EU:s förhållningssätt gentemot Iran (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är ett betänkande av Bastiaan Belder, för utskottet för utrikesfrågor, om EU:s förhållningssätt gentemot Iran.
Bastiaan Belder
Herr talman! Jag vill börja med att tacka skuggföredragandena, som jag hade ett mycket givande samarbete med under utarbetandet av detta betänkande. Vi kan vara stolta över resultatet. Betänkandet antogs i omröstningen i utskottet för utrikesfrågor med en överväldigande majoritet på 62 röster för och endast 3 röster emot. Det är också mycket viktigt att vi i denna centrala fråga för ut samma budskap, inte bara i parlamentet, utan i EU-institutionerna i stort.
Jag är mycket nöjd med att vi genom denna resolution uttrycker vårt stöd och vår solidaritet med de miljoner demonstranter som har gått ut på gatorna sedan det omstridda presidentvalet 2009. Oppositionskrafterna i Iran är i trängande behov av vårt stöd och vår solidaritet när de nu ser hur regimer faller och presidenter avgår på andra håll i Mellanöstern. Den gröna rörelsen måste känna att de har vårt stöd, eftersom oppositionen återigen överväger alternativen för att kunna organisera berättigade protester mot de iranska myndigheterna, vilket de gör med risk för livet. Att risken är verklig framgår inte bara av anhållandena av oppositionsledarna Mir Hossein Mousavi och Mehdi Karroubi, utan även av de vilda och okontrollerade uppmaningarna från en avsevärd del av det iranska parlamentet Majlis om att de ska dömas till döden.
I resolutionen uppmanar Europaparlamentet de iranska myndigheterna att fullt ut och villkorslöst samarbeta med Internationella atomenergiorganet (IAEA), som har sitt säte i Wien. Det är just Teherans bristande samarbetsvilja som gör att Irans kärnenergiprogram är misstänkt. Hela världssamfundets oro är mer än berättigad. Eftersom det är på det viset är det enligt min åsikt oförståeligt att sända ett budskap till ett sådant land om att det har rätt att anrika uran. Hur sant det än är, är det inte en sådan signal som Europaparlamentet bör sända vid denna kritiska tidpunkt. Jag uppmanar därför mina kolleger att stödja mina förslag om att stryka dessa stycken från vår resolution. Resolutionen berör också Irans roll i regionen. Efter de dokument som har läckts ut via Wikileaks om regionens syn på Iran, är det bra att Europaparlamentet sänder ett tydligt budskap till Teheran om att man omedelbart måste upphöra med sitt destabiliserande inflytande. Jag ber därför alla att stödja de ändringsförslag som jag har lagt fram om Irans roll i grannlandet Irak och om att punkt 53 ska strykas från resolutionen. Enligt min åsikt räcker det att Europaparlamentet i punkt 55 förklarar att det stöder tanken att EU och Iran bör ha ett stabilt Afghanistan som målsättning.
Eftersom min talartid snart är slut vill jag gärna göra en sista kommentar. Jag är inte överkänslig av mig, och det är just därför jag vill kommentera Iran och landets officiella företrädare i Bryssel och medlemstaternas huvudstäder. Jag har haft tillfälle att läsa korrespondens från Iran till mina kolleger från olika källor. Tonen och innehållet i korrespondensen är minst sagt märklig. Det här betänkandet - jag nämnde det redan tidigare - antogs av en överväldigande majoritet i utskottet för utrikesfrågor, som jag sitter med i. Därför får resolutionen inte ses som mitt privata projekt, utan ska betraktas som en gemensam ståndpunkt från hela Europaparlamentet. Det är alltså inte sant att min bakgrund som ordförande för parlamentets första delegation har angett den kritiska tonen i resolutionen. Tvärtom, i det avseendet måste Iran ställas till svars för sitt agerande. Ingen i Europaparlamentet - och jag är tacksam för det - godtar varken president Mahmoud Ahmadinejads antisemitiska retorik eller förnekandet av förintelsen, även om jag måste säga att den antisemitismen tyvärr inte är begränsad till regimens inre kretsar.
Catherine Ashton
vice ordförande för kommissionen/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman! Vi har i dag tillfälle att diskutera EU:s förhållningssätt gentemot Iran, som är ämnet för det initiativbetänkande som Bastiaan Belder är föredragande för.
Bastiaan Belder tar upp en rad frågor i sitt betänkande, och betänkandet avspeglar synpunkterna från många intressen, men jag kommer att koncentrera mig på två frågor, kärnenergiprogrammet och den människorättsliga situationen i Iran, som båda behandlas utförligt i betänkandet.
Som ledamöterna vet förblir Irans kärnenergiprogram en källa till allvarlig oro från EU:s och hela världssamfundets sida. Både FN:s säkerhetsråd och styrelsen i Internationella atomenergiorganet i Wien har antagit en rad resolutioner där man kräver att Iran ska vidta nödvändiga åtgärder för att visa att landets program endast har fredliga syften. Tyvärr bekräftade IAEA:s senaste rapport som utfärdades den 25 februari att Iran inte har uppfyllt sina internationella skyldigheter.
I EU förblir vi fast beslutna att arbeta för en diplomatisk lösning enligt vår tvåspårsstrategi, genom att kombinera påtryckningar med dialog. Målet är fortfarande att engagera Iran i en gradvis process för att bygga upp förtroendet, så att vi kan föra meningsfulla diskussioner om kärnenergiprogrammet.
Vid det andra mötet i E3+3 som jag ledde - Kina, Frankrike, Tyskland, Ryssland, Storbritannien och Förenta staterna - i Istanbul lade jag fram våra konkreta förslag om förtroendeskapande åtgärder för Iran, inklusive ett uppdaterat bränsleförsörjningsprogram för forskningsreaktorn i Teheran samt andra insynsskapande åtgärder.
Ledamöterna är medvetna om att dessa förslag skulle ge omedelbara fördelar för båda sidor och att de kan bana väg för en process för att lösa problemen och gradvis bygga upp ett ömsesidigt förtroende. Och förtroendeskapande är just syftet med våra insatser.
Irans svar var en besvikelse. Landet var inte redo att diskutera våra förslag om vi inte först erkände Irans ”rätt att anrika uran”. Man ville att samtliga sanktioner skulle hävas.
Jag har förståelse för att Iran vill att alla sanktioner ska hävas. Vi vill alla att våra diskussioner ska kunna slutföras med lyckat resultat, vilket enligt säkerhetsrådets resolutioner innebär att sanktionerna tas bort. Upphävandet av sanktionerna skulle ske parallellt med ett gradvis uppbyggande av förtroende. Det var den vägen vi försökte gå.
När det gäller ”rätten att anrika” avvägs rättigheterna och skyldigheterna på det här området noggrant i icke-spridningsfördraget. Jag ser inte någon mening med att skriva om det eller tolka det på ett selektivt sätt. Det första steget för Iran är att landet fullständigt uppfyller sina skyldigheter.
Vi kommer att fortsätta våra insatser att försöka engagera Iran, men samtidigt kommer vi även att skärpa påtryckningarna, först och främst genom att stärka genomförandet av de befintliga sanktionerna.
Sedan sist har jag haft ett möte med Irans nye utrikesminister Ali Akbar Salehi i Genève, då jag fick tillfälle att förklara de ansträngningar vi har lagt ned på förhandlingarna med Iran och vår starka önskan om ett svar, för allas säkerhet. Jag har också skrivit till Irans chefsförhandlare Said Jalili för att upprepa vårt erbjudande och be honom svara. Said Salehi informerade mig om att de överväger sitt svar, och jag uppmanade dem att vara positiva.
