinit EU. Naopak musíme převzít odpovědnost v jednotlivých členských státech, a musíme přijmout zvýšení mobility a dobré životní podmínky jako příležitost, kterou nabízí směrnice o vysílání pracovníků.
Anne Van Lancker
jménem skupiny PSE. - (NL) Pane předsedající, ráda bych poděkovala panu komisaři za to, že doporučil zlepšení správní spolupráce a lepší alternativy pro inspekce práce. Jste si však, pane komisaři, vědom toho, že naše potěšení z této skutečnosti bylo narušeno rozsudky ve věcech Laval a Rüffert? Tyto rozsudky vzbudily značné znepokojení, a to nejen v socialistické skupině v Evropském parlamentu, ale také v odborových organizacích mimo Evropský parlament a také u těch zemí, které v současnosti ratifikují Lisabonskou smlouvu.
Dlouho jsme považovali směrnici o vysílání pracovníků za kvalitní směrnici s jasným principem. Se zřetelem k tomu, že nelze zajistit, aby platy a pracovní podmínky byly v rámci celé Evropy rovné, není nepřiměřené, aby pracovníci měli možnost očekávat na místě, kde pracují, rovné zacházení bez ohledu na svou národnost. Je správné, že směrnice o vysílání pracovníků pouze ukládá řadu závazných podmínek, než aby používala komplexní princip státu zaměstnání. Koneckonců směrnice členským státům poskytuje i prostor ke stanovení velkorysejších ustanovení na ochranu pracovníků v souladu s vlastní sociální tradicí a s kolektivními smlouvami či obecně závaznými kolektivními smlouvami.
Rozsudky nám vzaly pevnou půdu pod nohama, pokud jde o rovné zacházení. Minimální ochrana zajišťovaná směrnicí se postupně stává maximem. Dlouho již není pro některé země problém převedení do vnitrostátního práva. Stále častěji se však dozvídáme, že základní filosofie směrnice - pracovníci by sice měli být chráněni, avšak v rozumné míře - je chybná. Sociální práva na vyjednávání a na stávku sice existují, avšak za podmínky, že nenarušují volný pohyb služeb. Nejde o xenofobní poznámku, naopak. Zahraniční zaměstnanci jsou vřele vítáni. Volný pohyb pracovníků skutečně zaručuje rovné zacházení od samého počátku a téhož chceme dosáhnout v případě volného pohybu služeb.
Moje skupina proto požaduje revizi směrnice o vysílání pracovníků ze tří důvodů: zaprvé k zajištění toho, aby bylo zaručeno rovné zacházení se zahraničními a domácími pracovníky, zadruhé k zajištění toho, aby byly plně respektovány vnitrostátní systémy sociálního dialogu, a zatřetí proto, aby byla každému zaručena základní sociální práva. Spoléháme, pane komisaři, na vaši podporu.
Anne E. Jensen
jménem skupiny ALDE - (DA) Pane předsedající, ráda bych poděkovala panu komisaři za jeho prohlášení. V poslední době jistě došlo k mnoha ostrým reakcím na řadu rozsudků Soudního dvora. Některým pozorovatelům, i v souvislosti s rozsudkem ve věci Laval, se zdá, že by Lisabonská smlouva měla být pozměněna a že by měly být omezeny pravomoci Soudního dvora. Považuji to za přemrštěné označení plynoucí z toho, že někteří lidé by rádi pozastavili práce na smlouvě a lidem předstírali, že Lisabonská smlouva může narušovat právní jistotu zaměstnanců. Lisabonská smlouva přitom naopak přinese zaměstnancům rozšíření jejich práv.
Jiní pozorovatelé, mimo jiné i paní Van Lanckerová, se domnívají, že směrnice o vysílání pracovníků by měla být pozměněna. Jsem opět proti. Nemyslím si, že by k tomu mělo v nejbližší době dojít. Stejně jako pan komisař, který to navrhl, se domnívám, že bychom měli nejprve pozorně sledovat, jak je směrnice o vysílání pracovníků v praxi prováděna, a posoudit možnosti ochrany proti sociálnímu dumpingu v rámci použitelných právních předpisů.
Domnívám se rovněž, že bychom měli vyčkat reakce členských států. V této souvislosti myslím snad především věc Laval. Ve věci dosud nebyl ve Švédsku vynesen konečný rozsudek, ale existuje řada aspektů, které se tohoto rozsudku týkají - především očividná diskriminace zahraničního podniku, kterou nemůžeme podporovat, a rovněž nejasnost informací, které byly podniku poskytnuty. V Dánsku vytvořila vláda pracovní výbor sociálních expertů (právních expertů a sociálních partnerů), který posoudí soulad posledního rozsudku s dánským modelem, jenž je založen na dohodě a právními předpisy se řídí pouze ve velmi omezené míře. Myslím si, že by bylo užitečné vyčkat výsledku práce tohoto výboru. Výbor pracuje rychle a svou práci dokončí do června.
V politice často rozhodují maličkosti, a proto je nezbytné, abychom si k těmto otázkám zachovali vyvážený přístup. Od podrobného projednání směrnice o vysílání pracovníků v Parlamentu a konzultačního procesu se sociálními partnery uplynulo jen osmnáct měsíců. Všichni říkali, že směrnice je dobrá, ale že je obtížné ji zavádět do praxe. Zaměstnanci dostatečně neznají svá práva a ani zaměstnavatelé neznají své povinnosti. Naším závěrem proto je, že je nezbytná lepší informovanost a lepší spolupráce, což vy, pane komisaři, nyní rovněž navrhujete. Navrhovali jsme také například, aby byla využita Dublinská agentura, která zastupuje vlády i sociální partnery, s cílem rozvinout osvědčené postupy v této oblasti. Ráda bych se dozvěděla, jaká je situace v této oblasti. Velmi dobře chápu obavy ze sociálního dumpingu, domnívám se však, že toto téma musíme řešit s rozumem. Pokud by směrnice o vysílání pracovníků měla být změněna, bylo by to časově náročné, a je proto důležité, abychom prověřili veškeré možnosti s cílem zajistit základ pro flexibilní trhy práce, jako je například dánský trh práce, v rámci použitelných právních předpisů. Jde o zaručení toho, že skutečně můžeme mít flexibilní pracovní trh.
Právo na protestní akce zaměstnanců nebude rozsudkem omezeno; měla by však existovat rovnováha týkající se záležitostí spojených se spory. Domnívám se, že je nezbytné zdůraznit, že práva zaměstnanců budou Lisabonskou smlouvou posílena a že sociální partneři i vlády musí spolupracovat bez ohledu na hranice za účelem zlepšení legislativní práce a fungování bez konfliktů. To je cesta vpřed!
