Justering av protokollet från föregående sammanträde
Talmannen
Protokollet från sammanträdet torsdagen den 13 december 2001 har delats ut.
Finns det några kommentarer?

Buitenweg
Fru talman! Jag har en fråga gällande det fullständiga förhandlingsreferatet: i onsdags kväll meddelade vice talman Onesta att det under torsdagskvällen skulle hållas en omröstning angående den brådskande debatten om ett europeiskt häktningsbeslut. Torsdag morgon bad Graham Watson, ordförande i utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor, emellertid plenarsammanträdet att rösta om en brådskande debatt angående - och jag citerar nu ur det fullständiga förhandlingsreferatet - " two framework decisions from the Council, one on combating terrorism, the other on a proposal for a European arrest warrant" .
Allmän förvirring. Detta visar framför allt att det beslut som fattades i torsdags var allt för överilat och oförsiktigt. Fru talman! Skulle ni med utgångspunkt i det fullständiga förhandlingsreferatet vilja förklara för mig vilka frågor vi kommer att behandla under den brådskande debatten? När vi ändå håller på med förtydliganden skulle ni kanske kunna försäkra mig om att den text beträffande det europeiska häktningsbeslutet, vilken vi hade fram till i torsdags klockan 16.00 på oss att inkomma med ändringsförslag till, fortfarande är samma text och inte har ändrats under den gångna helgen? Om så är fallet kommer vi nämligen att göra oss till verkligt åtlöje på nytt.

Talmannen
Fru Buitenweg! Mitt svar till er är att det enbart handlar om den europeiska arresteringsordern. Det är den det handlar om.
(Protokollet från föregående sammanträde justerades.)

Meddelande från talmannen
Talmannen
Som ni vet är det i princip sista gången som jag har äran att vara talman för kammaren. Jag är glad åt att vara det i samband med det extra sammanträdet där ni herr Verhofstadt, som rådets tjänstgörande ordförande, redogör för Laeken och ett belgiskt ordförandeskap som varit fullständigt lysande.
Jag tänker inte hålla något tal. Jag skall bara säga några ord för att tacka er ur djupet av mitt hjärta för det förtroende ni visade mig den 20 juli 1999, när ni utsåg mig till talman för Europaparlamentet.
Jag har fullgjort mitt ämbete beslutsamt och entusiastiskt och hela tiden strävat efter att så troget som möjligt återge övertygelser och ståndpunkter hos majoriteten av kammaren.
I det hänseendet skulle jag vilja säga att jag alltid känt mig stolt över Europaparlamentet.
Tillåt mig att särskilt tacka generalsekreteraren, Julian Priestley, och samtliga medarbetare i vårt hus för att ni bistått mig med stor motivation och vänskap.
Jag tackar er, kära kolleger, för det stöd ni under alla förhållanden givit mig, och jag önskar min efterträdare ett lika aktivt och lyckligt ordförandeskap som det jag fått förmånen att uppleva.
(Livliga applåder) Tack kära kolleger! Tusen tack.
(Stående ovationer)

Verhofstadt
. (FR) Fru talman! Tillåt mig att som Europeiska rådets ordförande till att börja med få uttrycka min tacksamhet, men också min beundran, för ert ordförandeskap. Under er ledning har Europaparlamentet tillryggalagt en imponerande politisk sträcka och framför allt en imponerande sträcka när det gäller lagstiftning. Ni har själv utfört ett pionjärarbete, såväl utanför som inom unionen. Redan långt innan krisen i Afghanistan var ett faktum fäste ni Europeiska unionens uppmärksamhet på denna fråga, och ni hade redan inlett en kamp för de afghanska kvinnornas öde.
Er roll i utarbetandet av stadgan om de grundläggande rättigheterna kan inte underskattas och den gäller alla europeiska medborgare.
I Laeken godkände vi modellen med konventet, som ni var en av upphovsmännen till. Ni har i flera hänseenden förberett Europaparlamentet för den nya period som skall komma när det gäller förbindelserna mellan institutionerna.
Jag vill avslutningsvis också tacka er mycket varmt för det utmärkta samarbetet mellan parlamentet och rådet under vårt ordförandeskap. Tack så mycket för allt detta!
(Applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman! Jag instämmer med djupt känd erkänsla i berömmet av er och de resultat ni har uppnått under er tid som talman i Europaparlamentet. Det har varit mycket viktiga år, under vilka de avgörande diskussionerna för unionens framtid inleddes. Ni har haft en mycket aktiv roll i allt detta, varit flitig och även generös, öppen för vad man vill enligt den allmänna opinionen i Europa och för de behov vi alla har.
Det är alltså inte bara parlamentet som, som vi har sett nu, är tacksamt emot er för detta uthålliga och tydliga arbete, utan också kommissionen. Vid detta tillfälle vill jag särskilt understryka er starka sensitivitet som tar sig uttryck i ett ihärdigt motstånd mot alla former av våld och då särskilt terroristbetonat våld. Fru talman! Era inlägg är modererade till tonen men skarpa och starka till innehållet. De har värmt och stött alla demokratiska européer i kampen för en fredlig samlevnad mellan våra medborgare.
Jag önskar er allt gott för framtiden, när ni - det är jag säker på - kommer att arbeta för Europas sak, Europa som ni har gjort så mycket för under dessa två och ett halvt år. Tack, fru talman!
(Applåder)

Poettering
Ärade fru talman, herr rådsordförande, kommissionens ordförande, ärade kolleger! I dag är den dag då vi vänder oss till talman Nicole Fontaine, som kommer från vår partigrupp, med ett stort och innerligt tack för den - med hennes egna ord - lidelse som hon har utfört sitt uppdrag med under dessa två och ett halvt år.
Ärade fru talman, ni sällar er till en rad betydelsefulla talmän som Louise Weiss och Simone Veil. Louise Weiss, Simone Veil och Nicole Fontaine, det är tre stora talmän i Europaparlamentet. I dag frågar vi oss: Vilka egenskapar är det som har präglat ert talmanskap? Den främsta är att ni ställer och alltid har ställt gemenskapstanken och de europeiska institutionernas handlande i centrum för er politik, och på första plats kommer Europaparlamentet som ni alltid - och här kommer den andra kommentaren - har företrätt på ett mycket värdigt sätt både i offentligheten och på toppmötena. När nu fotot från Laeken visar er mellan Belgiens konung och Frankrikes president så är detta ett uttryck för er övertygande förmåga.
För det tredje har ni tagit ställning mot alla former av terrorism, givetvis särskilt mot terrorismen i Spanien men även globalt över hela världen - och här har ni varit en förebild som få. Er inbjudan till Norra alliansens ledare Massoud var ett av era stora beslut, med vilket ni så att säga föregrep händelserna i Afghanistan. Därför har vi alla i dag anledning att rikta ett hjärtligt tack till er! Självklart har ni varit en fullvärdig medlem i vår partigrupp även under er tid på talmansposten, men när ni nu avslutar ert talmanskap i januari, återvänder ni till partigruppens arbetsstrukturer och kommer att sitta intill den förre och av oss lika omtyckte talmannen för Europaparlamentet, José María Gil-Robles Gil-Delgado. Precis som när det gäller José María Gil-Robles Gil-Delgado ser vi fram emot att ha även er hos oss i vårt löpande arbete. Ni är hjärtligt välkommen tillbaka till vår partigrupp, och vi vill härmed ge er ett uppriktigt tack för ett övertygande arbete, ärade och kära talman Nicole Fontaine!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, mina damer och herrar! Till att börja med tillåter jag mig att säga att jag förstår era känslor i dag, kära Nicole.
Vår grupp, socialisterna, har visserligen inte valt er, men i dag kan jag för min grupps räkning säga att jag tackar er för ert ordförandeskap...
(Applåder)
... och att ni är välkommen bland oss, eftersom vi alla är Europaparlamentariker och starkt engagerade i en ädel fråga som i dag står inför en historisk vändpunkt. Jag tycker att ni under ert ordförandeskap till att börja med visat på ert engagemang för friheten och demokratin, inte bara utanför unionen utan även inom unionen, och jag vill tacka er för det.
Dessutom har ni, det har redan sagts men kan aldrig betonas tillräckligt, deltagit i kampen för frihet och demokrati och mot terrorism, som blivit en global farsot. Och ni har också kämpat för att Europeiska unionen skall göra framsteg, och det blir alltmer accepterat att unionen använder sig av den process som är grundläggande i vart och ett av våra länder, nämligen en öppen och demokratisk debatt. Jag tycker att vi även måste välkomna och tacka för ert stöd till konventet som metod, där den demokratiska legitimitetens två pelare återfinns.
I de frågor där vi haft olika uppfattning, fru talman, har ni stått för era åsikter, och vi har stått för våra. Men jag tror ändå att det har bidragit till framsteg i den fråga som enar oss alla här i detta hus, nämligen kampen för demokratin, för en europeisk union som är demokratisk och som inte bara företräder våra folk utan även våra medborgare. Tack, fru talman!
(Applåder)