Precis som parlamentet delar jag samma åsikter som så många hyser om de mänskliga rättigheterna i Iran. Det fortsatta och systematiska förtrycket, arresteringarna och trakasserierna mot advokater, journalister och andra som utövar sina rättigheter är fullständigt oacceptabelt.
En del av dem som dömts har fått mycket långa fängelsestraff och arbets- och reseförbud i upp till 20 år. När det iranska folket ville demonstrera fredligt den 14 februari för att stödja situationen i Egypten och Tunisien, förbjöds demonstrationerna. Precis som Bastiaan Belder har sagt hölls Mir Hossein Mousavi och Mehdi Karroubi, de två oppositionsledare som hade uttryckt sitt stöd för demonstrationerna, i husarrest och häktades därefter enligt uppgift.
Jag har läst uttalandet från gruppen Progressiva förbundet av socialdemokrater och demokrater i Europaparlamentet från den 1 mars, och jag stöder det helhjärtat. Jag är fortfarande mycket oroad över hur Mir Hossein Mousavi och Mehdi Karroubi behandlas, och jag utfärdade ett uttalande den 4 mars om den saken. Trots våra försök att säkra verifierbar information är det fortfarande oklart om de sitter kvar i husarrest eller om de har fängslats på annat sätt. Jag uppmanar Irans myndigheter att åtminstone ge dem den rörelsefrihet som de har rätt till.
Betänkandet betonar också allvaret i det ökande antalet avrättningar i Iran. Den information vi förfogar över tyder på att cirka 100 avrättningar kan ha verkställts sedan början av året. Enligt vår mångåriga och fasta ståndpunkt om förbud mot dödsstraff har jag framfört en uppmaning om att alla väntande verkställanden av dödsstraff ska stoppas. Jag vill att dödsstraffet avskaffas, vilken form det än har. Stening och offentlig hängning är barbariskt.
Det är viktigt att vi tänker på att internationella insatser både kan och gör skillnad. Jag såg det i Sakineh Ashtianis fall. Hennes avrättning har - åtminstone tillfälligt - skjutits upp, men precis som ni påpekar i betänkandet avrättades den nederländsk-iranska medborgaren Zahra Bahram i Iran den 29 januari utan förvarning. Både avrättningen och den process som föregick den var chockerande. Jag har klargjort detta offentligt genom att ge uttryck för min bestörtning över den bristande öppenheten i fallet och att de nederländska myndigheternas konsulära tjänster inte fick träffa henne.
Jag vill gärna avsluta mitt anförande med att nämna att mina avdelningar, tillsammans med medlemsstaterna, diskuterar hur vi kan agera mer aktivt i människorättsfrågorna i Iran, genom att använda offentliga och privata budskap, arbeta bilateralt och via multilaterala organisationer, arbeta med medlemstaterna och internationella parter, allt med ett enda syfte: att se till att det iranska folkets grundläggande rättigheter respekteras, som andra folks rättigheter.
Jag ser fram emot debatten.
Michael Gahler
Herr talman, fru Ashton! Jag vill börja med att tacka vår föredragande Bastiaan Belder för hans allsidiga betänkande. När det nu läggs fram till omröstning kommer det att antas med bred majoritet här i plenum. Det är ytterst viktigt att regimen i Teheran inte lyckas bryta en bred gemensam front även här i parlamentet. När det gäller den iranska regeringens ambitioner på kärnenergiområdet står världssamfundet samlat i FN. Ingen i världen vill ha en iransk kärnvapenbomb. Vi vill alla ha ett fullständigt och öppet samarbete med Internationella atomenergiorganet. Vi har kommit med omfattande erbjudanden. Tyvärr har de inte bemötts med ett positivt svar.
Här i parlamentet är alla inte överens om hur långt vi bör gå i våra internationella krav på sanktioner. Jag hoppas dock att vi med en allmän överblick av situationen kan enas om en gemensam väg framåt.
Den andra aspekt som oroar oss är Irans roll i regionen. Irans inställning gentemot Israel är fortfarande fullständigt oacceptabel. Landets stöd till organisationer som destabiliserar regionen kan inte heller tolereras. Stora delar av regionen fruktar Irans politik. Den interna politiska situationen är dramatisk i fråga om mänskliga rättigheter och demokrati. Därför hyser jag en önskan att detta framstående kulturella folk kommer att göra sig av med sina ledare, snarare förr än senare.
Jag är helt säker på att vi inte kommer att få se ett andra Iran i Egypten, utan snarare ett andra Egypten i Iran. Därefter måste det bli slut på utnyttjandet av religion för mycket sekulära ändamål. Efter det får man hoppas på att det blir ett slut på dödstraffet i allmänhet och dödsstraff mot minderåriga och minoriteter i synnerhet. Sedan får vi hoppas att det blir ett slut på förföljelserna mot dissidenter, inte bara Mir Hossein Mousavi och Mehdi Karroubi, och att det blir pressfrihet och att vägen öppnas för fria val för ett bättre Iran.
På vägen mot dessa mål måste vi bland annat tillämpa vårt europeiska instrument för demokrati och mänskliga rättigheter, så att vi kan stödja de aktiva aktörerna i civilsamhället. De riktade sanktionerna mot regimföreträdare måste också utökas. Mot bakgrund av händelserna i Nordafrika bör vi arbeta för att även ge iranierna mod att kämpa för en bättre framtid.
María Muñiz De Urquiza
Herr talman, fru Ashton! Jag är mycket glad över den vice ordföranden/den höga representantens dubbla inställning att diskutera mänskliga rättigheter och kärnenergifrågan på praktiskt taget jämlika villkor eftersom Iran är ett motsägelsefullt exempel för världen och för sina grannländer, som är engagerade i demokratiska reformprocesser och vägleds av folkens berättigade demokratiska förhoppningar, och i Iran ser exakt vad de själva inte vill ha, och det är vad vi påtalar i betänkandet som förhoppningsvis kommer att antas i morgon.
För det första är Iran en teknokratisk regim som underkuvar sitt folk och kränker de mänskliga rättigheterna genom att tillämpa dödsstraffet - och här vill jag särskilt nämna fallet med Zahra Bahrami - genom att beröva kvinnorna alla rättigheter, genom att förfölja homosexuella och genom att slå ned oliktänkande.
Landet är också ett motsägelsefullt exempel när det gäller politiska friheter. Undertryckandet av demonstranter, som pågår i detta nu och som har pågått sedan 2009, är fullständigt oacceptabelt, precis som interneringen av ledarna för den demokratiska oppositionen. För min grupp kräver jag ett omedelbart frigivande av oppositionsledarna Mir Hossein Mousavi och Mehdi Karroubi och deras fruar och av dem som har fängslats för att de fredligt har utövat sin yttrandefrihet, föreningsfrihet och mötesfrihet.
Iran är också ett motsägelsefullt exempel när det gäller förhandlingarna med världssamfundet om kärnenergifrågan.
En ansvarsfull inställning från Irans sida i det här fallet, precis som på människorättsområdet, en ändrad inriktning i regionen med avseende på Hamas och Hizbollah och en ändrad retorik gentemot Israel skulle göra Iran till en viktig partner och aktör i stabiliseringen av regionen, vilket är ett annat krav från oss i betänkandet.
Catherine Ashton, det är viktigt att öppna en EU-delegation i Teheran, inte bara så att vi kan föra en politisk dialog med den iranska regimen, utan även med tanke på civilsamhället.
Avslutningsvis vill jag tacka Bastiaan Belder för hans arbete tillsammans med skuggföredragandena, vilket har lett till att vi har fått en lämplig avvägning i betänkandet så att det är godtagbart för hela parlamentet.