Roberts Zīle
jménem skupiny UEN - (LV) Děkuji, pane předsedající a pane komisaři. Rozsudek v této věci opravdu přináší naději, že Evropský soudní dvůr chápe čtyři reálné základní svobody Evropské unie. V tomto případě však termín sociální dumping, který je velmi oblíben i v Evropském parlamentu, není na místě, neboť cílem bylo zakázat podniku z jiného členského státu poskytovat služby na vnitřním trhu EU. V této diskusi bych rád zdůraznil jeden politický aspekt - členské státy EU, a mezi nimi především státy jako Švédsko, měly v posledních letech mimořádné zisky v pobaltských státech díky poskytování agresivních finančních služeb, zejména půjček na nemovitosti. Tok tohoto kapitálu jsme nikdy neomezili, ačkoli zisky byly mimořádně vysoké a částečně plynuly z neobyčejného sociálního dumpingu u vývozu - Lotyši, kteří v těchto bankách pracovali, dostávali platy, které se ani zdaleka neblížily platům, jaké za stejnou práci dostávali Švédové ve Švédsku. V současnosti, za finanční krize, lotyšské rodiny budou vypůjčené peníze dlouho obtížně splácet, ale naši lidé a naše podniky nebudou schopni obstát v konkurenci na trhu EU, a proto nebudou schopni tyto dluhy splatit. V konečném důsledku ztráta postihne švédské penzijní fondy a ostatní akcionáře bank. Dámy a pánové, jsme všichni na jedné evropské lodi - umožněme, aby evropské základní svobody byly skutečně svobodami, neboť tím všichni získáme! Děkuji vám.
Elisabeth Schroedter
jménem skupiny Verts/ALE - (DE) Pane předsedající, dámy a pánové, všechny soudní rozsudky se týkají případů, ve kterých odborové organizace přijaly mezinárodně uznávaná kolektivní opatření týkající se akcí proti sociálnímu dumpingu. Ve všech třech rozsudcích Evropský soudní dvůr uznal, že odborové organizace mají na přijetí takových opatření legitimní právo. Soudní dvůr však vyloučil toto právo ve vztahu k vnitřnímu trhu.
V případech Laval a Rüffert byla minimální právní norma vykládána jako jediná maximální norma platná pro vnitřní trh. Evropský soudní dvůr tudíž vyložil směrnici o vysílání pracovníků velmi zvláštním způsobem. Zákonodárce ji však tímto způsobem nezamýšlel. Při posuzování směrnice musí být podporován volný obchod se službami a zaručena práva zaměstnanců. Směrnice o vysílání pracovníků obsahuje rovněž vnitrostátní doložku nejvyšších výhod pro zaměstnance, a to nebylo v soudních rozsudcích bráno v úvahu.
Soudní dvůr nyní v Evropské unii vytváří situaci, kdy se směrnice o vysílání pracovníků změnila z minimální směrnice na směrnici maximální a kdy je legitimní uplatňovat konkurenční výhodu, přestože dochází k sociálnímu dumpingu. Mezinárodní sociální právo by nyní mělo podléhat povinnosti podniků na volném vnitřním trhu. Může to znamenat, že tím soudní rozsudky kritizuji. Unie je však bez rovnocenných prvků sociální Evropy, jako jsou kolektivní vyjednávací smlouvy, kolektivní opatření a boj proti sociálnímu dumpingu, odsouzena k zániku a nebude již mít podporu občanů. Odpovědí naší skupiny je v tuto chvíli toto - zásada stejné odměny za stejnou práci ve stejném zařízení musí být rovnocenná v rámci vnitřního trhu, pokud jde o kritérium svobody.
Francis Wurtz
jménem skupiny GUE/NGL - (FR) Pane komisaři, především bych rád do zápisu uvedl, že moji kolegové z Konference předsedů, kteří v rozpravě pozdě v noci rozhodli proti mému přání, jsou dnes všichni nepřítomni. Kdyby se nejednalo o rozpravu pozdě v noci, rád bych konečně zahájil diskusi o této závažné otázce, které jste vy, pane komisaři, s nápadnou nedbalostí věnoval pouhých dvacet vteřin - totiž že Soudní dvůr uznal platový dumping.
Proto stručně načrtnu tři stadia tohoto nového rozměru evropského práva. Dne 11. prosince 2007 - Soud zamítl žalobu odborových organizací požadující, aby finská loďařská společnost Viking Line nesměla registrovat své trajekty v Estonsku s cílem snížit mzdy pracovníků. 18. prosince 2007 - Soud, tentokrát ve věci Vaxholm ve Švédsku, opět rozhodl v neprospěch odborových organizací v případě blokády stavby proti lotyšské společnosti, která odmítala dodržovat kolektivní smlouvu použitelnou ve stavebnictví. Dne 3. dubna 2008 - Soudní dvůr shledal vinným Dolní Sasko v Německu za předepisování minimálního platu všem stavebním společnostem, které získaly smlouvu na veřejnou zakázku. Soud dále rozhodl ve prospěch polského subdodavatele německé společnosti, který platil svým zaměstnancům méně než polovinu předepsané mzdy. Jedná se o rozsudek ve věci Rüffert.
Ve všech třech případech odůvodňuje Soudní dvůr své rozhodnutí podporovat platový dumping tím, že právo Společenství zakazuje jakékoli opatření, které by - zdůrazňuji - mohlo "snížit atraktivitu" podmínek společnosti z jiného členského státu, neboť by šlo - a zde cituji - o "omezení volného pohybu služeb" či svobody usazování, které patří mezi základní svobody zaručené Smlouvou. To je prostě nepřípustné. Kam se poděl sociální aspekt tohoto liberálního usuzování?
Každý sociální pokrok v zemi efektivně sníží atraktivitu trhu - abychom použili vyjádření Soudního dvora - pro soutěžící společnosti. Měl bych dodat, že ve všech třech případech pověstná směrnice o vysílání pracovníků neposkytla dotyčným pracovníkům sebemenší ochranu. Ostatně Soudní dvůr uvedl vysvětlení, že, opět cituji, "směrnice usiluje zejména o dosažení volného pohybu služeb". Nezmiňuje ochranu pracovníků.
Konečně, ve všech třech případech rozhodl soud ve smyslu konkrétních článků Smlouvy, nikoli pouze směrnice. V prvním případě jde o článek 43, ve dvou dalších pak o článek 49, přičemž oba byly použity v doslovném znění z návrhu Lisabonské smlouvy, která nyní prochází procesem ratifikace.
Můj závěr je proto jasný. K řešení problémů představovaných těmito rozsudky nestačí změna směrnice. Každý, kdo chce znovu nastolit nadřazenost sociálních práv nad volným obchodem, musí trvat na revizi smluv, a zejména těch jejich článků, o které se Soudní dvůr v odůvodnění nedávných rozhodnutí opírá. Je to obtížné, považuji to však za nezbytné, neboť v opačném případě můžeme očekávat skutečnou krizi legitimity současného evropského hospodářského a sociálního modelu.
Kathy Sinnott
jménem skupiny IND/DEM. Pane předsedající, v poslední době, v případu Rüffert, vyplácela polská společnost 53 pracovníkům jen 46 % smluvené mzdy za obchodování v Německu. Polský dodavatel byl stíhán, v reakci na to předložil věc soudu a Evropský soudní dvůr nedávno rozhodl ve prospěch polského subdodavatele.
Není to tak dávno, kdy pan John Monk, předseda Evropské konfederace odborových svazů, hovořil na slyšení Výboru pro zaměstnanost a sociální věci o dřívějším případu - případu Laval - a v souvislosti s budoucími případy varoval: "bylo nám řečeno, že naše právo na stávku je základní, avšak nikoli tak důležité, jako volný pohyb služeb".
Odborové hnutí těmito rozsudky ztrácí své pravomoci. Směrnice o službách a směrnice o vysílání pracovníků přímo ohrožují vše, co bylo v oblasti práv pracovníků dosaženo za posledních třicet let.
Ve třech případech - Laval, Viking a nově Rüffert - je základem soudního výkladu konstrukce, kvůli níž jsou smlouvy bezvýznamné, odborové organizace se stávají bezmocnými a spravedlivé mzdy jsou jen prázdnou frází. Jak uvedl pan Monk během slyšení k věci Laval, potřebujeme ochranu zakotvenou v protokolu Lisabonské smlouvy, nebo budeme muset v budoucnosti řešit sociální dumping.