Cox
Fru talman, kära Nicole! Min grupp har stött er ända från början. Vi var stolta över att göra det då och jag är stolt i dag efter ert rekord på två och ett halvt år i ämbetet. Ni har varit en enastående företrädare för denna kammare och har gjort er förtjänt av allas tack och stöd.
Ni tog över under en mycket svår period när förbindelserna mellan unionens två nyckelinstitutioner, kommissionen och parlamentet, hade brutit samman. Enligt min åsikt har ni lyckats med att återupprätta en effektiv och stabil arbetsrelation, vilket är så nödvändigt för att gemenskapsmetoden skall fungera korrekt. Jag tackar er för att ha gjort detta. Det var en strategisk åtgärd av avsevärd vikt för Europa, inte bara för parlamentet.
Det har skett imponerande förbättringar i vår arbetstakt under ert ordförandeskap när det gäller gemensamt lagstiftande och det beror på att vår dagordning har skötts på ett bra sätt. Ni har på ett imponerande sätt värnat om och stött stadgan om de grundläggande rättigheterna och detta skall ni ha beröm för. Ni har tillfört en särskild övertygelse till kampen mot terrorism och genom att göra detta har ni gett värdighet till det demokratiska syftet med denna kammare. Ni stöder kraftfullt konventet. För ett år sedan, för 11 månader sedan, för 10 månader sedan - var er röst den enda som hördes. I dag har era åsikter fått allmänt gehör och även detta skall ni ha beröm för.
Det har uppstått tvister under ert ordförandeskap och jag håller med Enrique Barón Crespo om att ni verkligen har haft mod att stå upp för er övertygelse. Jag å min sida har alltid ansett att ni har agerat opartiskt i dessa meningsskiljaktigheter. För mig är detta ett mått på den enorma personliga integritet och styrka som ni har tagit er an er uppgift med.
Som kvinna har ni naturligtvis inte enbart tillfört kvinnliga egenskaper, utan även kvinnlighet i ert arbete. Ni har företrätt den stora del av vårt samhälle i Europa som är så bristfälligt företrädd, inte bara i valpolitik, utan på så många andra områden i den offentliga förvaltningen och i det offentliga livet.
Tack för det ni har gjort för parlamentet. Tack för den styrka och den élan feminin som ni har tillfört ordförandeskapet. Vi önskar er lycka till i framtiden.
(Applåder)

Hautala
Herr talman, bästa Nicole! Jag vill även å min grupps vägnar tacka er för dessa två och ett halvt år. Jag vill alldeles särskilt säga att vår grupp verkligen har varit stolt varje gång ni har försvarat mänskliga rättigheter i världen. Ni har snabbt tagit ställning till situationer där människors liv har varit hotade. Jag minns även det fall där barn från Ghana dog i lastrummet till ett flygplan och de sände ett budskap till Europa: de ville berätta hur svår situationen i Ghana var. Ni tvekade inte att snabbt ta ställning till den här frågan. Ni bjöd också in befälhavare Massoudi till parlamentet förra sommaren, precis som om ni kunde se vad som förestod, och ni uppträdde modigt vid hans sida. Jag är alldeles säker på att ni på detta sätt många gånger även riskerade er personliga säkerhet, och för detta mod vill jag verkligen ge er ett varmt tack. Europaparlamentet som har velat framstå som unionens moraliska samvete har under er period verkligen fått ett ansikte, och det ansiktet har varit ert ansikte, tack för det! Ni har också modigt återspeglat ståndpunkten hos majoriteten av parlamentet i situationer där det inte har varit så lätt. Jag minns när man här diskuterade Österrikes nyblivna regering: Ni redogjorde för vad majoriteten av parlamentet upplevde, och ni sade att vi inte helhjärtat ställde oss bakom frågan. Den situationen var säkert inte heller lätt för er.
Men nu förändras situationen faktiskt, det kommer nya människor och jag vill önska er allt gott i framtiden. Kanske skulle ni verkligen - såsom man redan från min grupps sida har utropat - vara ett strålande ansikte i detta framtidskonvent. Jag hade verkligen velat se en person som ni leda det. Nu är jag inte säker på att jag är nöjd med vad man åstadkommit, men jag önskar er allt gott!
(Applåder)

Wurtz
Fru talman! Det är inte en hemlighet för någon att vare sig större delen av min grupp, eller jag, bidrog till att ni för två och ett halvt år sedan valdes till parlamentets talman. Anledningen är att vi anser att en väl fungerande demokrati förutsätter att den pluralism som kännetecknar våra samhällen kommer till uttryck. Jag kan ändå lugnt säga att min grupp och jag själv uppskattar ert ordförandeskap i en rad hänseenden.
Ni har visat att ni kan vara rättvis, respektera alla strömningar, även minoritetsuppfattningar, och undvika politisk diskriminering. Det har inte alltid varit fallet här i parlamentet. Er attityd förtjänar verkligen att betonas.
Ni har även kunnat stå för svåra ståndpunkter, något som hedrar er, när de grundläggande värderingar som Europeiska unionen utgår ifrån har ifrågasatts. Det behövdes mod för att ta parti, och det hade ni. Även om vi naturligtvis inte alltid instämt i era offentliga uttalanden, eftersom de återgav parlamentets majoritetsuppfattning som tyvärr alltför ofta skiljer sig från vår, har ni rent allmänt lyckats ge en värdig bild av vår institution, där orgelpunkten kommer att vara den skakande ceremonin för Sacharovpriset, som ni ville ha på det sättet, och som ni lyckades förlänga med exakta ord i ert tal vid Europeiska rådet i Laeken.
Tack för allt detta och för vårt utmärkta samarbete!
(Applåder)

Collins
Fru talman! Å min grupps vägnar vill jag gärna tacka er för det utomordentligt goda arbete ni har lagt ner för Europaparlamentets räkning under de senaste två och ett halvt åren, en period som har sammanfallit med viktig politisk utveckling, särskilt sedan september i år. Jag instämmer helt och fullt i de många välförtjänta och fina hedersbetygelser som ledarna för de andra grupperna har gett er här i dag.
Europaparlamentets ordförandeskap måste återspegla samtliga ledamöters uppfattningar och jag är mer än nöjd med att ni, fru Fontaine, har arbetat oerhört hårt under er mandattid för att garantera att samtliga ledamöters åsikter kommer fram vid de många tillfällen när ni har fullgjort ert ansvar som talman.
Jag önskar er allt gott inför framtiden. Ni har företrätt oss alla på ett mycket värdigt sätt och har alltid visat stor respekt för parlamentets ledamöter. Ni har sagt er mening tydligt och klart å våra vägnar när det har varit nödvändigt, och har klart uttalat er om kampen mot terrorism och skyddet av de mänskliga rättigheterna. Detta är en mycket viktig fråga för parlamentet och vi vinner internationell respekt på det här området.
Det har varit ett nöje och ett privilegium att ha er som vår talman under de senaste två och ett halvt åren och för mig personligen, som har gett er mitt odelade stöd sedan den där viktiga dagen i början av ert ordförandeskap, gläder det mig mycket att kunna säga att ni har lyckats långt utöver mina förhoppningar.
(Applåder)