Marietje Schaake
för ALDE-gruppen. - (EN) Herr talman! Är Mahmoud Ahmadinejad bättre än Moammar Khadaffi? Medan världssamfundets uppmärksamhet med rätta fokuseras på Libyen och man försöker få slut på det våld som Khadaffi och hans kumpaner utsätter sitt folk för, får vi inte glömma Iran på våra politiska dagordningar. En massaker sker även i Iran, men den sker i ultrarapid. En avrättning var åttonde timme sedan början på året, och systematiskt förtryck, tortyr, våldtäkt och censur har pågått hejdlöst under Islamiska republiken och i synnerhet sedan valet 2009.
Ahmadinejad är inte bättre än Khadaffi, och vi måste åberopa lika hårda åtgärder för att skydda de mänskliga rättigheterna i Iran. En del kan hävda att vi har sanktionerna, men de inriktas enbart på kärnenergifrågan och ger inte de önskvärda resultaten. Detta riskerar faktiskt att bli ett nollsummespel för de mänskliga rättigheterna, samtidigt som straffriheten fortsätter.
Fru vice ordförande/höga representant! I betänkandet ger Europaparlamentet dig mandat att införa sanktioner mot enskilda personer som är ansvariga för de grova människorättskränkningar som vi åser, och vi har framfört den rekommendationen tidigare. En lista med 80 namn har läckt ut och har tillskrivits ditt kontor. Jag vill fråga om vi ska uppfatta det som ett tecken på att du tänker gå vidare med den här viktiga åtgärden.
Vi behöver även förse folket med teknik så att de kan kommunicera fritt och få tillgång till information, och EU måste vara en tillflyktsort för fritänkare. Catherine Ashton, se till att EU leder insatserna för att ställa de personer till svars som våldtar kvinnor före avrättningen så att de absolut inte har någon chans att komma till himlen som oskulder, män som skjuter obeväpnade ungdomar från hustak när de går på gatan, och domare som dömer människorättsadvokater för att ha försvarat ungdomar och kvinnor. Vi måste ställa detta system till svars, som faktiskt fängslar sina oppositionsledare.
När Libyen diskuteras på fredag, använd då drivkraften för att införa liknande åtgärder mot dem som har makten i Iran så att även de iranska medborgarna får rättvisa, som 2009 startade de massiva ungdomsuppror som nu inspirerar en hel generation i Mellanöstern och Nordafrika.
Barbara Lochbihler
Herr talman! Alla grupper har arbetat intensivt tillsammans med detta betänkande, som utgör en mycket bra grund som EU kan bygga sin politik gentemot Iran på. De olika frågor där vi är oeniga med den iranska regeringen behandlas som en samlad utmaning: kärnenergiprogrammet och Irans förbindelser med sina grannar, den katastrofala människorättssituationen i landet och det svåra ekonomiska läget. Arbetslösheten har ökat till enorma proportioner; en av fyra iranier lever under fattigdomsgränsen.
Catherine Ashton, du måste nu dra vissa slutsatser av betänkandet. Vi européer får inte stå overksamma medan regimkritiker, fackföreningsmedlemmar, kvinnokämpar och människor med en annan tro fängslas, torteras och mördas. Vi måste helt enkelt anstränga oss hårdare än tidigare och utöva påtryckningar mot de ansvariga för människorättskränkningarna, genom riktade sanktioner, till exempel inreseförbud eller frysning av bankkonton.
Europeiska utrikestjänsten måste också undersöka vilka ekonomiska sanktioner som faktiskt är effektiva och vilka som bara drabbar det iranska folket. En fullständig isoleringspolitik leder bara in oss i en återvändsgränd och vinner inte gehör bland många iranier.
Med detta betänkande klargör parlamentet utom alla tvivel att demokratiska förändringar inte kan framkallas med externa militära medel. Vi måste hålla oss till en tvåspårsstrategi, där vi försöker föra en dialog samtidigt som vi otvetydigt kräver respekt för de universella rättigheterna och att landet uppfyller de internationella fördragen. Det är i det sammanhanget som vi måste se kravet att öppna en EU-delegation i Teheran nu när Europeiska utrikestjänsten har tagit över ansvaret för att företräda EU i tredjeländer från de roterande EU-ordförandeskapen.
Charles Tannock
för ECR-gruppen. - (EN) Herr talman, fru vice ordförande/höga representant! För mig utgör Iran det allvarligaste hotet mot den globala säkerheten. President Mahmoud Ahmadinejad är fast besluten att beväpna sitt land med kärnvapen, och utsikterna till ett kärnvapenbeväpnat Iran är alldeles för skrämmande att tänka på ens och utgör dessutom ett existentiellt hot mot Israel. Därför måste vi överväga alla alternativ, inklusive militära, för att förhindra detta.
Iran har lurat och hindrat världssamfundet gång efter gång. EU har tyvärr tidvis låtit sig manipuleras av Ahmadinejad.
Rådet kritiserar regelbundet den barbariska teokratiska regimen i Teheran, men enskilda medlemsstater har ibland intagit en mindre fast ståndpunkt. Det är faktiskt bara några månader sedan EU-ledare samtyckte till att förbjuda exportkreditgarantier till Iran. Fram till dess utgjorde dessa garantier en viktig ekonomisk livlina för regimen, som desperat försöker vinna någon form av legitimitet, inte minst till följd av Ahmadinejads förakt för de mänskliga rättigheterna, vilket framgår av de regelbundna avrättningarna av homosexuella, politiskt oliktänkande och minderåriga.
(Talmannen bad talaren att tala långsammare så att tolkarna skulle hinna med.)
Sabine Lösing
Herr talman! Belderbetänkandet har avsevärt förbättrats genom ändringsförslagen, och min grupp kan hålla med om många av inläggen. Det som sagts är helt riktigt, men betänkandet utgör tyvärr främst en beskrivning av situationen, och den djupare filosofin för ett realistiskt framtidsperspektiv har inte utvecklats.
Människorättssituationen i Iran är oacceptabel. Sanktioner kommer dock inte att leda till en varaktig förbättring av situationen. För att främja demokratisering i Iran måste vi göra allt som står i vår makt för att göra den internationella situationen mindre spänd. Förvärrade internationella förbindelser medför risken att ytterligare antidemokratiska åtgärder kommer att vidtas inom landet, vilket kommer att försvaga oppositionen. En avspänningspolitik måste även innebära att det blir slut på alla former av hotfullt agerande. Förhandlingar och internationella förbindelser kan bara lyckas om diplomatiskt erkännande av alla partner är en självklarhet. Det är enda sättet att nå meningsfulla kompromisser i tvisten om kärnenergiprogrammet.
Jag har redogjort för våra tankar kring en noggrant inriktad Iranstrategi i ett alternativt resolutionsförslag, och av de skäl som jag har angett kommer jag att kräva att Belderbetänkandet förkastas.
Fiorello Provera
för EFD-gruppen. - (IT) Herr talman, mina damer och herrar! Inledningsvis vill jag gratulera Bastiaan Belder till ett utmärkt arbete.
Medan världen följer revolten i arabvärlden fortsätter Iran att förtrycka oliktänkande. Arresteringarna av de två oppositionsledarna Mir Hossein Mousavi och Mehdi Karroubi är det tydligaste beviset på detta. Väst vidtog åtgärder mot Moammar Khadaffi men fortsätter att vackla när det gäller Iran, kanske för att Khadaffi redan har fallit medan Mahmoud Ahmadinejad sitter kvar än så länge.
Det största upproret sedan revolten efter valet 2009 är för närvarande på väg i Iran. Vad väntar vi på för att frysa alla Ahmadinejads tillgångar, de företag som kontrolleras av revolutionsgardet och alla regimanhängare som är involverade i förtrycket? Vad väntar vi på för att införa resebegränsningar för dessa regimmedlemmar?