Philip Bushill-Matthews
Pane předsedající, domnívám se, že Komise nejprve vydala prováděcí dokument k provádění směrnice o vysílání pracovníků v roce 2006 a v té době socialistická skupina - v reakci na to - žádala Parlament o zpřísnění směrnice. Komise to tehdy nepovažovala za nutné a určitě to nepovažuje za nutné v současnosti a já do zápisu uvádím, že s tím souhlasím.
Problémem, jak sama Komise jasně definovala, jsou nedostatky v provádění na vnitrostátní úrovni, nedostatečná spolupráce členských států a nedostatek informací. Zpřísnění právních předpisů EU by tyto nedostatky nevyřešilo, ve skutečnosti by jejich řešení naopak ztížilo.
Na závěr bych rád podotkl, že pan komisař potvrzuje plné odhodlání chránit práva pracovníků a bojovat proti sociálnímu dumpingu. Myslím, že na tom by se měly všechny strany Parlamentu shodnout, ale měli bychom se shodnout i na tom, že existuje další právo, které by mělo být chráněno - právo všech pracovníků na mobilitu, na to být vyslán a na poskytování přeshraničních služeb.
Práva na sociální ochranu musí jít ruku v ruce s právem poskytovat služby a nesmí zde docházet k žádnému rozporu. Hlavním problémem je samozřejmě nalezení správné rovnováhy. Tento problém mají však řešit členské státy, nikoli EU navrhováním přísnějších právních předpisů. Myslím si, že pan komisař způsob naznačil, a vyzývám jej, aby se mnou souhlasil v tom, že naší úlohou, jakožto poslanců Evropského parlamentu, by mělo být získání našich zemí pro spolupráci.
Jan Andersson
(SV) Pane předsedající, pane komisaři, s povděkem přijímám doporučení a ještě více vítám skutečnost, že pan komisař usiluje o boj proti sociálnímu dumpingu a pan Barroso a pan Špidla zastávají názor, že právo na stávku nečiní druhořadou svobodu pohybu. Vaše návrhy jsou však nedostatečné - nestačí k předcházení sociálnímu dumpingu.
Podívejme se nejprve na výroky soudu v případech Rüffert a Laval. Říká se v nich, že rozhodující je minimální mzda v zemi původu, jinak řečeno, že polský pracovník musí na stejném pracovním místě pracovat za 46 % mzdy, za kterou by pracoval německý pracovník. Pokud bychom řekli, že žena musí pracovat za 46 % mzdy, kterou by dostal muž, bylo by to považováno za diskriminaci. Zde jde o diskriminaci polských pracovníků, kteří nedostávají stejnou mzdu jako němečtí pracovníci. To je nepřijatelné.
Zadruhé nejsou stejně posuzovány různé sociální modely. V případu Rüffert se zdůrazňuje, že kolektivní smlouvy musí být univerzálně použitelné a nesmí jít o model, který si zvolilo Dolní Sasko. Totéž se objevuje v případu Laval. Jisté modely trhu práce jsou nadřazené jiným. Ani toto není přijatelné.
Zatřetí se říká, že právo na stávku je základním právem, pokud jej však poměřujeme s volným pohybem, není bráno příliš vážně, dokonce není bráno vážně vůbec. Namísto toho má přednost volný pohyb.
Někteří řečníci říkají "ano, ale volný pohyb je také nutný". Samozřejmě, že je, avšak jak podpoříme volný pohyb, pokud zhoršujeme podmínky v daných zemích? Domníváte se, že lidé žijící v těchto zemích řeknou "vítáme nové lidi"? Ne, budou požadovat uzavřené hranice. Jsem pro otevřené hranice mezi novými a starými členskými státy, jsem však také pro rovné podmínky u stejné práce, a to také musí být základní. Komise musí tudíž přijmout důslednější kroky ohledně změn směrnice o vysílání pracovníků.
Pierre Jonckheer
(FR) Pane předsedající, pane komisaři, velkou měrou sdílím názor mých kolegů paní Van Lanckerové a pana Wurtze. Hlavní otázkou nakonec zůstává, kolik ještě chceme v Evropě chudých pracovníků? To je základní otázka.
Aniž bych opakoval rozsudky Soudního dvora, vidím, že jsme dosáhli bodu, kdy je směrnice o vysílání pracovníků používána proti vnitrostátním nebo regionálním opatřením, která jsou koncipována k zajištění "rovných podmínek na trhu" pro všechny pracovníky a k zaručení minimálního platu pro všechny pracovníky.
Dostali jsme se tedy do situace, kdy směrnice oslabuje teritorialitu práva na práci. Lze zaručit mobilitu pracovníků, zatímco bude zajištěna teritorialita práva na práci, a o tom v současnosti probíhá diskuse. Pokud na okamžik zapomeneme na směrnici o vysílání pracovníků, rád bych upozornil na jinou související věc - stížnost, kterou společnost TNT předložila Komisi v návaznosti na rozsudek ze strany správního soudu v Berlíně, kde se tvrdí, že německá vláda při předepsání minimálních mezd v poštovním odvětví nezohlednila hospodářský dopad minimální mzdy - jde o minimální mzdu ve výši 9,80 EUR/hod. - na jeho konkurenty. Nalézáme se v situaci, kdy minimální mzda, jejíž stanovení je v pravomoci státu, ve skutečnosti oslabuje hospodářskou soutěž. Toto je výklad TNT.
Komise tuto žalobu v současnosti prošetřuje. Pokud se vy, pane Špidlo, či vaši kolegové a shromáždění rozhodnete v tomto případě ve prospěch TNT, domnívám se, že ztratíte veškerou věrohodnost, u tohoto případu i v dalších případech, a že to dá práci víc než doporučení ze strany Komise týkající se nejlepší informovanosti a spolupráce mezi členskými státy na cestě k zajištění skutečné důstojnosti pracovníků v Evropské unii.
Eva-Britt Svensson
(SV) Pane předsedající, úkolem Evropského soudního dvora je vydávání rozsudků v souladu se Smlouvami. Proto musí být Smlouvy pozměněny tak, aby chránily zájmy pracovníků. Závěrem vyplývajícím z rozsudků Soudního dvora v případech Laval, Viking Line a Rüffert je, že Lisabonská smlouva nemůže být schválena evropskými výdělečně činnými osobami, pokud k ní nebude připojena klauzule o právech pracovníků - právo na obranu kolektivních smluv, právo na protestní akci za zlepšení platových a zaměstnaneckých podmínek.
Požadavek odměny převyšující minimální mzdu je v současnosti podle Soudního dvora překážkou obchodu a odborové organizace nebudou schopny předcházet mzdovému dumpingu. Dne 17. dubna tohoto roku komisař McCreevy písemně zodpověděl mou otázku týkající se práv odborových organizací takto: "odborové organizace mohou pokračovat v protestních akcích, pokud jsou tyto vedeny zákonnými nároky v souladu s právem Společenství". Nemůžete to vyjádřit jasněji. Právo Společenství se tudíž musí změnit. Volný pohyb ano, avšak bez diskriminace pracovníků z jiných zemí.