Bonde
Fru talman! De flesta i min grupp var med om att se till att ni blev vald 1999. Jag rekommenderade er och röstade också personligen på er, eftersom jag tyckte det var viktigt att bryta tio års kartellavtal mellan de två största grupperna. Tidigare gick uppdraget växelvis till de två stora grupperna, och inom de stora grupperna växelvis till de största undergrupperna. Om det fanns en kvalificerad kandidat från en mindre grupp, från de oberoende, eller från de mindre undergrupperna i en av de stora grupperna, så hade den personen inte någon möjlighet att bli vald. Ni var en framstående vice ordförande, som även kunde leda de mycket svåra omröstningarna till alla ledamöters belåtenhet. I mitt rekommendationsanförande såg jag fram emot att ni skulle bli en opartisk företrädare för oss alla, och med den öppna valkamp som vi nu har mellan Cox och Martin och de tre andra kandidaterna så har vi cementerat brytningen med de tidigare kartellerna.
Brytningen med den stora koalitionen har också skapat en mycket god stämning på talmanskonferensen. Nu har alla talmännen samma möjlighet att argumentera. Enighet och oenighet råder tvärs över politiska gränser. Ingen känner till resultaten av mötena förrän mötena har avhållits. Tidigare kunde era föregångare titta på Martens från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna och Green från Europeiska socialdemokratiska partiets grupp - om de pekade nedåt så var förslaget ute ur bilden, och om de pekade uppåt så var förslaget antaget. Kartellen gick så långt att man vid ett tillfälle utnämnde en ämbetsman i parlamentet och därigenom gick emot gruppordförandenas eniga ställningstagande. Personen i fråga blev endast vald för att det var en viss undergrupps tur att få en godbit av parlamentets administration. Green var då tvingad att rösta för utnämningen även om hon egentligen inte samtyckte. Jag vill gärna tacka er för samarbetet under den gångna perioden, som präglats av mycket större öppenhet. Det är genom att statuera goda exempel som vi kan medverka till att garantera ett parlament där den bästa kandidaten till varje tjänst i varje fall har en rimlig chans att bli vald eller anställd.
Fru talman, jag vill personligen tacka er för er resoluta insats för de mänskliga rättigheterna varje gång ett nytt fall har varit aktuellt. Tack, fru talman, och lycka till med ert nya arbete.
(Applåder)

Garaud
Fru talman! Om pluralismen är kännetecknande för demokratin är definitivt den lilla truppen Grupplösa kvintessensen av demokratin. Den har variabel geometri, består av starka personer med bestämda åsikter, ofta till och med onyanserade och oppositionella. Jag vågar därför inte uttala mig på annat sätt än personligen. Men jag tror att jag väljer detta uttalande på ett sådant sätt att det kan accepteras av var och en av dem.
Jag tycker att ert ordförandeskap i första hand har kännetecknats av elegans. Det är en dygd som blivit så sällsynt att den förtjänar att särskilt välkomnas, förefaller det mig. Särskilt i den politiska miljön. Ert ordförandeskap har kännetecknats av elegans, av den värdighet ni hela tiden lyckats upprätthålla för er och för detta parlament som ni företräder, men det har också kännetecknats av ett oberoende sinne, den strävan ni uttryckt - vissa kan kanske säga att de inte alltid känt det så överallt - men i vilket fall som helst tycker jag ni har uttryckt denna strävan mycket ärligt, och inte låtit ert ordförandeskap påverkas av era personliga övertygelser utan i stället respekterat andras. Tillåt mig, fru talman, att tacka er och hylla er för dessa stora dygder.
(Applåder)

Talmannen
Tack, fru Garaud.
Det är alltför lite att säga att jag är djupt gripen och rörd av det ni sagt. Jag skall inte säga mer. Jag tackar er ännu en gång av hela mitt hjärta för denna vänskap och för dessa stödjande ord. Detta parlament är fantastiskt och jag tror att vi tycker oerhört mycket om det.
(Applåder)

Europeiska rådet / Belgiska ordförandeskapet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam diskussion om Europeiska rådets rapport och kommissionens uttalande om Europeiska rådet den 14 och 15 december i Laeken, samt rådets uttalande om verksamheten under det halvår Belgien varit ordförandeland.