Andreas Mölzer
(DE) Herr talman! Alla vet att det är tveksamt om det iranska kärnenergiprogrammet verkligen är avsett för fredliga syften. Därför är Irans samarbete med Internationella atomenergiorganet särskilt viktigt. Det är faktiskt avgörande för att bekräfta för världssamfundet att Iran använder kärnenergi för fredliga syften.
När det gäller Mellanösternpolitiken är det upp till Mahmoud Ahmadinejad att slutligen klargöra att Iran inte utgör ett hot mot Israel och även att landet erkänner Israels rätt att existera inom de gränser som erkänns i internationell rätt. Nedrustning och inrättandet av en kärnvapenfri zon bör enligt min åsikt vara ett centralt mål för EU:s Mellanösternpolitik så att fred och säkerhet kan garanteras i regionen.
Iran är självklart en viktig aktör i Mellanöstern. Med tanke på detta gläder det mig läsa i Bastiaan Belders ytterst grundliga betänkande att det sker ett konstruktivt samarbete med EU i Afghanistanfrågan i syfte att öka säkerheten och stabiliteten i regionen. Det är det enda sättet för oss att undanröja grogrunden för radikal Islam eller islamistisk fundamentalism som sticker fram sitt fula tryne allt oftare även i Europa.
Ria Oomen-Ruijten
(NL) Herr talman, fru Ashton, mina damer och herrar! För två år sedan, med andra ord före demonstrationerna i Tunisien, Egypten och Libyen, gick folket i Teheran ut på gatorna. Genom att göra det riskerade de livet. De gick ut på gatorna eftersom de ville ha mer demokrati. De ville också protestera mot den bristfälliga regimens intolerans och förtryck. Därför gläder det mig att tyngdpunkten ligger på mänskliga rättigheter i det här betänkandet, och jag gratulerar Bastiaan Belder till detta. Den lärdom vi måste dra är att vi måste göra allt som står i vår makt för att hjälpa oppositionen och alla som har demonstrerat. Vi måste sträcka ut en hjälpande hand till dem och stå på deras sida mot regimen.
Varför måste vi göra detta? Vi måste göra det för att regimen har pengarna och oljan och de som förtrycks bara kommer att kunna åstadkomma något om också vi gör en insats. Jag anser att det är mycket bra att vi talar klarspråk om den här frågan i punkt 32 i Bastiaan Belders betänkande. Med tanke på detta förtryck vill jag också be talmannen att tala om vad vi gör när det gäller oppositionsledaren Mir Hossein Mousavi. Uppmärksammar vi fortfarande Mehdi Karroubis öde? Vilka specifika alternativ har vi i EU att ge mer stöd?
Ett ytterligare bevis på dynamiken i det iranska samhället kan ses i kampanjen för en miljon underskrifter, en kampanj som leds av kvinnor som har samlat in en miljon underskrifter mot diskriminerande lagstiftning. Jag vill uppriktigt hylla dessa modiga kvinnor. Jag vill fråga Catherine Ashton om hon kan erbjuda konsulärt stöd, eftersom det inte alltid erbjuds.
Marita Ulvskog
Herr talman! Kränkningarna av de mänskliga rättigheterna i Iran är omfattande och tycks dessutom öka. Det har skett en klar försämring på de flesta områden, särskilt när det gäller yttrandefriheten. Det förekommer hot om verkställande av en rad uppmärksammade dödsstraff, förföljelser av intellektuella, studenter och oliktänkande, tortyr, fortsatt diskriminering av kvinnor och av etniska och religiösa minoriteter. Listan kan göras mycket lång.
Detta är något som var obehagligt tydligt redan vid valet 2009 och som fortsätter att vara obehagligt tydligt. Alla vi som vid olika tillfällen möter officiella representanter för Iran möts också av mer hårdhet och mer oförsonlighet. Mot den bakgrunden vill jag gärna säga att jag tycker att de prioriteringar som Catherine Ashton har redogjort för - alltså mänskliga rättigheter, starka befintliga sanktioner och kärnenergiprogrammet - är riktiga och tydliga prioriteringar.
Men skärpan i EU:s reaktioner i förhållande till Iran måste bli hårdare och tydligare. Det behövs mer oförsonlighet också från vår sida när det gäller brott mot mänskliga rättigheter. Det kommer en tid när en verserad samtalston faktiskt innebär ett svek och jag tror att vi befinner oss där idag i förhållande till Iran.
Marit Paulsen
Herr talman! Jag vill tacka Bastiaan Belder för ett mycket bra betänkande. Jag är medlem i delegationen för Iran och jag får brev från den iranska regimen där de tilltalar mig i Guds namn, vilket jag tycker är extremt obehagligt. Under denna täckmantel lyckas man skapa vad som vi i Belders betänkande tydligt kan utläsa som ett helvete på jorden. Det är osannolikt och fantastiskt.
Nu har jag en liten idé och en dröm som jag vill framföra till Catherine Ashton i detta sammanhang: Skulle ni när vi bygger ett stort nytt hus för utrikestjänsten möjligtvis ha plats för ett litet kontor med en liten grupp människor som samlar in information om vilka människor som är torterare, som är bödlar och som är domare i dessa groteska samhällen som vi har runt omkring oss, så att de vet att vi följer deras beteende in i detalj?
Ryszard Czarnecki
(PL) Herr talman, fru Ashton! Jag vill tacka Bastiaan Belder för ett bra betänkande. Jag har fått intrycket av att EU tillämpar dubbla måttstockar, eftersom vi mycket allvarligt kritiserar regimer just när de börjar falla samman. Libyen är ett exempel på detta. Samtidigt förblir vi tysta, alltför ofta även vägledda av en rad olika skäl - inklusive vissa länders ekonomiska intressen - när det gäller de regimer som det går bra för. Det går bra för den iranska regimen, och betänkandets kritik mot landet är fullständigt berättigad. Det som har pågått i åratal i Iran är fullständigt oacceptabelt. Europaparlamentet måste ta upp detta. Vi måste säga vad vi tycker om dödsstraffet, om tortyr och om det faktum att de förhoppningar - låt oss minnas det - som förknippades med den iranske shahen Reza Shah Pahlavis fall fullständigt har grusats. Nu är det tvärtom ännu värre.
Barry Madlener
(NL) Herr talman! Jag vill börja med att tacka Bastiaan Belder för hans utomordentliga betänkande. Han har skrivit ett mycket vasst betänkande som intar en stenhård linje mot Iran. Det är rätt förhållningssätt. Diktatorn Mahmoud Ahmadinejad bara fortsätter att döda sina egna medborgare, medan politiska motståndare torteras. Ryktena säger att den nederländska medborgaren Zahra Bahrami också torterats, och jag har krävt att detta ska undersökas.
Jag vill uppmana socialdemokraterna på vänsterkanten och den förfärliga gruppen De gröna/Europeiska fria alliansen att inte urvattna betänkandet med alla möjliga olika ändringsförslag. Den brottsliga Ahmadinejadregimen fortsätter att hota Israel och försöker utöva inflytande i Egypten. Helst skulle Iran vilja se tillkomsten av en islamisk republik, inklusive politiska ayatollor, sharialag, stening av kvinnor och hängning av homosexuella. Ja, för många muslimer är detta vad ren islam står för. Iranska krigsskepp har till och med seglat genom Suezkanalen, en rent provokativ gest mot väst och Israel. Detta är min sista punkt.