Hélène Goudin
(SV) Pane předsedající, čas od času přesvědčí Evropský soudní dvůr členské státy o tom, že se nemohou považovat za nezávislé v základních politických oblastech, jako je zdravotní politika, politika v oblasti hazardních her, reklama na alkohol a v poslední době i politika trhu práce. Známe to jako právní aktivismus a musíme to vnímat jako přímé ohrožení demokracie a zásady subsidiarity. Vzhledem ke svému arogantnímu přístupu k demokraticky zvoleným vládám členských států je Evropský soudní dvůr pro Evropu v podstatě samozvanou mocí.
Z rozsudku v případu Laval vyplývá, že na švédském území budou švédské a zahraniční společnosti fungovat za zcela odlišných podmínek. To je naprosto nepřijatelné. Naléhavě vyzývám poslance, aby měli toto na paměti, až se příště rozhodnou udělit pravomoci nevoleným orgánům EU. V současnosti se zdá, že se na poslední chvíli probouzíme.
Jacek Protasiewicz
- (PL) Pane předsedající, směrnice o vysílání pracovníků je jedním ze základů pro praktické provádění jedné ze čtyř svobod Společenství, které jsou evropskými svobodami, jenž je od samého počátku spojen se Smlouvami a Evropským společenstvím.
Článek 49 Smlouvy je jedním z nejjasněji formulovaných předpisů, kterým se řídí vnitřní záležitosti Evropské unie, a jednoznačně uvádí, že omezení volného pohybu služeb v rámci Společenství by mělo být zakázáno v případě státních příslušníků členských států, kteří jsou usazeni v jiném státě Společenství než osoba, jíž je služba určena. Přetrvávající praxe v mnoha členských státech, která je zaměřena na omezení této svobody zaručené Smlouvou, je tudíž překvapivá.
Za dobu od svého zvolení do Evropského parlamentu v roce 2006 jsem obdržel řadu stížností od podnikatelů, především z nových členských států, které přistoupily k EU po roce 2004, na činnost regionálních a místních orgánů, jež těmto podnikatelům svévolně ukládají další požadavky, které nelze odůvodnit přinejmenším žádným právním aktem EU. Vznesl jsem tuto otázku v Parlamentu při mnoha příležitostech a žádal jsem jednomyslné stanovisko Evropské komise reprezentující právo EU, tedy na obranu volného pohybu služeb.
Jsem potěšen, že mojí snaze se dostalo tak jasného potvrzení v rozsudku Evropského soudního dvora, o němž tu dnes diskutujeme. Věřím, že v souvislosti s nedávnými rozsudky Soudního dvora budeme - Parlament společně s Evropskou Komisí - schopni vytvořit vzorec organizace vnitřního trhu služeb, který sice zajistí základní práva zaměstnanců, ale nebude představovat mimořádnou zátěž pro podnikatele, která by měla škodlivý dopad na jejich činnost a která by, jak se uvádí v rozsudku Soudního dvora, byla porušením evropského práva.
Volný trh služeb a mobilita zaměstnanců by měly být podporovány a nikoli napadány. To jsou výzvy 21. století.
Magda Kósáné Kovács
(HU) Děkuji panu předsedajícímu a panu komisaři. Vlivem několika rozsudků Evropského soudního dvora se směrnice o vysílání pracovníků (96/71/ES) stala ohniskem zájmu Unie. Soud promluvil. Lze vést debatu o tom, co skutečně řekl, nemělo by to však smysl, neboť rozhodnutí stejně zůstane platné a Soud ostatně nevytváří žebříček hodnot.
Můžeme vidět, že v Parlamentu tyto rozsudky vyvolaly vzájemně rozporná stanoviska, je však dobře, že Komise zvážila, co je zapotřebí učinit, a dotázala se členských států. Je to o to důležitější, že členské státy se snaží celou věc zahladit. Je příznačné, že dřívější opomenutí ze strany Komise bohužel přispělo ke zhoršení ovzduší, neboť Komise se stále ještě nezabývala provedením směrnice o vysílání pracovníků ve vnitrostátních systémech, ačkoli ji o to již o dva roky dříve Evropský Parlament ve svém usnesení důrazně žádal. Neexistuje tedy odpověď na to, zda jsou opatření členských států na ochranu pracovníků v souladu se směrnicí o vysílání pracovníků, a kvůli tomuto nedostatku nemůžeme říci, zda směrnice o vysílání pracovníků skutečně funguje, či zda je ji zapotřebí změnit s ohledem na právní předpisy týkající se trhu služeb. Nejde o žádné ponaučení z provádění, ale především násilně se střetávající stanoviska. Se znepokojením se zabýváme otázkou, zda současná nejistá situace neposkytuje určitý prostor populismu a demagogii. Nevytváříme politický problém z náhodného právního nedostatku? Možná jsme vytvořili politické napětí tam, kde by byla na místě pouze střízlivá regulace.
Dámy a pánové, volný trh služeb funguje, až na několik výjimek, podle ustanovení právních předpisů. Na druhé straně jsou vyžadována zvláštní opatření k tomu, aby právo bylo skutečně dobré. Věříme v tyto konkrétní kroky Komise, neboť Soudní dvůr nemůže provést komplexní přezkoumání právní materie. A proto je má uskutečnit Komise. A je rovněž na Komisi, aby případně zahájila stíhání pro porušení práva. Mohou to potvrdit slova pana Špidly o tom, že musíme pracovat zároveň a společně v zájmu práv zaměstnanců a zájmu sociálního trhu. Děkuji.
Gabriele Zimmer
(DE) Pane předsedající, pane komisaři, nesouhlasím s vaším názorem, že by neexistoval rozpor mezi silnou sociální ochranou zaměstnanců a silným vnitřním trhem. Vnitřní trh EU, který je v souladu se systémem celosvětové hospodářské soutěže, tento druh kontrastu nakonec ztělesňuje. Souhlasím však s vámi v tom, že členské státy nesou odpovědnost za provedení práva EU ve vnitrostátním právu. Přinejmenším v případu Rüffert soudci v Berlíně a Dolním Sasku prostě neukazují prstem na Evropský soudní dvůr.
Obecně vůbec směrodatně nevysvětlili právní předpisy týkající se kolektivního vyjednávání a požadování zákonné minimální mzdy. Pane komisaři, žádám vás, abyste přijal svou odpovědnost a otevřeně vyjádřil nezbytný požadavek na změnu dokumentů tvořících právní základ EU. Jde například o články 50 a 56 konsolidované verze Lisabonské smlouvy ze dne 15. dubna, zpřísnění směrnice o vysílání pracovníků, udělení práva na protestní akce a přeshraničního práva na protestní akce. Odvolávám se rovněž na skutečnost, že přezkoumávání politických problémů by nemělo spočívat pouze na Evropském soudním dvoru, naopak odpovědnost by měly nést orgány EU (Rada, Komise a Evropský parlament) i jednotlivé státy prostřednictvím svých právních předpisů.
Elmar Brok
(DE) Pane předsedající, pane komisaři, dámy a pánové, Lisabonská smlouva bude znamenat podstatné zlepšení pro zaměstnance - zde s vámi, pane Wurtzi, musím nesouhlasit. Musíme ji proto přijmout, neboť sociální politika je úkolem, který nezná státní hranice. V budoucnosti musí být všechno prověřováno zákonnými prostředky z hlediska sociální politiky, přičemž definice sociálně tržního hospodářství, jak je stanovená ve Smlouvě, znamená podstatný pokrok.
Potřebujeme konkurenceschopnost, potřebujeme vyšší produktivitu - to musí určitě být hlavní výzvou v globálním uspořádání - ve všech třech věcech si však uvědomujeme, že zde nejde o soutěž v rámci globálního uspořádání, ale spíše o to, zda byla provedena práce v některých odvětvích v Evropské unii mezi jejími členskými státy jako součást jednotného vnitřního trhu.