Verhofstadt
. (FR) Fru talman, mina damer och herrar! Att bedriva politik innebär ofta att ha flera strängar på sin lyra, för att vid behov kunna anpassa sig till de föränderliga omständigheterna. För ett halvår sedan kritiserades våra ambitiösa planer för det belgiska ordförandeskapet öppet, det kan jag säga. Man rådde oss vänligt att begränsa målsättningarna för att kunna genomföra dem och vara säkra på att alla skulle tala om framgång. Attentaten den 11 september kullkastade våra planer och ändrade prioriteringsordningen i våra ambitioner, till den grad att vi tvingades se över vår dagordning. Lyckligtvis hade vi flera strängar på vår lyra så att vi kunde förhindra att denna förändring ledde till förlamning.
När allt kommer omkring, fru talman, mina damer och herrar, tycker jag att vi har lyckats genomföra mycket. Låt oss kanske börja med en punkt som man tack och lov nästan inte längre talar om. På mindre än tre månader arrangerade vi i Belgien tre möten på allra högsta nivå. I Bryssel till att börja med den 21 september, med ett särskilt europeiskt råd. I Gent den 19 oktober med ett informellt europeiskt råd. Och sedan i Laeken i fredags och lördags. Jag tror mig kunna säga att trots de många och stora demonstrationerna - de var totalt sju stycken och omfattade 80 000 personer i Bryssel i torsdags - uppstod mycket få incidenter, endast några skyltfönster förstördes i ett sällsynt fall av huliganism.
Om ni tillåter vill jag därför utnyttja detta tillfälle för att tacka poliskåren som fungerade perfekt i Gent, Bryssel och i andra städer. Jag tror de har visat vilken metod som bör användas: diskret närvaro, utan provokationer, stor tolerans, vilket är normalt i ett demokratiskt och öppet samhälle, och ett snabbt och rigoröst ingripande så snart en viss gräns överskrids. Vi tog också globaliseringsmotståndarna på allvar. Vi talade med dem. De lärde oss till och med mycket. Jag tror och hoppas därför att den svarta listan över konfrontationer - Seattle, Nice, Göteborg, Genua - nu är avslutad.
Jag skulle naturligtvis framför allt vilja tala om innehållet, substansen i toppmötet i Laeken. Det som slog mig i går, fru talman, vid genomläsningen av slutsatserna från toppmötet, var att jag tycker vi har genomfört en hel del under dessa två arbetsdagar. Jag vet mycket väl att inom den allmänna opinionen hoppas man alltid på en liten sensation, men ett sådant möte gör det huvudsakligen möjligt att få saker och ting att går framåt, att få Europa att gå framåt. Den första etappen är enligt min mening den viktigaste, och det är Laekenförklaringen. De senaste månaderna har texten utarbetats, omarbetats och finputsats, men grundtanken har inte ändrats. Genom förklaringen skall vi lyssna på den ökande känslan av alienation som finns hos den europeiske medborgaren. Förklaringen skall framför allt vara ett helt annat sätt, jag skulle vilja säga ett annorlunda och nyskapande sätt, att förnya Europa. Vi har därför, som ni vet, inrättat konventet. Detta konvent skall börja arbeta den 1 mars 2002. De nationella parlamenten och Europaparlamentet kommer där att få en viktig roll, och stå på jämställd fot med företrädarna för stats- och regeringscheferna, och dessutom är det meningen att kandidatländerna skall delta, liksom Ekonomiska och sociala kommittén, arbetsmarknadens parter och regionerna, framför allt regioner med lagstiftningsbefogenheter.
Jag tror att man i Laekenförklaringen har berört alla tabun och inte undvikit en enda fråga. För några år sedan hade det till exempel varit helt omöjligt att tala om att välja kommissionsordförande genom direkta val eller en europeisk grundlag. Frågorna om att utöka omröstningarna med kvalificerad majoritet och medbeslutandeförfarandet med parlamentet står kvar på dagordningen, men det kanske allra viktigaste är att man nu äntligen sätter igång arbetet med att genomföra en ny fördelning av befogenheter mellan unionen och medlemsstaterna. Den nya befogenhetsfördelningen skapar nya perspektiv, möjligheter till ett ökat europeiskt inflytande på områden som asylpolitik, migration, utrikes- och försvarspolitik, men skapar även möjligheter när det gäller att minska detaljstyrningen och byråkratin i Europa.
Vi måste även anpassa unionens instrument: mer ramlagstiftning som ger medlemsstaterna och regionerna tillräcklig handlingsfrihet när det gäller att uppnå unionens mål.
Kort sagt anser jag att vi i och med Laekenförklaringen för första gången sätter igång en konstitutionaliseringsprocess inom unionen. I det sammanhanget är formen enligt min mening lika viktig som innehållet. Laekenförklaringen innebär framför allt ett första steg mot en ny metod för att genomföra ändringar av fördragen. Hittills har fördragsändringar genomförts bakom stängda dörrar, i det Europeiska rådets skyttegravar skulle jag nästan vilja påstå - även om det inte alltid, åtminstone inte i Laeken, är fråga om skyttegravar - med diplomater och stats- och regeringschefers personliga företrädare. I själva verket har man vid dessa sammankomster endast diskuterat resterna från föregående konferens.
Hur som helst kommer nu för första gången i unionens historia en fördragsändring att förberedas av ett konvent där även företrädare för Europaparlamentet är ledamöter. Naturligtvis är jag medveten om att det förekom diskussioner och att det kanske även i framtiden kommer att förekomma diskussioner om frågan huruvida detta konvent är bundet av Laekenförklaringen eller inte, och huruvida regeringskonferensen skall vara bunden av konventets slutgiltiga resultat. Jag tror att Laekenförklaringen och det konvent som inrättats genom förklaringen framför allt skapar en möjlighet att finna nya metoder, en möjlighet att skapa ett nytt Europa. Om konventet kan producera en lyckad slutrapport, kommer man från politiskt håll inte att kunna blunda för dess arbete och regeringskonferensen blir tvungen att ta hänsyn till resultatet.
Detta är nästa års utmaning och av denna anledning är jag särskilt nöjd över att Giuliano Amato och Jean-Luc Dehaene kommer att leda konventets arbete tillsammans med Valéry Giscard d'Estaing. Under de senaste månaderna har jag på ett alldeles utmärkt sätt samarbetat med dem inom Laekengruppen, den grupp som har hjälpt mig att förbereda och utarbeta Laekenförklaringen. Jag är övertygad om att de fulla av energi i sin europeiska övertygelse kommer att bidra till att skapa ett ambitiöst slutdokument som kan innehålla rekommendationer, förutsatt att man uppnått samförstånd. Om inget samförstånd uppnåtts kommer dokumentet att innehålla olika alternativ tillsammans med ett omnämnande om vilket stöd de olika alternativen åtnjöt i konventet. Med andra ord kommer inte konventets arbete under nästa år att vara en övning utan vidare förpliktelser.
Om konventet utför ett gott arbete kommer denna nya metod för fördragsändringar dessutom definitivt att godtas. Därför skulle jag vilja komma med följande budskap till Europaparlamentet: ni kommer att förfoga över två ledamöter i konventets presidium samt sexton ledamöter och lika många suppleanter i konventet. Ert bidrag kommer med andra ord att vara avgörande för utgången och det resultat som konventet kommer fram till.
(FR) Fru talman! I Laeken förklarade vi dessutom den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken operativ. Jag tror att den kommer att göra det möjligt att bedriva krishantering även om det i början bara blir på ett begränsat sätt, i avvaktan på överenskommelsen med Nato, det måste erkännas och betonas. Som ni vet har framsteg gjorts och en lösning åstadkommits när det gäller Turkiet, och personligen tycker jag det verkar som om ett avtal med Grekland också ligger inom räckhåll. Europa och alla medlemsstater vill också bidra till freden i Afghanistan och under innevarande vecka kommer Förenta nationerna att fastställa ett mandat för en internationell säkerhetsstyrka för detta land. Såsom överenskommits i Laeken kommer Europeiska unionen att fortsätta att anstränga sig under de kommande dagarna och veckorna för att skingra krisen i Mellanöstern. En gemensam ståndpunkt mellan Europeiska unionen, Förenta staterna, Förenta nationerna och ryska federationen krävs absolut. Europeiska rådet är övertygat om att den nuvarande upptrappningen av våldet bara kan stoppas om israeler och palestinier accepterar en tredje part som kontrollerar att eldupphörbeslutet följs. Tillsammans med Javier Solana skall jag på onsdag träffa utrikesminister Colin Powell och diskutera frågan.
(NL) En gemensam definition av straffbar terroristisk verksamhet, upprättandet av förteckningar över terroristorganisationer, personer, grupperingar och enheter, samarbetet mellan våra specialenheter, frysning av tillgångar. Allt detta förverkligades under de gångna veckorna. De utgör alla mycket väsentliga inslag i den handlingsplan mot terrorism som vi upprättade efter attackerna den 11 september.
Dessutom åstadkom man på det rättsliga området ett rambeslut beträffande bekämpning av människohandel, den gemensamma definitionen av minimistraff inom Europeiska unionen, avgörande framsteg när det gäller harmonisering av det mycket svåra och känsliga ämnet familjerätt, och slutligen inrättandet av Eurojust. Slutligen lyckades vi - och det är kanske det allra viktigaste - nå en uppgörelse om en europeisk arresteringsorder. I detta sammanhang kommer jag att tänka på gruppordförande Poettering som undrade när denna åtgärd, som det så ofta fattats beslut om, äntligen skulle bli verklighet. Man har diskuterat en sådan gemensam arresteringsorder i flera år, men varje gång visade det sig allt för svårt att genomföra. Nu har vi under loppet av några månader nått en överenskommelse angående ett instrument som, det är jag övertygad om, kommer att innebära ett genombrott för det polisiära och rättsliga samarbetet i Europa. Jag tror till och med att tanken på ett enhetligt rättsligt område i Europeiska unionen i och med detta har blivit mer realistisk.
För sex månader sedan var våra förväntningar stora även när det gäller asyl- och invandringspolitiken. Det är kanske en av de frågor som i viss mån kommit i skymundan, i synnerhet efter händelserna den 11 september. Vi har i stället ägnat vår uppmärksamhet åt de rättsliga aspekterna av dagordningen från Tammerfors. Ändå har vi även på detta område gjort vissa, om än allt för små, framsteg. Det viktigaste beslut som fattats är att Europeiska kommissionen senast den 30 april 2002 skall inkomma med ändrade förslag gällande minst tre delar: asylförfarandena, familjeåterföreningen och Dublin II-förordningen.
Samtidigt fattades beslut om att inleda utbyggnaden av en gemensam kontroll vid Europeiska unionens yttre gränser, särskilt när det gäller de yttre gränserna för den utvidgade union vi går till mötes.
Fru talman, jag medger att jag hoppades att man under toppmötet i Laeken även skulle nå en uppgörelse om ett europeiskt gemenskapspatent. Detta misslyckades emellertid. Rådet (inre marknaden) fick ändå - och jag kan försäkra er om att kollegorna i det rådet inte alls är nöjda över detta - i uppdrag att inom tre dagar fatta ett beslut, med anledning av vilket vi dessutom bifogade tre riktlinjer, tre nya rekommendationer för ett sådant beslut, så att diskussionen i rådet för inre marknad, konsumentfrågor och turism kan få en ny grund att stå på. Dessa tre riktlinjer säger att patentet först och främst skall kosta så lite som möjligt, att principen om icke-diskriminering mellan medlemsstaternas olika företag måste respekteras och att man dessutom skall vara medveten om värdet av en hög kvalitetsnivå. Jag har lagt fram ett kompromissförslag med sikte på rådet (inre marknaden) den 20 december i år.