Vytautas Landsbergis
(LT) Herr talman! EU:s förbindelser med Iran är mycket kluvna. Vi låter oss manipuleras. Vi talar om demokrati, om demokratiklausulen, men vi känner en svag lukt av olja och gas. Om vi inte menar allvar med demokratimålet är det bara att låta det trampas ned tillsammans med de mänskliga rättigheterna. För några år sedan förvånades jag över offentliga uppgifter om de kraftfulla byggmaskiner som EU-företag förser Teheran med. Detta innefattade djupborrningsutrustning för att bygga underjordiska anläggningar, där kärnvapen sannolikt produceras. Teheran har redan raketer vars räckvidd når nästan hela Europa, så varför inte hjälpa dem att producera det vi alltid velat ha i julklapp? Europeiska grävmaskiner gräver ett hål, både för den iranska nationen, om Israel inte lyckas behärska sig inför risken för en andra utvandring, och för Europa och hela världen. Det verkar dock inte som om EU är redo för en utmaning av den här omfattningen, särskilt inte med tanke på kärnvapenstaten Irans ledarskap i Mellanöstern och Nordafrika. Bedömer någon de aktuella händelserna ur den synvinkeln?
Annan anmärkningsvärd utrustning som levererats är kraftfulla tyska och nederländska byggkranar, som Teheran använder för offentliga avrättningar av så kallade brottslingar och regimmotståndare. Det sägs att hängning med dessa europeiska byggkranar är särskilt grym och att dödskampen pågår en lång stund. I dag fortsätter avrättningarna av syndare, och det gör leveranserna från Europa också.
Förhoppningsvis kommer de iranska myndigheterna inte att beställa Mistralhangarfartyg i Saint-Nazaire, men man kommer att kunna köpa dem lite senare i Ryssland, byggda på fransk licens. Det kommer definitivt att finnas behov av Mistralfartyg, så att länderna i Persiska golfen känner att de har pistolen mot huvudet. Känslorna bland små länder kring Östersjön och Svarta havet är det ingen som bryr sig om, men Persiska golfen ligger nära Europas buk. Jag tycker att vi bör tänka på det.
Zoran Thaler
(SL) Herr talman, mina damer och herrar! Situationen i Iran är en stor tragedi. Trettio år efter revolutionen mot shahens diktatur uppstår en enda fråga: kan Iran betraktas som ett civiliserat land över huvud taget? Den iranska regimens grymhet avspeglas i många olika former av förtryck och i dess anakronismer. Kvinnor, dissidenter, alla oliktänkande, ungdomar, homosexuella och så vidare förtrycks.
Vad kan vi göra åt detta? Å ena sidan behöver EU en politik gentemot Iran och vi måste införa sanktioner som skadar regimens främsta företrädare. Vi måste förhindra dem från att resa och göra affärer, och det gäller också revolutionsgardet. Å andra sidan måste vi hjälpa de unga och dem som kämpar för mänskliga rättigheter och demokratiska förändringar.
Att garantera fri tillgång till information, frihet för press, tv, radio och särskilt internet, är nyckeln. Facebook, Twitter och YouTube är de starkaste vapnen för dem som förnedras och kränks, och de är många i Iran. Vi har ett ansvar att skydda dessa människor.
Norica Nicolai
(RO) Herr talman! Irans regim kom till makten 2005 med hjälp av en kampanj för nationalism och rättvisa. Även den här gången har vi misslyckats med att förvandla Iran till en demokratisk regim. Allt vi har kunnat göra är att åse utvecklingen av det enda land som främjar en despotisk regim i stor skala, värdig den mörka Medeltiden. Jag anser att Iran håller på att bli en av de brännande frågorna i vår utrikespolitik, eftersom vi riskerar att bortse från det enorma inflytande landet har i Nordafrika genom finansiering av terrorliknande rörelser, det vill säga Hamas och Hizbollah.
Om inte EU gör en grundlig bedömning av Irans inflytande i regionen riskerar vi att bristen på demokrati i Iran blir konstant. Ännu värre, även inom EU står vi inför en allvarlig svaghet och risken för att vår säkerhet ska hotas. Jag anser att det är hög tid att vi väljer andra lösningar än den traditionella princip som uppmuntrades av Charles Maurice de Talleyrand, det vill säga att först fjäska och sedan fatta ett tydligt och fast beslut.
Peter van Dalen
(NL) Herr talman! Bastiaan Belders betänkande är mycket bra, eftersom det är både realistiskt och praktiskt inriktat. För min del kunde det dock ha varit mycket mer kritiskt mot den förkastliga Ahmadinejadregimen. Denna skurk förnekar förintelsen och vill inget hellre än att driva ut Israel i havet utan att förlora någon tid. Kristna har bokstavligen inget liv under Ahmadinejad. Dessutom förtrycker han sitt eget folk på ett fruktansvärt sätt. Aldrig har så många avrättats som under det senaste året. EU måste därför fortsätta att stödja oppositionskrafterna, med inriktning på demokrati och mänskliga rättigheter. Ahmadinejadregimen kan inte angripas för hårt. Jag tänker på sanktioner och riktade åtgärder mot det iranska kärnenergiprogrammet, vilket skedde med Stuxnetviruset. Jag ser fram emot den dag då den här regimen faller. Det kommer inte att vara en dag för tidigt!
Nicole Sinclaire
(EN) Herr talman! Människorättsaktivister i Iran utsätts för dödshot, trakasserier, godtyckliga gripanden, rättsliga trakasserier, stigmatisering, våldshandlingar, misshandel, tortyr och mord. Kvinnliga människorättsaktivister är särskilt utsatta för risker i Iran. Yttrandefriheten, föreningsfriheten och mötesfriheten är kraftigt begränsade i Iran och ofta förknippade med stränga straff.
Även dödsstraffet används godtyckligt, särskilt mot minderåriga. Vad jag finner riktigt oroväckande är emellertid hur EU faktiskt bemöter Iran. Än en gång verkar vår höga representant tala mycket men göra ytterst lite. Jag har ofta bjudit in henne till underutskottet för mänskliga rättigheter så att hon faktiskt kan bli utfrågad om sin verksamhet på området för mänskliga rättigheter, och denna inbjudan upprepar jag i dag.
Hon har berättat för oss i dag hur viktiga mänskliga rättigheter är för henne, men när har hon någonsin kommit till underutskottet för mänskliga rättigheter? Hon är villig att sända sina underlydande, men hon är inte villig att medverka vid en demokratisk utfrågning från parlamentet. Hon lyssnar på våra anföranden, svarar med något osammanhängande uttalande som utarbetats i förväg, och går sedan hem. Jag vill tala om för Catherine Ashton att ett sådant beteende inte är demokratiskt.
(Talaren godtog att besvara en fråga (blått kort) i enlighet med artikel 149.8 i arbetsordningen.)
Richard Howitt
(EN) Herr talman! Jag tänker inte ta lång tid på mig. Jag vill bara ställa följande fråga till Nicole Sinclaire: När den höga representanten kommer till ett särskilt plenarsammanträde för att diskutera det årliga betänkandet om de mänskliga rättigheterna och bli utfrågad av ledamöter från hela parlamentet, anser du inte att det är ett mer tillfredsställande sätt att ställa den höga representanten till svars i frågor om mänskliga rättigheter än att uppmana henne att närvara i ett av parlamentets underutskott, även om det är ett underutskott som ligger mig varmt om hjärtat?
Nicole Sinclaire
(EN) Herr talman! Med all respekt för min kollega svarar jag att detta faktiskt inte är tillfredsställande. Som han vet - eller som han åtminstone skulle veta om han tillbringade lika mycket tid i underutskottet för mänskliga rättigheter som jag gör - är det i utskotten vi faktiskt får chansen att yttra oss mer än en gång och i mer än en minut, och sedan får vi faktiskt ett direkt svar.