Nesmíme se dostat do situace, v níž by globální uspořádání bylo využito k tomu, aby byli postaveni proti sobě zaměstnanci z jednotlivých členských států na základě mezinárodní konkurenceschopnosti. Pokud by byla zničena zaměstnanecká solidarita, celá Evropská unie, soudržnost našich společností, by se rovněž zhroutila.
Z tohoto důvodu je důležité, že v současnosti nejsme povoláváni k odpovědnosti soudy, ale že si sami jasně stanovujeme, že musíme přezkoumat právní předpisy. Směrnice o vysílání pracovníků pochází z počátku devadesátých let. Dnes se již nepoužívá. Musíme zjistit, v čem je špatná. Neznám podrobnosti. Partneři musí při kolektivním vyjednávání zkontrolovat, zda uzavírají kolektivní smlouvy v souladu s vnitřním trhem. Vnitrostátní předpisy tomu musí být přizpůsobeny. To vše musíme kontrolovat. Kolektivní smlouva zároveň nesmí vést k rozdělování ani ochranářství, jelikož by měla být zaručena mobilita.
Když se zabýváme čtyřmi základními svobodami, máme na mysli čtyři základní svobody trhu. Mojí definicí sociálně tržního hospodářství se rozumí, že trh může probíhat pouze v rámci dovoleném zákonodárcem, aby bylo rozdělení výhod tohoto hospodářského řádu spravedlivé a nebyl ponechán prostor pro volnou hru tržních sil. Pokud by k tomu došlo, trh by pohltil sám sebe. Proto potřebujeme takový druh rámcových podmínek sociálně tržního hospodářství.
Pane předsedající, dovolte mi na závěr citovat: "Žádné tržní hospodářství v duchu pustošení laissez-faire minulé éry ani volná hra tržních sil" - a podobné fráze - "nýbrž sociálně odpovědné tržní hospodářství, v němž jedinec opět dosáhne uznání, kde je kladen důraz na osobnost, a které také v návaznosti na to poskytuje spravedlivou odměnu za provedenou práci; to je tržní hospodářství moderního typu". Jedná se o citaci Ludwiga Erharda, o němž se rozhodně nedá říci, že by byl odpůrcem tržního hospodářství.
Stephen Hughes
Pane předsedající, dovolte mi vyjádřit, jak velice souhlasím s panem Brokem, a naopak jak nesouhlasím s panem Bushill-Matthewsem. K tomu se však dostanu za okamžik. Rád bych poděkoval panu komisaři za doporučení přijaté dne 3. dubna. Jde o významný krok správným směrem. Domnívám se, že účinnější výměna informací a přístup k nim a výměna osvědčených postupů jistě napomohou, je však jednou z podivných náhod, že toto doporučení bylo přijato v den, kdy byl vynesen rozsudek v případu Rüffert. Domnívám se, že zejména případy Laval a Rüffert si žádají, abychom nyní učinili mnohem více, než se hovoří v tomto doporučení.
Tyto případy vyvolávají vyhlídky, že hospodářské svobody lze vykládat jako udělení práva podnikům obcházet vnitrostátní sociální a pracovněprávní právní předpisy a postupy. Zdá se, že jedinou ochranou jsou ustanovení směrnice o vysílání pracovníků. Pokud je situace taková, je jasné, že je zapotřebí směrnici přezkoumat. Zejména je zapotřebí jasně stanovit působnost kolektivních smluv, stanovit závazné standardy a u kolektivních akcí tyto standardy vymáhat.
Myslím se, že je zapotřebí učinit řadu věcí. Měli bychom zajistit, aby kolektivní smlouvy hostitelské země mohly stanovovat vyšší než minimální standardy. Musíme učinit závazným to, co je nyní pro členské státy dobrovolné, například používání obecně závazných kolektivních smluv na vyslané pracovníky. Domnívám se, že potřebujeme také stanovit jasnou lhůtu pro definici vyslaného pracovníka, aby existovala jasná představa o tom, kdy pracovník již není vyslaným pracovníkem.
Konečně se domnívám, že potřebujeme rozšířit právní základ směrnice, aby zahrnoval volný pohyb pracovníků a také volný pohyb služeb. Tento návrh byl zamítnut v roce 1996, ale já doufám, že nyní máme možnost vidět, jak je důležitý.
Soud je tím, kdo řekl, že právo na stávku a právo sdružování jsou základními právy, nikoli však natolik důležitými jako hospodářské svobody. Odborovým organizacím lze prominout to, že si myslí, že se náhle ocitly na Farmě zvířat. Dlužíme jim obnovu rovnováhy. Domnívám se, že tyto skromně navržené úpravy směrnice o vysílání pracovníků by mohly být počátkem.
Søren Bo Søndergaard
(DA) Pane předsedající, když jsme se v únoru posuzovali Lisabonskou smlouvu, moji kolegové z řad poslanců i já jsme navrhovali, aby právo na kolektivní protestní akce spadalo do pravomoci členských států. Bohužel, většina z vás hlasovala proti a já se nyní musím ptát - proč? Jediným logickým vysvětlením a logickým důsledkem je, že zaměstnavatelé dají přednost maximálnímu zisku před právem zaměstnanců bránit se sociálnímu dumpingu. Samozřejmě tomu můžete věřit, potom však již nelze mluvit o sociální Evropě.
Zaměstnanci v každé zemi musí mít bezpodmínečné právo zahájit protestní akci s cílem zajistit, aby pracovníci z řad přistěhovalců dostávali plat alespoň ve stejné výši jako oni sami. To není diskriminace. Nemyslíme si, že by pracovníci z řad přistěhovalců měli mít nižší platy než dělníci, kteří v dané zemi již žijí. Jsme proti diskriminaci, a proto musí být přijata vhodná opatření, jinak bude docházet k sociálnímu dumpingu. Jde o spirálu se sestupnou tendencí. Proto musíme s využitím veškerých nutných prostředků zabezpečit prostřednictvím právně závazného protokolu k Lisabonské smlouvě přinejmenším volné a neomezené právo na protestní akci.
Jacques Toubon
(FR) Pane komisaři, jsme skutečně mimořádně zneklidněni, když vidíme, jak je volný pohyb služeb používán v judikatuře. Lze odpustit, pokud se někdo domnívá, že Evropský soudní dvůr se v některých výkladech snaží nastolit výsadní postavení článků 43 a 49 před veškerými dalšími úvahami. Přistupuji však s obezřetností k Manicheanově analýze těchto rozsudků, neboť jak všichni víte, jde o první a především zkušební případy.
Jsem přesvědčen, že hlavní otázkou, kterou si musíme položit, je to, jak zaručit sociální acquis. Konkrétně si musíme odpovědět na dvě otázky. Zaprvé jakou úroveň platů musí splňovat firmy podle vnitrostátních právních předpisů hostitelské země a zadruhé, do jaké míry smíme omezovat kolektivní akce odborových organizací zaměřené na zajištění rovného zacházení se státními příslušníky dané země a vyslanými pracovníky.
Nemyslím si, že by odpovědí na tyto otázky měla být změna směrnice o vysílání pracovníků. Považuji takový pokus dokonce za velmi riskantní. Mnohem zajímavější mi naopak připadá návrh Evropské konfederace odborových svazů. Souhlasím s panem Brokem, který říká, že jde o prostou aplikaci Smluv, starých i nových - článku 3.3, článku 6.1 a Charty základních práv, která je nyní hmotným právem.