I Laeken talade vi även om unionens utvidgning. Tillsammans med kommissionen konstaterade vi att tio av de tretton kandidatländerna under nuvarande förhållanden kan vara redo att delta i valet till Europaparlamentet år 2004, och i ett dokument från Europeiska rådet nämns dessa länder för första gången vid namn. Så var ännu inte fallet i dokumentet från det informella toppmötet i Gent, vilket ledde till att vi utsattes för en hel del kritik från omvärlden. Vidare uppskattar unionen naturligtvis de ansträngningar som Bulgarien och Rumänien gjort, och konstaterar att även Turkiet efter den senaste grundlagsändringen gjort framsteg när det gäller de politiska anslutningskriterierna.
Fru talman! Till sist vill jag peka på det omfattande socio-ekonomiska avsnittet i slutsatserna från toppmötet i Laeken. Jag vågar påstå att vi har arbetat hårt för det jag skulle vilja kalla den europeiska sociala modellen. Vi har efter trettio år av diskussioner nämligen kommit fram till ett beslut om Europabolag. Vi har antagit ett antal indikatorer i fråga om arbetets kvalitet, bekämpning av fattigdom och social utslagning. Jag tror att man nu även skapat en definitiv form för dialogen med arbetsmarknadens parter i Europa, eftersom vi har kommit överens om att det varje år före vårtoppmötet, där ekonomiska och sociala frågor kommer att behandlas, skall anordnas överläggningar med arbetsmarknadens parter.
Ett annat viktigt avsnitt är att ni ställde er bakom avtalet om samråd och information från arbetsgivarna i samband med ekonomiska omstruktureringar. Arbetet med tillnärmningen av de olika socialförsäkringssystemen har kommit igång och vi har under de senaste månaderna dessutom fattat ett antal viktiga beslut beträffande dagordningen för avreglering av posttjänster samt telekommunikationsdirektiven.
Under toppmötet i Laeken behövde vi knappast ägna någon uppmärksamhet alls åt euron, eftersom allting för närvarande utan nämnvärda problem förlöper enligt planerna och införandet av den nya valutan kommer att kunna äga rum den 1 januari 2002.
(FR) Fru talman! Jag skulle avslutningsvis vilja redogöra för diskussionen om hur de olika nya europeiska decentraliserade enheterna skall fördelas. Jag lovar att fatta mig kort om detta. Jag hade utarbetat ett förslag som jag personligen tyckte var rättvist, annars hade jag inte gjort det. Två stater vägrade att godta förslaget. Jag måste säga att jag undvek att gå in i en ny förhandling i strävan efter en haltande kompromiss, några timmar efter att vi godkänt Laekenförklaringen, där vi just vill få ett slut på detta sätt att förvalta Europeiska unionen.
(Applåder)
Det belgiska ordförandeskapet har naturligtvis sett till att de två enheter som skall inleda sitt arbete den 1 januari 2002 verkligen kan göra det, och de har tilldelats ett provisoriskt säte, i avvaktan på en fullständig överenskommelse. Det gäller Europeiska livsmedelsmyndigheten som kommer till Bryssel och Eurojust som skall förläggas till Haag, av den enkla och logiska anledningen att Europol redan har sitt säte där.
(Applåder)
Fru talman! Det var en sammanfattning av slutsatserna från Laeken som i stor utsträckning också utgör en sammanfattning av vad det belgiska ordförandeskapet åstadkommit. I juli upprättade jag tillsammans med alla ledamöter i min regering en översikt så att vi när som helst skulle kunna kontrollera hur långt vi kommit. Jag har redan nämnt det mesta av vad som genomförts. Jag kan naturligtvis lägga till ytterligare punkter, såsom exempelvis anpassningen av avgifterna för gränsöverskridande ekonomiska transaktioner, vilket säkerligen är viktigt efter den 1 januari, Europaparlamentarikernas skattemässiga ställning, eller det politiska avtalet om flygsäkerhet. Det är naturligtvis er sak att bedöma det.
(NL) Ett tack är verkligen på sin plats så här i slutet av ett sex månader långt ordförandeskap. När det gäller ordförandeskapet har vi i Laekenförklaringen för övrigt även tagit med frågan hur vi skall lösa den framtida situationen med trettio medlemsstater eller fler. När vi i det läget beger oss ut på en tour de capitales får vi nog lov att säga till våra makar och barn: " vi ses om en månad" . Men ett välmenande ord av tacksamhet är ändå på sin plats i detta sammanhang.
Det belgiska ordförandeskapet har hela tiden haft parlamentets fulla stöd och det är jag er alla väldigt tacksam för. Under de senaste sex månaderna har vi tillsammans uträttat ett digert lagstiftningsarbete. En hel del tid och energi har ägnats åt medbeslutandeförfaranden mellan rådet och parlamentet, men jag tror att denna tid och energi har visat sig vara väl investerad. På många områden har vi kommit fram till beslut, löst svåra problem och antagit lagstiftning. Jag tänker naturligtvis närmast på besluten om ett telekommunikationspaket, livsmedelssäkerheten och luftfartssäkerheten, direktivet om arbetstider vid vägtransporter. Jag tror att vi kan säga att vi har lyckats att ge en politisk dimension åt de förbindelser mellan ordförandeskapet och parlamentet som hittills i allt för stor utsträckning haft en teknisk prägel.
Vi har heller inte undvikit den diskussionen. Tvärtom har vi på ett systematiskt sätt sökt en diskussion med Europaparlamentet för att på så vis uppnå resultat. Samordningen mellan rådet och parlamentet har varit utmärkt och jag tror att även ni anser att de belgiska ordförandena i rådet har ansträngt sig för att vara tillgängliga för Europaparlamentet.
Jag har lärt mig mycket under de många resor jag företagit mig efter den 11 september, för det mesta tillsammans med Romano Prodi och Javier Solana. Jag har även lärt mig en hel del genom de dialoger jag fört med personer som har en annan uppfattning om globaliseringen, i synnerhet när det gäller vår unions plats i denna värld. Den som sakta men säkert börjar ana sammanhangen i dessa frågor, upptäcker att det tråkiga och färglösa Europa inte existerar utan att vi i själva verket ägnar oss åt vår tids mest fascinerande projekt.
Händelserna den 11 september innebar att terrorismen globaliserades. Attackerna i New York och Washington har fått oss att inse att vi inte har råd att lämna de fattigaste länderna i världen åt sitt öde, eftersom de då bokstavligen kapas av terrorister, knarkkungar, gangstrar, kort sagt: patrask.
Men vad gör vi egentligen åt saken? Det räcker inte att globalisera den fria marknaden och tro att problemet därmed är avhjälpt. Den fortsatta utarmningen av de allra fattigaste länderna gör det tydligt att detta botemedel till och med kan ha motsatt verkan i dessa länder. Om man ofta befinner sig utomlands och diskuterar med personer som har en annan uppfattning om globaliseringen, inser man till sist att Europeiska unionen sedan flera år sitter inne med lösningen på det problemet, ett välfärdsrecept som vi i tur och ordning tillämpat på Grekland, Spanien, Irland och Portugal. En kombination av frihandel, internationellt samarbete och ömsesidigt finansiellt stöd har vid upprepade tillfällen visat sig kunna åstadkomma en enorm välfärdseffekt, vilket vi under de senaste årtiondena har kunnat konstatera i vår egen union.
De klagomål och ångestkänslor som ofta förknippas med unionens utvidgning blir i själva verket mycket relativa mot bakgrund av detta konstaterande. Om vi i framtiden, kanske om sju år, har rumänska eller bulgariska ledamöter i detta parlament med en genomsnittlig inkomst som är en sjundedel av de tyska eller nederländska ledamöternas inkomster, kan man då inte säga att vi är i färd med att förverkliga vår generations största sociala projekt? Om utvidgningen blir verklighet kommer vi att stabilisera de länder som annars skulle kunna falla offer för diktaturer eller " utsugare" , en situation liknande den vi känner igen från Serbien och Albanien.
Allting hänger ihop: om vi lyckas göra anslutningen av tio nya medlemsstater till en lika stor framgång som en gång unionens utvidgning i Sydeuropa, kommer vi att förfoga över en modell, en beprövad metod för att överbrygga vår tids största konflikt, nämligen klyftan mellan nord och syd.
Egentligen är det precis vad världen förväntar sig av oss européer. Vi har inte, det måste vi våga erkänna, samma tydliga profil som USA: en supermakt, en dominerande kultur, ett land med fri företagsamhet och yttrandefrihet, ett föregångsland när det gäller tekniska innovationer. Vi i Europa har utan tvekan mycket att lära av USA: teknisk utveckling, militär slagkraft och ofta ekonomisk effektivitet. Men måste vi för den skull sträva efter att imitera USA?
Min verksamhet i egenskap av ordförande i Europeiska rådet har lärt mig att man runt om i världen ser upp till Europa av andra anledningar: vi i Europa har större erfarenhet av att kanalisera komplicerade politiska konflikter. Vi inser på ett bättre sätt att militär makt är viktig, men att militär makt endast kan vara ett första steg på vägen mot politiska och humanitära lösningar. Vi fäster större vikt vid sociala och ekologiska problem och tack vare de lektioner vi lärt oss av vår egen historia är vi mer öppna för politiskt samarbete i världen. Vi ser heller inte globaliseringen som endast en ekonomisk process där utarbetandet av en politisk motvikt är överflödig.
Är vi då - och det är en fråga som jag vill ställa som avslutning på mitt inlägg och som avslutning på ordförandeskapet, även om det finns saker att göra även under de kommande nio dagarna - är vi i Europa då inte bättre skickade att åstadkomma den nya syntes som världen längtar efter? Varför skulle inte Europa eftersträva en profil som präglas av att Europa är en kontinent som har makt, ty sådan är verkligheten, men som även är beredd att dela denna makt med andra? En kontinent med en stark ekonomi, ty sådan är verkligheten, men av tradition även med omtanke om de svagare. En kontinent med en stark militärmakt, vilken ännu inte har blivit verklighet, omgiven av ett helt spektrum av humanitära, diplomatiska och även rättsliga instrument. En rik kontinent, men med insikt om att rikedomen faktiskt är bräcklig så länge skamfläcken med extrem fattigdom fortfarande finns kvar i stora delar av världen, inte minst på den afrikanska kontinenten där vi bär ett stort historiskt ansvar.
En sådan europeisk supermakt som med sin egen mångfald skulle kunna mäta sig med andra supermakter i världen är naturligtvis endast en dröm för närvarande. Men jag märker att sådana ansatser finns och dessa ansatser består i att de gamla ideologiska motsättningarna har försvunnit, liksom de nationella hotbilderna. Det har byggts upp en välfärd, först efter andra världskriget i Västeuropa och senast efter det kalla kriget även i Central- och Östeuropa.
Vår europeiska union tar långsamt form utan att, och det är viktigt, mångfalden, den kulturella rikedomen och de rika traditionerna på denna kontinent påverkas i negativ riktning.
Fru talman, jag tänker nu avrunda. Att bygga Europa är en högtflygande ambition. Jag har sagt det tidigare och jag säger det igen, det är faktiskt vår tids största politiska dröm. Jag hoppas att jag med Laekenförklaringen har lämnat ett litet och blygsamt bidrag till att denna dröm någon gång skall kunna bli verklighet.