Jag har tagit upp många frågor om mänskliga rättigheter och jag har ännu inte fått ett enda svar från Catherine Ashton - inte ett enda svar. Hur kommer detta sig? Jag vidhåller att detta handlar om demokrati. Jag företräder fem miljoner personer. Jag har blivit invald i parlamentet. Catherine Ashton har aldrig fått en väljares röst i hela sitt liv.
Paweł Zalewski
(PL) Herr talman, fru Ashton! Jag vill gratulera Bastiaan Belder till ett utmärkt betänkande. Vi bör också välkomna att betänkandet ändrades under förhandlingarna. Jag anser att det genom dessa ändringar har formulerats på rätt sätt. Hela det internationella samfundet, som lägger stor vikt vid demokrati och mänskliga rättigheter, oroas av vad som har pågått i många år i Iran, och vi försöker att avgöra vilka åtgärder som bör vidtas. De måste naturligtvis komma inifrån Iran. Därför är det uppenbart att EU stöder den iranska oppositionen.
Enligt min åsikt finns det tre ämnen som vi bör ta upp nu och som kan påverka politiken i Iran. Det första handlar om vår politik för samarbete med Turkiet i samband med Iran. Turkiet är en viktig samarbetspartner för EU. Det är ett land som styrs av ett parti som fäster stor vikt vid den islamiska traditionen, men samtidigt styrs det på ett sätt som ligger mycket närmare europeiska normer. Det andra ämnet är samarbete med Ryssland. Vi bör utöva påtryckningar på Ryssland för att landet ska samarbeta ännu närmare med EU och Förenta staterna, så att samarbetet med Iran inte ser ut som det gör i dag. Det tredje och sista ämnet är mycket viktigt, och handlar om missilförsvarssystemet. EU bör arbeta med Nato och Förenta staterna för att se till att detta försvarssystem inrättas i Europa.
Pino Arlacchi
(EN) Herr talman! Den första versionen av detta betänkande kritiserades för sitt aggressiva språk, sin huvudsakliga inriktning på Irans kärnenergiprogram, försummande av frågan om mänskliga rättigheter och avsaknad av ett positivt synsätt för framtida samarbete. Genom de många ändringsförslag som lagts fram av min grupp och av andra grupper rättas dessa brister till, och den nuvarande texten är väl avvägd. Man skiljer mellan de två huvudsakliga frågorna: den nuvarande regeringens överträdelser av de mänskliga rättigheterna och det iranska kärnenergiprogrammet.
Dessa två ämnen är inte samma sak, och det är oansvarigt att rikta hotelser om krig eller internationella ingripanden mot Iran, som jag har hört föreslås här i parlamentet i dag. Om ni vill stärka president Ahmadinejad är det bara att fortsätta på det viset, för alla iranier, oavsett politisk uppfattning, kommer att vända sig emot alla utländska ingripanden. Den nuvarande politik som Europeiska rådet och den höga representanten bedriver är den rätta, för den bygger på en noggrann värdering av situationen på plats.
Geoffrey Van Orden
(EN) Herr talman! Först av allt vill jag gratulera Bastiaan Belder till hans utmärkta betänkande. Iran har inflytande och tillgångar nog att kunna bli antingen en god kraft eller en ond kraft i Mellanöstern i vidare bemärkelse. Beklagligt nog har dess regim blivit en ond kraft i religiös förklädnad. Irans kärnvapenprogram väcker stora farhågor regionalt och internationellt. Iran har blivit en källa till extremistiska läror. Landet utför och stöder internationella terroristdåd, har ett farligt inflytande på unga shiamuslimer i Gulfstaterna, Irak och Libanon och tvekar inte att alliera sig med sunnimuslimska terroristgrupper i Gazaremsan och ännu längre bort. Iran har hjälpt till att utbilda och beväpna terrorister som attackerat Nato-styrkor i Afghanistan, och det begår övergrepp mot de mänskliga rättigheterna. Det skulle vara en tragisk ironi om en tyranniskt styrd stat som Iran blev den stora vinnaren på den frihetslängtan som vi har sett ta sig så dramatiska uttryck i hela arabvärlden de senaste veckorna. Det var ett vidrigt exempel på hyckleri - jag ska snart avsluta, herr talman - när president Ahmadinejad sade till det egyptiska folket att de har rätt att uttrycka sina egna åsikter om sitt land.
(Talmannen avbröt talaren.)
George Sabin Cutaş
(RO) Herr talman! Det internationella samfundet ser på nästan hjälplöst medan situationen försämras i Iran när det gäller de mänskliga rättigheterna. Vi bör emellertid inte förbise de instrument vi har till vårt förfogande för att göra vår röst hörd. Lissabonfördraget förser oss, genom den höga representantens ställning, med ett medel för att övertyga den iranska regeringen om att mänskliga rättigheter inte får begränsas genom förtryck. De är individens omistliga privilegium och får inte ifrågasättas av någon politisk regim. Massavrättningar, särskilt de som omfattar minderåriga, stening, diskriminering av kvinnor och minoriteter samt tortyr är tyvärr bara en del av en mycket längre lista.
Demokratisk förändring kan inte påtvingas utifrån. EU måste emellertid oavbrutet ge sitt stöd - och det inte enbart i form av uttalanden - till folket i detta land, som dagligen riskerar livet för att protestera mot dessa orättvisor.
Jan Zahradil
(CS) Herr talman! I ljuset av vad som håller på att ske i arabvärlden, i Libyen, Egypten, Tunisien och på andra platser, framträder den iranska regimens stelbenthet och orörlighet än mer tydligt. Det är en intolerant regim, en fundamentalistisk regim, en regim som mördar politiska motståndare, och en regim som måste utsättas för oavbrutna internationella påtryckningar. Vi måste stödja den legitima iranska oppositionen i exil, och vi har resolutioner från Europaparlamentet om detta. Det är bland annat nödvändigt att övervaka situationen i flyktinglägret i Ashraf i Irak, där det finns mer än 3 000 iranska flyktingar från oppositionsorganisationer i exil och där det råder risk för humanitär katastrof. Det är nödvändigt att ge dessa personer skydd. Jag skulle därför vilja höra ett tydligt ställningstagande från Catherine Ashton i denna fråga, och jag skulle vilja höra ett tydligt yttrande om hur EU under hennes ledarskap kommer att hjälpa flyktingarna i Ashraflägret.
Tunne Kelam
(EN) Herr talman! Nu när EU kräver ett omedelbart slut på Gaddafis brutala diktatur och insisterar på att han ska isoleras helt, bör detsamma gälla den brutala och blodiga iranska regimen. Att hysa hopp om att bygga upp ett förtroende är inte längre ett realistiskt alternativ, särskilt eftersom regeringen i Teheran fullständigt har urholkat sin trovärdighet när det gäller Irans kärnenergiprogram.
I stället bör vi inrikta oss på den stora potentialen för folkledda demokratiska förändringar i Iran. Det är sant att en sådan förändring inte kan tvingas fram utifrån. EU bör emellertid prioritera att ge tydligt moraliskt och politiskt stöd till dessa krafter. Jag har särskilt i åtanke att svartlista högt uppsatta iranska tjänstemän (Marietje Schaake nämnde åttio namn), stödja inledandet av Euronews-sändningar på persiska och insistera på att parlamentariska förbindelser - om de alls ska förekomma - ska genomföras enligt strikta villkor.
Ioan Mircea Paşcu
(EN) Herr talman! Den rådande dogmen är att Iran kommer att bli den stora vinnaren när det gäller revolutionerna i Nordafrika och på andra håll. Det är möjligt men mindre troligt.
För det första är den iranska modellen inte precis det som ungdomar som revolterar i dessa länder vill ha. För det andra har regimen inte den inhemska lugn och ro som krävs för att kunna koncentrera sig enbart på att främja en mer beslutsam utrikespolitik. Slutligen är andra länder, som Turkiet - eller t.o.m. Egypten efter, men också under, övergången - starka konkurrenter till Irans ambitioner.