Musíme také, případně za dozoru národních parlamentů, ve všem, co se týká práva na práci, práv pracovníků a zejména práva na stávku, prosazovat zásadu subsidiarity.
Francouzské předsednictví chystá v nejbližší době zahájení sociální agendy. Pro vás, pane komisaři - Komise musí jít dále, než jak jste vytyčil, a učinit více než minimální správní doporučení týkající se "političtějšího" znění, zohledňujíce přitom plně nejistotu plynoucí z judikatury.
Karin Jöns
(DE) Pane předsedající, pane komisaři, dámy a pánové, úzká spolupráce vnitrostátních správních orgánů je jistě správná a já ji vítám. Je dokonce nezbytná.
Pokud však skutečně chceme odvrátit soutěž o nejnižší plat v Evropě, potřebujeme učinit více, a vy to, pane komisaři, víte. Z rozsudku v případu Rüffert vyplývá podle mého názoru jediné řešení. Musíme vylepšit směrnici o vysílání pracovníků. Totéž se žádá po Komisi.
Z tohoto rozsudku musíme vyvodit právní důsledky, vzhledem k tomu, že působí proti záměru směrnice o vysílání pracovníků. Volný pohyb služeb je zde nadřazen ochraně zaměstnanců. Dokonce je vysvětlena plánovaná změna z minimální na maximální ochranu. V Německu, odkud pocházím, je tímto rozsudkem přímo postiženo osm ze šestnácti spolkových zemí. Regionální vlády chtěly sloužit jen jako model ve věci mzdového dumpingu.
Chtěly, na základě směrnice o vysílání pracovníků a směrnic o veřejných zakázkách, zajistit dodržení určitých sociálních kritérií, alespoň při uzavírání smluv na veřejné zakázky. Požadovaly proto dodržování místní standardní výše mezd jakožto sociálního kritéria, neboť tyto převyšují minimální mzdu.
Nemůžu rozhodnutí Soudního dvora pochopit. Pokud skutečně chceme sociální kritérium - a já myslím, že všichni chceme - pak musí být možné dostávat i více než minimální mzdu. Rozsudek by nás neměl nutit, abychom v budoucnosti i nadále schvalovali minimální standardy samostatně pro vysílané pracovníky. To není sociální Evropa, o jakou usiluje má skupina. S cílem získat jistotu musíme důkladně přezkoumat také směrnice o veřejných zakázkách.
Vraťme se k Německu - rozsudky Evropského soudního dvora, jimiž se dnes zabýváme, se odrazily v přijímání Evropy. A od nás všech se nyní požaduje, abychom zde směr opět změnili.
Alejandro Cercas
(ES) Pane předsedající, pane komisaři, pokud bychom se zabývali okrajovým problémem, pochopil bych, že jej lze vyřešit pouhým doporučením k výměně osvědčených postupů a účinnějšímu informování. Problém, který řešíme, je však, pane komisaři významný, což ve vaší řeči vůbec nezaznělo.
Problémem, pane komisaři, je to, že zde máme souhlasnou judikaturu Soudního dvora, která říká, že pracovníci z jedné země mohou pracovat v jiné zemi za méně než 50 % platu podle směrnice, která, a to je třeba říci, byla pečlivě vytvořena s cílem tomu předcházet.
Pokud je tedy možné, aby platily právní předpisy, které takovou situaci umožňují, nelze to vyřešit pouze odstraněním problémů s informovaností.
Zadruhé je, pane komisaři, problém v tom, že byla opomenuta řada postupů vnitrostátních odborových organizací týkajících se stanovování výše platů a kolektivních smluv. Bylo opomenuto Finsko, Švédsko, Dánsko a Německo. To je obrovský problém nejen pro tyto země, ale pro celou Evropu, která zažívá oslabování vnitrostátních právních předpisů, selhává při zaručení lepší ochrany pro pracovníky a dokonce narušuje systémy vnitrostátní ochrany.
S ohledem na tuto situaci si, pane komisaři, myslím, že nesmíme před tímto problémem zavírat oči. Nelze předepsat aspirin tam, kde je zapotřebí rozsáhlá operace. Domnívám se, že potřebujeme obnovit rovnováhu mezi zásadami práv pracovníků a právy trhu, neboť jinak tímto způsobem nejen sociální Evropa, ale Evropa jako celek přestane existovat.
Dariusz Rosati
(PL) Pane předsedající, pane komisaři, záměrem směrnice o vysílání pracovníků je zajistit volný pohyb služeb a zároveň zaručit práva zaměstnanců. Z mého pohledu je směrnice pro Evropskou unii přínosná a kritika, která zde dnes zazněla, je z velké míry neopodstatněná.
Rád bych poukázal na to, že v případu Rüffert, o němž diskutujeme, došlo k porušení sociálních standardů a nastavení nebývale nízké úrovně platů nikoli jako důsledek toho, že směrnice o vysílání pracovníků by byla chybná, ale v důsledku neprovedení části příslušných právních předpisů Dolního Saska způsobem, který směrnice o vysílání pracovníků předpokládala. V návaznosti na to se zde zabýváme problémem provedení právních předpisů v Německu, nikoli případnými nedostatky směrnice o vysílání pracovníků. Podobná situace nastává v případu Laval, kde naopak ve Švédsku není minimální mzda předepsána zákonem ani kolektivní smlouvou, jak to předpokládá směrnice o vysílání pracovníků. Z mého pohledu je tedy východiskem z dané situace především přizpůsobení vnitrostátních právních předpisů platné směrnici, ačkoli připouštím, že existuje řada skutečností, které by ve směrnici ještě mohly být vylepšeny, a v této věci podporuji stanovisko Komise.
Rád bych při této příležitosti pohovořil i o pojmu sociálního dumpingu, který se zde často opakuje. Konstatuji, že pojem sociálního dumpingu neexistuje v mezinárodních právních předpisech ani v ekonomické teorii. Jde o čistě propagandistický termín. O dumpingu nelze mluvit v situaci, kdy by vysílaní pracovníci - Poláci v Německu či Lotyši ve Švédsku - dostávají odměnu vyšší, než by dostali ve své vlastní zemi. O sociálním dumpingu nelze hovořit ani v situaci, kdy neexistují závazné platové či sociální standardy platné pro všechny země, a důvodem, proč tyto standardy neexistují, je různá úroveň rozvoje v členských státech a také odlišná politika v členských státech.
Manuel Medina Ortega
(ES) Pane předsedající, domnívám se, že je jasné, že rozsudek Soudního dvora ohrožuje samotné základy Evropské unie. Soudní dvůr je nepochybně nejvyšším orgánem výkladu práva Evropské unie a nikdo nemá právo tento orgán oslabovat. Tato judikatura však, jak již zdůraznil pan Cercas, ohrožuje zásadu sociální soudržnosti. Pro mnoho Evropanů není nutné, aby Evropská unie vůbec existovala, pokud nezaručuje minimální sociální práva, a proto je samotná existence Evropské unie ohrožena.
Vzhledem k tomu, že nemůžeme jít proti rozsudkům Soudního dvora a musíme je dodržovat, doba jednoznačně nazrála k tomu, aby orgány se zákonodárnou pravomocí - Komise, Parlament a Rada - přijaly opatření, jimiž zajistí, aby se tato judikatura neustálila, neboť se jedná o rozsudek připojený ke konkrétnímu právnímu textu, který se může změnit.