Talmannen
Jag tackar herr Verhofstadt så hjärtligt för denna fantastiska presentation.

Prodi
. (IT) Fru talman, herr premiärminister, ärade ledamöter! Det är en särskild ära för mig att delta i denna debatt, direkt efter toppmötet i Laeken. I Laeken tog vi ett stort steg framåt mot det Europa vi vill ha: ett mer demokratiskt och öppet Europa som våra medborgare äntligen börjar identifiera sig med fullt ut.
Först och främst skulle jag vilja betyga min uppskattning av hur det belgiska ordförandeskapet för rådet har bedrivit arbetet under detta halvår, men då särskilt det arbete som ledde till Laekenförklaringen. Laeken är början på ett nytt konstitutionellt skede i byggandet av Europa, ett skede under vilket denna församling och de nationella parlamenten kan spela en avgörande roll. Den nya processen kommer att vara öppen, med full insyn, och bidra till att ge medborgarna en större förståelse för de grundläggande frågor som diskuteras i Europa i dag. Det är väldigt mycket som står på spel, mot bakgrund av utvidgningen och globaliseringen.
Jag ser den väg som drogs upp i Laeken som det enda sättet att säkerställa en demokratisk legitimitet, för att se till att unionen kan driva på integrationen och utvidgningen utan att riskera att medborgarna sedan förkastar de lösningar regeringarna väljer.
Utvidgningen av Europeiska unionen är en oåterkallelig process som redan har kommit långt på väg. Vi får faktiskt inte glömma att detta är ett av huvudskälen bakom konventet. Utan institutionella förändringar skulle en utvidgad union ofrånkomligen bli handlingsförlamad. Utan en öppen diskussion riskerar vi att förlora stödet från medborgarna i unionen och i kandidatländerna. Vi får dessutom inte underskatta innebörden av att kandidatländerna för första gången involveras i en institutionell process med konstitutionella återverkningar. Det är deras framtid som skall avgöras, i samma grad som framtiden för de nuvarande femton medlemsstaterna.
Resultaten från Europeiska rådets möte i Laeken begränsas dock inte till införandet av konventet. Händelserna den 11 september påminde oss om vad de som vill missbruka friheten kan göra för att förgöra den, och det stöd rådet har gett vår verksamhet när det gäller inrikes frågor kommer att hjälpa oss att nå vårt mål att bygga ett område med frihet, säkerhet och rättvisa i Europeiska unionen.
Arbetet på att fastställa en gemensam politik avseende invandring och asylrätt har fått ny fart. Europeiska rådet hoppades att kommissionens meddelande om illegal invandring och människohandel skulle fungera som en grund för ett handlingsprogram. Vad detta anbelangar har Europeiska rådet, som jag föreslog i mitt tal i Brugge nyligen, uppmanat rådet och kommissionen att undersöka hur man kan möjliggöra ett effektivt samarbete mellan dem som bevakar unionens yttre gränser och utvärdera möjligheterna att införa en gemensam mekanism eller en gemensam gränskontroll.
Jag beklagar att rådet i Laeken inte lyckades gå längre för att lösa frågan om de framtida europeiska byråerna. Missförstå mig inte - jag håller med om vad premiärminister Verhofstadt sade - det är ingenting dramatiskt. Likväl tvingas vi, som vid tidigare tillfällen, konstatera att regeln om enhällighet helt enkelt är ett hinder för beslutsprocessen.
En sak måste stå klar redan nu. " Gemenskapsmetoden" har gjort det möjligt för unionen att bli det den är: en union av folk och en union av stater, som fordrar en nydanande struktur för beslutsfattandet, med gemensamma institutioner och en enda röst för alla länder, stora som små. Gemenskapsmetoden har främjat effektiviteten och den demokratiska legitimiteten. Vi behöver bara anpassa och stärka den för att inte förlora stödet från den allmänna opinionen och för att våra insatser skall bli effektiva. Våra landsmän står inte ut med detta slags köpslående längre. De är mer intresserade av om den europeiska myndigheten för livsmedelssäkerhet, som det har gjorts så mycket reklam för, verkligen kan påbörja sitt arbete än var den skall ha sitt säte. Jag kan därför bekräfta för er att myndigheten kommer att inleda sin verksamhet från sitt provisoriska - jag betonar, provisoriska - säte i Bryssel 1 januari 2002. Medborgarna kan nämligen inte vänta längre på att det bildas ett organ som ägnar sig åt att värna om deras hälsa.
Vad detta anbelangar har kommissionen för avsikt att fortsätta att åsätta sina förbindelser med parlamentet en avgörande vikt. Vi har förbättrat våra rutiner och vårt sätt att arbeta, men under de senaste veckorna har vi kunnat konstatera att denna process att upprätta förbindelser och rutiner ännu inte har nått de mål vi alla satte upp. Det blir vår uppgift att arbeta tillsammans för att nå dem snarast och grunda den andra delen av mandatperioden på en fullständig synergi mellan kommissionen och parlamentet.
Det mål vi satte upp i Lissabon i mars 2000 var att unionen inom tio år skulle bli världens mest konkurrenskraftiga och dynamiska ekonomi. Samtidigt har vi förbundit oss att garantera att den blir ett mer rättvist samhälle som är uppmärksamt på allas behov. Det gläder mig att rådet i Laeken var överens om att fortsätta att prioritera dessa mål. Följaktligen måste Barcelona innebära ett betydande och oåterkalleligt steg framåt när det gäller att befästa och utveckla den europeiska sociala modellen. Men detta får vi tillfälle att tala mer om under förberedelserna inför det toppmötet.
Europeiska rådet bekräftade än en gång att satellitnavigeringsprojektet Galileo är strategiskt viktigt och kan vara en möjlighet att kanalisera nyskapande och konkurrenskraft. Det hade inte kunnat vara annorlunda med tanke på att medlemsstaterna i den europeiska rymdorganisationen - av vilka tretton av femton är medlemmar i Europeiska unionen - för bara en månad sedan avsatte 550 miljoner euro för att delta i projektet. Ett annorlunda beslut skulle ha sänt ut en motsägelsefull signal angående ett projekt som är avgörande för vår framtid och vår självständighet. Europeiska rådet har klart angivit tidsplan och målsättningar för första halvåret 2002: nu är det dags att slutföra arbetet utan ytterligare dröjsmål. Det handlar om vår trovärdighet, det handlar om rådets och parlamentets trovärdighet. Kommissionen är alltså beredd att bidra för att uppfylla gjorda åtaganden och äntligen övergå till en fas av konkret utveckling, med hänsyn tagen till alla tekniska och ekonomiska aspekter av projektet.
Ärade ledamöter! Konventet måste motsvara förväntningarna och införa en förändring som möjliggör för oss att med tillförsikt se en komplicerad och svår framtid an. Det behöver inte återuppfinna unionen, det behöver inte ifrågasätta gemenskapens regelverk. Snarare bör det dra upp en färdväg som gör det möjligt för unionen att fortsätta med sin politiska, sociala och ekonomiska integration med sina nya medlemmar efter utvidgningen.
Införandet av konventet innebär ett avsiktligt brott med det förflutna. Vårt mål är att det skall kunna dra nytta av många människors idéer och erfarenheter, inte bara av ett fåtal personers. Vårt mål är att det skall äga rum i dagsljus, inte i ett stängt rum. I konventet kommer kommissionen att verka som fördragens väktare och som bärare av gemenskapsandan. Att alla medlemsstater har lika värde och att det finns en balans mellan unionens institutioner är den bästa garantin för ett rättvist och effektivt Europa. Om vi för övrigt tittar på den senaste Eurobarometern verkar det faktiskt som om man skulle kunna dra slutsatsen att våra medborgare håller på att närma sig Europa och dess institutioner till och med snabbare än vad man hade kunnat tro.
Senast under år 2004, men förmodligen tidigare, kommer konventets bidrag att studeras av en regeringskonferens och därefter skall medborgarna i de gamla och de nya medlemsstaterna välja sina företrädare i denna församling. Låt oss därför redan från och med nu förbereda oss för dessa viktiga och stora tilldragelser.
(Applåder)