Iran kan naturligtvis alltid utöva en viss påverkan i länderna i sitt grannskap, men detta skulle förmodligen inte vara avgörande för att få kontroll i dessa länder. Det enda sättet att få en fördel skulle, paradoxalt nog, vara att betrakta den rådande utvecklingen som en möjlighet att på nytt börja integrera Iran i världssamfundet. Det skulle ta lång tid, men det skulle vara det enda förnuftiga för Iran.
Jag gratulerar Bastiaan Belder till detta utmärkta betänkande.
Antonyia Parvanova
(EN) Herr talman! Jag vill tacka Bastiaan Belder för hans utmärkta betänkande. Bara en dag efter Internationella kvinnodagens 100-årsjubileum vill jag ta upp en särskild fråga om kvinnornas situation i Iran, och jag vill tillägna detta inlägg inte bara till Sakineh Ashtiani och Zahra Bahrami, utan till alla kvinnor som har satts i fängelse och till dem som saknas p.g.a. det rådande iranska förtrycket.
EU har tagit hänsyn till det iranska folkets strävanden mot demokrati och de iranska kvinnornas oacceptabla situation. Vi vet att det finns diskriminering, och t.o.m. politiskt och socialt förtryck, som drabbar kvinnor i detta land, och vi bör upprepa detta oacceptabla faktum när vi beaktar vårt förhållningssätt gentemot Iran.
Samtidigt som situationen håller på att försämras har kvinnorättsaktivister i landet fortsatt att leda utvecklingen genom att protestera mot det rådande förtrycket och avsaknaden av medborgerliga rättigheter och mänskliga rättigheter. Kvinnors rättigheter bör inte vara en frivillig förhandlingspunkt och jag hoppas att EU kommer att försvara dessa värderingar kompromisslöst.
Nikolaos Salavrakos
(EL) Herr talman! Betänkandet av Bastiaan Belder, i dess nuvarande lydelse, är ett korrekt, välavvägt och objektivt betänkande. Jag sympatiserar personligen med befolkningen i Iran, som är en uråldrig nation med en uråldrig kultur och viktiga traditioner. Iran är en rik oljeproducerande nation som har en viktig geopolitisk ställning i Mellanöstern. De systematiska överträdelser av de mänskliga rättigheterna som uppmärksammas i betänkandet och av alla talare passar inte en sådan nation med en sådan tradition. Först och främst måste emellertid Ahmadinejads regering inse detta och vidta de nödvändiga åtgärderna. Landets envishet när det gäller upprättandet av ett kärnkraftsprogram som är oacceptabelt för världssamfundet har skapat en stor oro i området och gett upphov till omfattande frågeställningar. Hur som helst är det inte till någon hjälp för den geopolitiska stabiliteten i området.
Vi får inte glömma eller förbise de omfattande folkresningarna i Nordafrika och Mellanöstern och det faktum att de muslimska samhällena vänder sig mot ett politiskt islam.
Franz Obermayr
(DE) Herr talman! Den gröna revolutionen och de senaste protesterna visar tydligt att det finns stora möjligheter för ett civilt samhälle i Iran. Detta måste stödjas, eftersom det är det enda sättet att öppna upp för en demokratisk utveckling.
Tyvärr så drabbar sanktionerna ofta just detta unga och aktiva civila samhälle. Genomförandet av ”Tests of English as a Foreign Language” (prov i engelska som andraspråk) (TOEFL-tester) har t.ex. upphört. Detta test är emellertid en förutsättning för att få bedriva studier vid de flesta angloamerikanska universitet. Offren för denna nya linje är därför internationellt inriktade studenter.
I betänkandet föreslås okritiskt ytterligare sanktioner, t.ex. exportbegränsningar för teknik för mobiltelefoner och kommunikationsnätverk, trots att det är just denna snabba teknik för kommunikationer och information som krävs för att sprida pluralistiska idéer. I slutänden blir det tredjeländerna Kina, Ryssland och Indien, som fortsätter att göra affärer, exportera och säkra råvaror för sig själva och som dessvärre inte kommer att följa dessa sanktioner, som skrattar sist.
Elena Băsescu
(RO) Herr talman! Just nu gör Iran på samma sätt som arabstaterna, dvs. försöker att hitta sin väg till demokrati, och situationen i landet beskrivs i detalj i Bastiaan Belders betänkande. Regimen i Teheran är helt emot förändringar och slår ned demonstrationer och arresterar rörelsens ledare. Jag förkastar kraftfullt denna inställning, som har varit förhärskande i det iranska samhället i många år. Folket vill ha sin rätt till åsiktsfrihet och regeringen bör lyssna på dess krav.
De iranska myndigheterna har dessutom gjort det till en vana att kränka de mänskliga rättigheterna. Jag vill här nämna Neda, ”Irans ängel”. Man stöder dödsstraff, stening, avrättning av ungdomsbrottslingar och nonchalerar därmed sina internationella skyldigheter. Irans kärnkraftsambitioner är också en fara för befolkningen. Driften av det nyaste kärnkraftverket stoppades nyligen på grund av strålningsrisk.
Mitro Repo
(FI) Herr talman, fru Ashton! Detta betänkande är särskilt välkommet, eftersom EU måste ha en tydlig och konsekvent strategi för länder som Iran. Under en period på bara 18 månader 2008 och 2009 antog parlamentet en ståndpunkt om rättvisa rättegångar för 36 iranier i samband med enskilda överträdelser av de mänskliga rättigheterna. Det är fler än i något annat land. Var och en av dem skulle dessutom förtjäna att nämnas och kommas ihåg här och nu.
När det gäller Iran bör inte de mänskliga rättigheterna komma i andra hand, efter handel och förmånstullar. Det är moraliskt fel och EU borde skämmas. Det är därför EU och parlamentet i framtiden noga måste övervaka utvecklingen av situationen för de mänskliga rättigheterna i Iran.
Peter Šťastný
(EN) Herr talman! Jag vill också instämma i mina kollegers uppmaning att stödja den iranska oppositionen och skapa ett bättre skydd för flyktingarna i Ashraflägret. Dessa fattiga människor och deras familjer är ständiga mål för en brutal och ondsint iransk regim. Deras situation blir ännu svårare p.g.a. de dagliga trakasserierna och den fientliga inställningen hos de irakiska styrkor som egentligen ska skydda dem.
Låt oss inte glömma dessa hårt prövade människor. Tillsammans måste vi se till att EU spelar en nyckelroll i deras övergång från förföljd opposition till demokratisk regering. Det ligger trots allt i allas intresse att få - och förhoppningsvis snart - ett stabilt och demokratiskt Iran vars medborgare åtnjuter samma frihet och rättigheter som vi gör här i EU.
Catherine Ashton
kommissionens vice ordförande/unionens höga representant för utrikes frågor och säkerhetspolitik. - (EN) Herr talman! Jag tycker att detta har varit en intressant debatt och jag vill bara nämna de två specifika frågor som på sätt och vis togs upp utanför debatten innan vi avslutade ämnet.
Marit Paulsen frågade mig om vi kunde hitta utrymme i den - jag tror ordet var ”glittrande” - nya byggnaden, så att personalen kan arbeta med frågor som rör mänskliga rättigheter. Låt mig bara säga att jag blev glad när Heidi Hautala, ordföranden för underutskottet för mänskliga rättigheter, skrev till mig för att säga att hon var nöjd med det sätt på vilket vi planerade att hantera de mänskliga rättigheterna i den nya organisationen. Jag flyttar emellertid bara personalen till en ny byggnad för att avlägsna dem från åtta byggnader som är spridda runt om i Bryssel, eftersom jag tror att vi blir effektivare om personalen arbetar på samma ställe. Vi måste klämma in dem, eftersom jag också försöker att spara pengar. Därför hoppas jag, när ni ser vad vi gör, att ordet ”glittrande” är ett trevligt ord och inte ett ord som, är jag rädd, antyder att jag försöker att göra något som jag verkligen inte gör.