Zda se, že nás k této legislativní změně vyzývá samotný Soud, a já se domnívám, že je nyní povinností především Komise, ale i Parlamentu a Rady, změnit legislativní texty tak, aby nedošlo k ustálení této judikatury.
Monica Maria Iacob-Ridzi
(RO) Legislativní ustanovení, o nichž dnes hovoříme, by mohly zlepšit život více než jednoho milionu evropských občanů, kteří pracují v jiném členském státě jako poskytovatelé služeb či vyslaní pracovníci.
Zejména ustanovení článku 3 směrnice nejsou plně provedena ve všech členských státech Evropské unie. Standardy bezpečnosti a ochrany zdraví při práci, maximální pracovní doba a minimální délka dovolené i výhody pro matky nejsou prováděny v případě vyslaných pracovníků.
Kromě toho by měla být zaručena minimální mzda poskytovaná na základě právních předpisů hostitelské země. Posledně uvedený problém nicméně nutí řadu společností, aby se uchýlily k alternativním pracovním smlouvám, které automaticky brání vyplácení nižších mezd.
Navíc se pro řadu evropských společností stalo běžnou praxí najímat pracovníky z nových členských států a vysílat je do zahraničí jako vyslané pracovníky na dobu, kterou lze prodloužit až na 24 měsíců, a tak využívat rozdílů ve vyplácení příspěvků na sociální pojištění.
A proto říkám, že tento druh sociálního dumpingu je zapotřebí zastavit provedením všech ustanovení směrnice o vysílání pracovníků.
Genowefa Grabowska
(PL) Pane předsedající, dnes zde zaznělo mnoho postřehů a rovněž kritických hodnocení rozsudků - rozsudků Evropského soudního dvora. Vyzývám vás ke klidu.
Rozsudky Evropského soudního dvora nejsou konec konců politické povahy; jsou založeny na hloubkové analýze skutečného stavu věcí a práva v členských státech. Je to úloha této agendy, tak ji respektujme. Pojďme se na to podívat v klidu. Nereagujme negativně na rozsudky, které nám nevyhovují, a pozitivně na ty, které nás těší. Takovou spravedlností à la carte bychom se neměli nechat strhnout a neměli bychom ji ani přijímat.
Druhá věc, na kterou bych ráda upozornila, je toto: nepřipusťme konflikt mezi starými a novými členskými státy. Nejhorší by bylo, pokud bychom postavili proti sobě členy odborových organizací ze starých členských států a členy odborových organizací z nových členských států. Spravedlnost v Evropské unii nemá mít takové základy a já před tím varuji.
Marian Harkin
Pane předsedající, v současné době v Irsku diskutujeme o kladech a záporech Lisabonské smlouvy a objevují se sporné výklady nedávných rozsudků Soudního dvora a jejich důsledků pro ochranu pracovníků a práva pracovníků.
Vzhledem k tomu, že dosud nebyl vynesen závěrečný rozsudek ve věci Laval, požádala bych pana komisaře, aby stručně naznačil svou reakci na danou situaci a svůj pohled na konkrétní dopady provádění do vnitrostátního práva a uplatňování směrnice o vysílání pracovníků ve Švédsku na rozsudek ve věci Laval.
Dřívější řečník, pan Andersson, velmi správně podotkl, že pokud by ženy dostávaly za stejnou práci ve stejné zemi 46 % mzdy mužů, bylo by to považováno za diskriminaci. Leč toto by bylo pravděpodobně sankcionováno soudy v případě pracovníků z různých zemí vykonávajících stejnou práci ve stejné zemi. Opět bych poprosila pana komisaře o komentář vlivu provádění a uplatňování směrnice na tuto situaci.
Na závěr, přestože jsem pana komisaře velmi pozorně poslouchala, když mluvil o zaručení práv pracovníků a boji proti sociálnímu dumpingu, nejsem vůbec přesvědčena o tom, že jeho návrhy a podněty povedou k naplnění daného cíle, a s nadějí očekávám, že od Komise uslyším lepší návrhy.
Georgios Toussas
(EL) Pane předsedající, tři rozsudky Evropského soudního dvora ve věcech Viking Line, Laval a Rüffert jsou založeny na jediné premise. Tato premisa vyplývá ze čtyř základních svobod vyjádřených v Maastrichtské smlouvě, směrnicích o vnitřním trhu a o vysílání pracovníků a potvrzených články 43 a 49 přejmenované Ústavy pro Evropu, tedy Lisabonské smlouvy.
Rozsudky Evropského soudního dvora jsou politické a výrazně zpátečnické - velké obchodní skupiny praktikují středověké podmínky zaměstnávání, aby zvýšily své zisky.
Nejde jen o zpochybňování práva na stávku a kolektivního vyjednávání, existuje ještě třetí aspekt, který bych rád doplnil - jsou zpochybňovány mezinárodní pracovní úmluvy, které byly podepsány a ratifikovány prostřednictvím Mezinárodní organizace práce (ILO). Z tohoto důvodu musí být zaručen rovný plat za stejnou práci pro všechny pracovníky.
Pracovníci ze zemí, které přistoupily k EU po 1. květnu 2004, nejsou nikomu za nic zavázáni. Měli by společně se všemi ostatními pracovníky Evropy bojovat za zlepšení pracovních podmínek a odměnu za práci. Měli by dostávat stejnou odměnu za stejnou práci.
Małgorzata Handzlik
(PL) Pane předsedající, vysílání pracovníků je nerozlučně spjato s volným pohybem služeb. Soudní dvůr, podle mého názoru, svým rozhodnutím tuto nesmírně důležitou zásadu společného trhu potvrdil.
Ráda bych však vyjádřila své rozhořčení nad tím, že trh Společenství je i nadále regulován nařízeními, která jsou v rozporu se směrnicí o vysílání pracovníků. Nezapomínejme na to, že cílem směrnice je pomáhat pracovníkům i dodavatelům. Nepřípustné jsou rovněž situace, kdy jsou klíčová ustanovení směrnice v jednotlivých členských státech odlišně vykládána. Pracovníci nejsou informováni o svých právech a členské státy nekontrolují, zda jsou ustanovení směrnice používána správně. Správné provádění a výkon těchto ustanovení jsou konec konců klíčové pro účinné fungování vnitřního trhu.
Proto jsou nezbytná veškerá opatření v podobě správní spolupráce či v podobě ukazatelů správného používání směrnice. Věřím nicméně tomu, že výsledkem těchto iniciativ bude zlepšení výkladu ustanovení, nikoli zvýšení počtu stížností při neexistujícím sociálním dumpingu.
Katrin Saks
(ET) Pane předsedo, vážení kolegové. I já podporuji zásadu rovného zacházení a upřímně říkám, že často nemůžu pochopit, proč mám za práci v Parlamentu dostávat mnohem nižší plat než moji západní kolegové (desetkrát méně než Italové). Chápu však, že vyrovnání platů v Evropě si žádá čas.
Dnes zde cítím velké pokrytectví. Řada lidí se hlásí o slovo a hovoří jménem milionu vyslaných pracovníků a bojuje za jejich práva. Buďme však upřímní - většina řečníků nezastupuje tyto pracovníky, nýbrž chrání svůj trh práce. Velmi mne proto potěšilo, že pan komisař přislíbil zřízení výboru, který by tuto záležitost zkoumal. Tři diskutované věci zanechaly pocit velké nespravedlnosti. Bylo to však nezbytné s cílem podat zprávu o oblastech, kde dochází k vykořisťování, sociálnímu dumpingu a nejistotě. Naštěstí v těchto třech případech k ničemu takovému nedošlo.