Poettering
Fru talman, herr rådsordförande, kommissionens ordförande, ärade kolleger! Det råder en god stämning i dagens sammanträde, precis som sig bör dagarna före jul. Vi har framfört vårt tack till talmannen, men vi bör också rikta ett hjärtligt tack till den belgiska ordförandegruppen och då i första hand till president Guy Verhofstadt för den framgång som han, som Europa, som vi alla har nått i och med Laekenförklaringen.
Herr rådsordförande! Ni har agerat i enlighet med bästa belgiska tradition, på samma sätt som andra har gjort före er - Leo Tindemans, som fyller 80 år om bara några månader, Wilfried Martins, ordförande för Europeiska folkpartiet, och Jean-Luc Dehaene: europeiskt, engagerat, övertygande! Detta tack gäller även utrikesminister Michel. Detta är ett exempel på att regeringen i en så kallad mindre stat ibland driver en mycket bättre politik och är bättre på att leda Europa än vad de så kallade större staterna alltid gör anspråk på att vara.
(Applåder)
Därför vill jag framföra ett hjärtligt tack! Låt mig bara säga något om Laekenförklaringen, eftersom många kolleger ur vår partigrupp kommer att ta upp övriga frågor - Laeken blev en stor personlig framgång för er, herr president, och vi är mycket glada över detta! Ibland är vi ju också kritiska, även när kommissionen menar att det inte finns någon större anledning att vara det. Kommissionens ordförande Romano Prodi och vid hans sida kommissionären med ansvar för reformen av Europeiska unionen, Michel Barnier, har inte bara följt oss på vägen, utan vi har gått denna väg tillsammans med dem. Det var vårt parti, Europeiska folkpartiet, som redan på kongressen i Berlin i januari föreslog ett konvent. Vi är glada att detta är hela Europaparlamentets ståndpunkt och även ståndpunkten i de viktigaste institutionerna.
Jag tror att den nya metod som vi nu har, nämligen att parlamentarisera reformen av EU, är helt avgörande. Parlamentsledamöterna har majoritet i konventet, och vi hoppas att detta skall få medierna att bidra till en verklig öppenhet, för vårt försök att skapa öppenhet genom att hålla öppna sammanträden får inga omedelbara effekter, utan ett resultat får vi först när medierna vidarebefordrar informationen och gör den tillgänglig för människorna, och detta är vad vi ber medierna om i dag.
Det har förekommit diskussioner om de tre utsedda personerna i presidiet som har valts för konventet. Låt mig dock säga er, herr rådsordförande, att jag ser det som ett mycket klokt beslut. Valéry Giscard d'Estaing har ju inte enbart varit Frankrikes president, utan även ledamot i Europaparlamentet, slutligen medlem i vår partigrupp. En gång var han även med i den liberala gruppen men kom sedan till oss, vilket givetvis var ett kliv uppåt ...

... och framför allt har han författat ett betänkande om subsidiariteten, vilket ju inte är det första man förväntar sig av en fransk ex-president. Låt mig säga en sak: Hellre en president i en något framskriden ålder som har ett vaket och sunt sinnelag och ett öppet europeiskt hjärta än en ung president som är antieuropé! Därför anser jag att beslutet är bra även när det gäller Jean-Luc Dehaene, som vår grupp har mycket god kontakt med, men också Giuliano Amato, som har visat sig vara en stor europé.
Konventet kommer att ha ytterligare nio medlemmar, och jag gissar att de båda företrädarna för Europaparlamentet kommer att tillhöra de båda stora partigrupperna. Eftersom detta högst sannolikt kommer att vara fallet är jag övertygad om att det vore bra om den framtida talmannen för Europaparlamentet skulle komma från en mindre grupp, och därför kommer vår grupp att fullt ut stödja Pat Cox från den liberala gruppens presidium!
(Skratt och applåder från höger, protester och missnöje från vänster) Ärade kolleger, det återstår givetvis att diskutera och fatta beslut i frågan, men jag är mycket optimistisk!
När det gäller innehållet, herr rådsordförande, fann jag det mycket klokt av er att ställa frågor. Jag skall inte ge våra svar på dessa här och nu. Frågorna gällde ett starkare parlament, parlamentets medbeslutande, större öppenhet, insyn i ministerrådet och förstås en ståndpunkt i kommissionen som svarar mot väljarnas åsikter - detta kommer man att behöva förhandla om.
Det är också avgörande för hur konventets arbete kommer att struktureras, och här anser jag att parlamentet med sina 16 företrädare har en jättechans att vara något av ett avantgarde. Jag har just föreslagit att vår partifamilj - hur övriga partigrupper gör vet jag inte - i parlamentariseringens anda skall träffas på partigruppsnivå för att ge de ledamöter från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokraterna som deltar i konventet en möjlighet att träffa sina nationella kolleger och på ett förnuftigt sätt dra upp riktlinjerna för arbetet.
Jag uppmanar de 15 regeringarna att sända sina bästa kvinnor och män till konventet. Det skall inte röra sig om personer som tror sig delta i ett seminariearbete, utan det skall vara personligheter som företräder regeringarna och som har en koppling till regeringarna. Om president Valéry Giscard d'Estaing enligt Laekenförklaringen nu skall rapportera till toppmötet med stats- och regeringscheferna så blir detta meningsfullt först om man samtidigt uppdrar även åt företrädarna för de nationella regeringarna att rapportera. Dessa bör då rapportera till respektive nationell regering, vilket skulle hindra konventet från att agera isolerat, och vi skulle få en ständig återkoppling.
Laekenförklaringen är en bra början, men utan en bra arbetsmetod blir det heller inga goda resultat av arbetet - och det är först när resultaten föreligger och stats- och regeringscheferna och regeringarna tar till sig dem som man kan säga om Laekenförklaringen verkligen förtjänar att betecknas som historisk. Jag hoppas att den egna ansvarskänslan hos regeringsföreträdarna, hos medarbetarna från parlamenten, vare sig det rör sig om Europaparlamentet eller de nationella parlamenten, skall vara så stark att resultatet i stort skall kunna accepteras. Om vi kan uppnå detta gemensamt får vi ett förnyat EU, då blir vårt gamla Europa handlingskraftigt inåt, handlingskraftigt utåt, det blir ett mer demokratiskt och övertygande Europa som företräder våra värderingar!
(Applåder)