Som svar till Nicole Sinclaire: det sätt på vilket jag ombetts besvara frågor om mänskliga rättigheter från parlamentet är, genom parlamentets beslut, att regelbundet närvara i utskottet för utrikesfrågor (AFET) till vilket underutskotten - varav underutskottet för mänskliga rättigheter är ett - bjuds in och där man kan ställa frågor till mig. Jag har gjort det och jag träffar mycket gärna Heidi Hautala, vilket jag gör, och svarar på frågor från henne, samt närvarar vid plenumdebatterna i denna kammare. Jag gör väldigt gärna ännu mer; jag ber er bara att ha förståelse för att jag bara har ett visst antal timmar till förfogande på en dag, vilket gör att jag bara hinner med ett begränsat antal uppgifter. Det är inte p.g.a. bristande respekt för utskottet eller för den sakens skull för dig personligen; verkligen inte. Jag hoppas att du känner att du kan kontakta mitt kontor om du vill diskutera något och att du är välkommen att närvara vid de sammanträden där jag har möjlighet att komma och tala.
Jag är mycket medveten om min bakgrund med hänsyn till att leda ett parlament och inte vara vald, men jag var mycket privilegierad när jag valdes av detta parlament och, naturligtvis, att erbjudas denna roll av de 27 stats- och regeringscheferna och kommissionens ordförande. När det gäller det är jag medveten om mina förpliktelser.
I förhållande till själva debatten och de frågor om mänskliga rättigheter som, på sätt och vis, har dominerat debatten, försöker jag att undersöka om vi kan göra något mer. Jag vill inte kommentera vad som specifikt görs just nu, eftersom jag vill redogöra för detta när vi har avslutat arbetet, men vi talar med människorättsaktivister och med organisationer, samt för diskussioner i de 27 medlemsstaterna om vad som kan vara ett effektivare sätt att hantera denna fråga och utöva så mycket påtryckningar som möjligt.
När det gäller Mehdi Karoubi och Mir Hossein Mousavi är det, som jag redan nämnt, t.o.m. svårt att exakt fastställa om de befinner sig i fängelse eller husarrest. Jag ska fortsätta att försöka få klarhet i detta. Vi stöder naturligtvis resolutionen i Genève om en särskild rapportör för Iran. Vi tar också upp dessa frågor direkt. Det är verkligen viktigt att vi alla är eniga om att utöva påtryckningar när det gäller mänskliga rättigheter i Iran. Många ledamöter har tagit upp specifika fall och landets fruktansvärda förflutna, och vi måste göra så mycket som möjligt och jag tror att vi kan göra bättre ifrån oss om vi gör det tillsammans.
Slutligen, vad gäller kärnkraftsfrågan: jag hade direkta diskussioner i fyra och en halv dag med de iranska förhandlarna och jag är mycket tydlig med vad jag försöker att göra, dvs. ge Iran en möjlighet att visa det man ständigt säger, att visa att landet utvecklar civil kärnkraft och inte kärnvapen. Detta är, som jag har sagt till dem, inte svårt: de behöver bara vara öppna och tydliga, låta inspektörerna göra sitt jobb och bygga upp det förtroende som vi ofta har talat mycket ingående med dem om. De måste göra ett val. Jag är också fullständigt tydlig med att säkerhetsrådet och min roll med E3+3 kommer att fortsätta att utöva påtryckningar för att se till att detta sker. Vad som verkligen är uppmuntrande är att även om jag leder förhandlingarna så gör jag det med stöd från E3+3, och det visar mycket tydligt för Iran att vi är fullständigt eniga i vårt förhållningssätt, och jag vill berömma alla dem som jag samarbetar med. De måste visa den politiska viljan att göra det som krävs, och om de inte gör det så måste vi göra mer för att behålla pressen.
Bastiaan Belder
Herr talman, mina damer och herrar! Låt mig börja med att uppriktigt tacka för era värdefulla bidrag till denna debatt. Jag har lyssnat mycket uppmärksamt på det som ni har sagt. Era kommentarer klargör min avsikt med detta betänkande, dvs. att påpeka att våra grundläggande rättigheter - våra mänskliga rättigheter, som är så fundamentala och utgör grunden för vår existens - också är iraniernas rättigheter. För mig är det identiskt. Med andra ord: den uppmärksamhet vi ger de grundläggande rättigheterna och övervakningen av dessa är nödvändig. Jag är övertygad om att en sådan övervakning också skapar framtida utsikter för Iran, särskilt för landets ungdomar. Det slog mig under debatten att Sabine Lösing - som tyvärr inte längre är närvarande - slog huvudet på spiken när det gäller de framtida utsikterna. Det är verkligen något jag omhuldar.
Om vi bara tittar på hur det ligger till ser vi att 150 000 unga, välutbildade iranier under loppet av flera år har lämnat den islamiska republiken för att det saknas framtidsutsikter. De gjorde inte detta enbart p.g.a. förtrycket, utan också p.g.a. den betungande socioekonomiska situationen och bristen på frihet. Slutsatsen är - och detta sade en initierad person som också är ekonom - att bara detta skapar förluster på 40 miljarder per år, och det inbegriper inte begåvningsflykten. Det jag ville betona genom mitt betänkande var just att vår uppmärksamhet och främjandet av mer spelrum och övervakningen av de mänskliga rättigheterna verkligen skapar vissa framtidsutsikter i Iran. Detta gynnar också regionen när det gäller den övergripande säkerheten.
Slutligen blev jag verkligen nyfiken när jag hörde - jag kände inte till detta, men mina kolleger tog upp det - att det för några veckor sedan cirkulerade en rapport i den amerikanska pressen om att det finns en lista med allvarliga överträdelser av de mänskliga rättigheterna i Islamiska republiken Iran och med de ansvariga, uppifrån och ned, ända ned till fångvaktarna i fängelserna. Det skulle vara oerhört uppskattat om Catherine Ashton följde det amerikanska exemplet med en lista av detta slag, eftersom vi då inte bara skulle koncentrera oss på dem som vill utveckla kärnkraften och därmed hota världssäkerheten, utan även på det hemska rådande klimatet i Iran. Samtidigt sänder detta en signal till iranierna att vi tittar på helheten i landet, inte bara på kärnvapenhotet, och att vi trots det anser att Iran bör vara ett normalt civilsamhälle i linje med den framstående civilisation som traditionellt har funnits i landet under historiens gång.
Slutligen får ni inte tycka illa om mig bara för att jag, som protestant, anser att religionsfriheten är oerhört viktig. Låt mig vara tydlig här: för sunnimuslimerna - minoriteten - för bahá'í-anhängarna, för de kristna och judarna - detta är hemskt pinsamt - är mitt betänkande tyvärr redan föråldrat, vilket jag erkänner direkt. Jag säger detta eftersom det har varit en flodvåg av förtryck som särskilt har drabbat sunnimuslimerna, bahá'í-anhängarna och de kristna under de senaste månaderna, och jag ber mina kolleger om ursäkt för att mitt betänkande inte är uppdaterat i detta avseende. För mig är detta en sporre att göra mer för Iran - jag arbetar på grundval av en öppenhetspolitik - och jag hoppas att jag kan tala regelbundet med er för att kunna hjälpa hela Irans befolkning att få en bättre framtid.
Talmannen
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen äger rum torsdagen den 10 mars kl. 12.00.