Volný pohyb služeb se dotýká všech oblastí našeho zájmu. Tři týdny jsem čekala na instalatéra, který by přišel vyčistit ucpaný odpad v mém bruselském bytě. Můžu vám říci, že se mi v noci zdává o legendárním polském instalatérovi.
Vladimír Špidla
člen Komise. - (FR) Pane předsedající, dámy a pánové, děkuji vám za vaše příspěvky. Velmi rád jsem je vyslechl. Považuji dnešní rozpravu za velmi bohatou a živou. Povšiml jsem si i rozmanitosti vyjádřených názorů. Tyto rozdíly ve výkladu a stanoviscích mě vedly k tomu, abych tomuto tématu věnoval zvýšenou pozornost.
Rozprava rovněž odhalila nesmírnou složitost tohoto problému a z toho plynoucí problematické právní otázky. Tři rozsudky Soudního dvora jsou specifické. Nebylo by proto vhodné z nich vyvozovat obecné závěry. Především je věcí dotčených členských států, aby posoudily, co musí udělat, aby na vnitrostátní úrovni vyhověly rozsudkům Soudu. Rád bych vyzdvihl konstruktivní přístup Dánska a Švédska k dosažení souladu v této věci.
Dnes se však ukázalo, jak je k nalezení vhodné odpovědi na vzniklé problémy důležitá důkladná diskuse. To je právě jedna ze současných priorit Komise. Vlastně jsme se rozhodli v této diskusi pokračovat, neboť se připravujeme na novou sociální agendu. Tato agenda, která bude předložena shromáždění příští rok v červnu, bude samozřejmě zahrnovat výsledky rozsáhlých konzultací zahájených v souvislosti s novými sociálními jevy. Navazuje rovněž na sdělení Komise nazvané O možnostech, přístupu a solidaritě: směrem k nové sociální vizi pro 21. století v Evropě. Jedná se o významnou příležitost k podpoře nových řešení v reakci na problémy, které řeší evropské společnosti.
K těmto problémům patří samozřejmě demografické změny a zrychlující se tempo technického pokroku a rovněž sociální dopady globalizace. Různé formy mobility pracovníků a nárůst přistěhovalectví, který je nejspíše nevyhnutelný, představují nové výzvy, na něž je třeba reagovat. Toto jsou otázky, kterými se musíme zabývat, abychom zachovali a posílili náš evropský sociální model.
Jsem přesvědčen, že sociální agenda je tím správným prostředkem k předložení prvotní reakce týkající se problémů mobility a těmto problémům přizpůsobené, s cílem zajistit ochranu pracovníků. Rozprava, která se v Evropském parlamentu chystá v souvislosti se zprávou z vlastního podnětu, bude rovněž krokem správným směrem. Komise je taktéž připravena hrát v této věci aktivní úlohu a napomoci diskusi a hledání řešení.
Chci být vnímavý vůči realitě a stanovit přísné standardy, které odpovídají sociálním a hospodářským skutečnostem. Přál bych si, abychom postupovali konstruktivně a s jistotou. Složitost sociální reality ztěžuje případnou tvorbu řešení "na klíč". Je nezbytné, abychom diskusi o sociální agendě věnovali dostatek času. Pracovníkům ve Společenství se tak dostane lepší ochrany a globálního přístupu.
Předsedající
Řeč pana komisaře rozpravu končí.
Ačkoli to pro předsedajícího není obvyklé, musím říci, že diskusi uzavírám s notnou dávkou rozpaků, neboť jsem věnoval třicet let svého života boji za to, aby španělští pracovníci v Německu či Švédsku vydělávali stejně jako místní pracovníci, a dvacet let jsem bojoval za to, aby polští, rumunští a maročtí pracovníci vydělávali ve Španělsku stejně jako španělští pracovníci.
(Potlesk)
Písemná prohlášení (článek 142)
Pedro Guerreiro  
Nedávné rozsudky Soudního dvora ve švédské věci Laval-Vaxholm, finské věci Viking Line a nyní v německé věci Rüffert jednoduše slouží k jasnému stanovení reálných cílů a priorit této Evropské unie.
Abych byl konkrétnější - "nadřazenosti" zásady "svobody usazování", jak ji stanoví články 43 a 46 Smlouvy, která zakazuje jakékoli "omezování svobody usazování".
Soudní dvůr považuje za "omezování", a tudíž "nezákonný akt" podle práva Společenství, svobodu pracovníků a jejich zastupujících orgánů bránit svá práva a zájmy, především dodržování toho, co bylo dohodnuto při kolektivním vyjednávání.
Legitimizuje to sociální dumping a útočí na kolektivní vyjednávání v EU a podněcuje "soutěž" mezi pracovníky, což se v praxi projevuje uplatňováním nadřazenosti zásady "země původu", tedy nižšími platy a slabší ochranou práv pracovníků ve smluvních vztazích se zaměstnavateli.
Tyto rozsudky odkrývají třídní povahu EU a to, kdo má skutečný prospěch z jejích neoliberálních politik (a kdo tyto politiky řídí), a odstraňují všechny řeči o tolik proklamované sociální Evropě a ukazují, jak politiky EU urážejí těžce vydobytá práva pracovníků.
Mary Lou McDonald  
písemně. - Způsob, jakým jsou platné smlouvy používány k oslabení práv pracovníků, je skandální. Evropský soudní dvůr uvedl, že rozsudek ve věci Rüffert je v souladu s platnými smlouvami. Lisabonskou smlouvou se tato situace nezlepší.
Ochrana ohrožených pracovníků v celé Evropské unii měla být zajištěna při jednání o Smlouvě. Nic takového se však nestalo. Směr, který Smlouva Evropě udává, podstatně oslabuje evropský sociální model.
V Irsku víme od dob Irish Ferries i z dřívějška, že upřednostňování vnitřního trhu vedlo k situacím, kdy práva pracovníků byla oslabována.
Podporuji charakter požadavku EKOS, aby do Smlouvy byla začleněna doložka o sociálním pokroku. Domnívám se, že jedinou cestou k zajištění práv pracovníků do budoucna je, aby Smlouva byla odmítnuta a členské státy znovu zasedly k jednacímu stolu.
Nová Smlouva by mohla pevně zakotvit, aby základní práva, právo na stávku a právo pracovníků na kolektivní akci ke zlepšení jejich pracovních a životních podmínek překračující minimální standardy, byla nadřazena vnitřnímu trhu.
Esko Seppänen  
písemně. - (FI) Soudní dvůr Evropských společenství vynesl tři rozsudky v neprospěch odborového hnutí, a lze proto očekávat další soudní rozhodnutí v podobném duchu. Jde o věci Viking Line, Vaxholm (Laval) a Rüffert a ve všech třech Soud vyložil smlouvy pouze z jednoho hlediska - svobody hospodářské soutěže - nehledě na vůli Parlamentu. Návrh dodržet stejné podmínky jako v zemi původu v případě vyslaných pracovníků, jak to uvádí Bolkesteinova směrnice, byl zamítnut. Soud na sebe bohužel vynesením těchto tří jednotlivých rozsudků vzal úlohu zákonodárce a ignoroval výklad vůle skutečného zákonodárce, kterým je v tomto případě Evropský parlament. Komise by neměla hájit takové porušení pravomocí ze strany uvedené instituce.