Barón Crespo
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande, ärade kolleger! Jag vill först och främst säga att jag å den socialistiska gruppens vägnar välkomnar det beslut som fattades vid Europeiska rådet i Laeken. Ni har beslutat att korsa Rubikon och erkänner därmed att vi befinner oss i en konstituerande process. Detta är en viktig förändring som visar att den politiska växlingen kan alstra nya idéer och nya förslag även i Belgien. Jag gratulerar det belgiska ordförandeskapet till att ha varit i stånd till att ta detta steg och för det ihärdiga sätt det har drivit den här frågan på.
Jag anser att vi tack vare våra gemensamma ansträngningar har lyckats nå framsteg med konventet trots att det fanns allvarliga reservationer mot det. Jag anser att vi alla kan räkna konventet bland våra meriter.
Poettering erinrade oss om att konventet skapades under det tyska ordförandeskapet vid toppmötet i Köln, men det har inte nämnts att det var ett socialdemokratiskt-grönt ordförandeskap. Jag anser det är våra samlade ansträngningar som har präglat denna process, och detta återspeglas i betänkandet av Lehne/Méndez de Vigo. Jag tillstår att man har lyssnat till våra förslag, för det första när det gäller sammansättningen av presidiet, antalet företrädare från parlamentet, som är balanserat och även när det gäller demokratisk legitimitet jämfört med rådets, vilket vi inte får glömma. Dessutom har man funnit en lösning - jag skulle säga att det är en belgisk lösning - i treenighet som man har inrättat förutom presidiet.
När det gäller presidiet måste jag säga att jag högt värderar Giscard d'Estaings europeiska karriär, han var inte vår kandidat men var tillsammans med republikens president en god europeisk ledamot. Jag anser att vi nu, herr tjänstgörande ordförande, måste vädja om att det inte inrättas ett ytterligare organ förutom presidiet, det vill säga, att det inte finns en ledningsgrupp på tre personer och dessutom ett presidium. Det måste finnas ett lag på tolv personer som arbetar tillsammans, och det tror jag är den rätta vägen för att gå vidare.
Dessutom kan vi alla säga att det har gått bättre för våra vänner, men vad jag inte förstår - herr tjänstgörande rådsordförande - är varför Poettering, som även är en god vän till mig, envisas med att säga att vara liberal är ett slags förberedelse för att till slut bli kristdemokrat. Jag tror inte att Cox är särskilt nöjd med detta sätt att se på saken. Hur som helst anser jag att det viktiga är att vi alla är beredda att arbeta tillsammans i denna process.
Ni har gjort något som jag anser vara positivt, och det är att ni av de fyra frågor som lades fram i Nice, bilaga IV, förklaring 23, har formulerat 64 frågor. Vi har räknat efter och fått det till 64 stycken. Någon av dessa är säkert miljoneurofrågan, om inte i dollar. Det finns vissa frågor om förbindelser mellan de nationella och de europeiska parlamenten som jag inte anser är särskilt välformulerade, men dessa kan vi hjälpa er att rätta till och framför allt är det viktigt att man tror på vad man gör och att det skapas en konstruktiv dynamik i konventet, vilket min grupp arbetar för sedan länge tillbaka. Detta har vi sett med Cosac, och vi gör detta i nära samarbete för att öka samordningen mellan grupperna i medlemsstaternas parlament och i kandidatländernas parlament, som även de har rätt att uttrycka sin åsikt om vad vi gör samt i vårt eget parlament. Vi har ett stort ansvar.
Låt mig förutom detta komma med lite kritik om Laeken. Ni har gjort framsteg när det gäller att göra utrikespolitiken och den gemensamma säkerhetspolitiken operativa och har till och med tagit upp försvarsfrågor. Minister Michel kanske förhastade sig när han meddelade detta, men jag anser att det är bättre att förhasta sig när det gäller våra ansvarsområden än att inte göra någonting alls. Man måste våga ta risker.
När det gäller frågan om byråerna har min gode vän Giuliano Amato rätt i att vi efter Beethovens symfoni nu lyssnar till en total kakafoni, och han har även rätt i att man inte först kan säga att framtiden kommer att bli underbar och sedan börja gräla när man går över från framtidsdiskussionerna till att ta upp dagens problem. Detta är inte godtagbart och jag måste erinra om att parlamentet i Whitehead-betänkandet avstod från att lägga fram ändringsförslag eftersom man sade oss att man skulle lösa problemet i Laeken och problemet har inte lösts.
Dessutom noterar jag noga vad en ordförande för det liberala rådet sade om toppmötet i Barcelona: social sammanhållning, försvar av den europeiska sociala modellen, anpassningsförmåga och dialog med arbetsmarknadens parter, enligt min åsikt sammanfattar detta den rätta vägen att gå.
Avslutningsvis, fru talman, ärade kolleger, anser jag att vi i dag måste bekräfta att Laekenförklaringen, vars mål är en europeisk grundlag, måste bana väg för en process och en dynamik som vi måste engagera oss i. Å min grupps vägnar kan jag säga att vi står enade och är fast beslutna att korsa Rubikon med er, om vi alla menar allvar och gör det för framtiden, för ett enat Europa.
(Applåder)

Cox
Fru talman! Jag vill börja med att tacka det belgiska ordförandeskapet och den belgiska premiärministern för deras sätt att samarbeta med Europaparlamentet. Visserligen har jag inte sett efter i arkiven, men jag vill minnas att ni, herr premiärminister, har varit närvarande denna kammares sessionssal oftare än någon av era företrädare under de föregående ordförandeskapen. Detta är ett mått på ert personliga engagemang för att föra en dialog med kammaren om demokratiska frågor i Europa. Ni skall ha heder och tack för detta.
Stämningen i kammaren har även förändrats avsevärt jämfört med för tolv månader sedan. För tolv månader sedan såg vi alla toppmötet i Nice som ett viktigt och avgörande tillfälle och vi blev besvikna när resultatet blev ökad komplexitet snarare än minskad, att unionen blev mer oförståelig för allmänheten snarare än tvärtom och snarare återspeglade en känsla av affärsuppgörelse än av ideal bakom den europeiska processen. Vid slutet av detta ordförandeskap har balansen återställts och detta skall ni ha ett erkännande för. Stämningen har förändrats mycket. Nu råder det en mer optimistisk stämning och det är ni, premiärminister Verhofstadt, och era kolleger i ordförandeskapet som till stor del skall ha tack för detta. Man får naturligtvis inte blanda ihop stämning och innehåll och därför måste vi nu utnyttja Laekenförklaringens och konventets dynamik för framtiden.
Laekenförklaringen är i sanning ett avgörande tillfälle för unionen och kommer att bli ett bestående mått på kvaliteten hos detta belgiska ordförandeskap. Konventmetoden är en definierande metod. Visserligen är så många nöjda med konventet att det, som alla framgångar, nu har många fäder och vi gör alla anspråk på att ha del i denna framgång. Låt så vara. Det ligger i framgångens natur att vi alla vill vara med och fira den.
När det gäller konventet ser vi fram emot invigningen i mars 2002 och vi ser positivt på konventets ordförandeskap, som utgörs av Giscard d'Estaing, Amato och Dehaene och de andra som kommer att ansluta sig till dem. Vi måste försäkra oss om att detta konvent genom sitt sekretariat arbetar enhetligt och sammanhängande. Det skall vara ett uttrycksmedel för Europa, varken mer eller mindre.
En mycket god vän till mig, Hans-Gert Poettering, sade att för runt 10 år sedan ville den förra ordföranden för den liberala gruppen ha politisk asyl i kammaren och jag vill tacka mina kolleger bland kristdemokraterna, som till och med innan Tammerfors och utvecklingen av rättsliga och inrikesfrågor, erbjöd asyl till denna man.
Han är en mycket duglig europé och jag är övertygad om att konventet kan göra framsteg i hans händer.
Det är fantastiskt att känna, som premiärministern redan har kommenterat, att det inte finns några tabun. Vi har gjort viktiga framsteg med åtminstone några av koncepten. Viljan att överväga en gemensam grundlag för Europa är nödvändig, inte bara för enkelhetens skull, utan även för att föra fram ideal, samtida värden, medborgerliga rättigheter, institutionell balans och för att skapa en lämplig maktfördelning. Vi behöver detta och det gläder mig att ni har modet att göra detta och att det finns ett samförstånd att bygga på.
Den 11 september var ett särskilt svårt ögonblick under ert ordförandeskap, en svår utmaning som visar på vår gemensamma sårbarhet och ett erkännande av att ett icke-Europa, eller en transatlantisk ensidighet inte fungerade. Det har varit en enorm framgång för alla institutioner, som letts av det belgiska ordförandeskapet och Europeiska kommissionen och kammaren, som gläder sig över att ha kunnat bidra, att vi fångade det ögonblicket och att vi förstod att vår gemensamma sårbarhet endast kan bemötas med gemensamma svarsåtgärder.
På det hela taget är detta ett ordförandeskap som är värdigt utmaningen av ett samtida Europa och det är ett ordförandeskap, herr Verhofstadt, som ni och era kolleger kan vara mycket stolta över. Vi, liksom era liberala demokratiska kolleger i kammaren, känner oss även mycket stolta över era insatser. Vi önskar att det fanns fler personer som ni som leder stater i Europa i dag.
(Applåder)

Lannoye
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag skulle vilja ansluta mig till vad mina kolleger sagt när det gäller den goda anda av samarbete som ni upprättat mellan rådet och parlamentet under de senaste månaderna.
Jag kommer nu till Laekenförklaringen. Jag tror man måste tillstå att Laekenförklaringen är ett viktigt steg på vägen mot en omritad europeisk union som är mer öppen, mer lättillgänglig, mer demokratisk och jag tror också effektivare och starkare på det internationella planet. Alla dessa positiva egenskaper motiveras av det faktum att en ny dynamik är på väg att inrättas. Vi har upplevt Amsterdamfördraget och Nicefördraget, som båda var besvikelser. Nu vet vi att vi har en chans att lyckas med den nya regeringskonferensen. Om vi arbetar seriöst - och den gemensamma arbetsandan som ni inrättat förefaller lovande - tror jag vi vid nästa toppmöte, tack vare konventet, tack vare det öppna mandat det får, tack vare den arbetsmetod som skall antas, och tack vare de människor som där skall företräda oss, kan uppnå ett mycket positivt resultat för Europeiska unionen. Låt oss alltså inte bli på dåligt humör även om man kan ha vissa förbehåll när det gäller avsaknaden av kvinnliga företrädare, vilket enligt min mening är mycket beklagligt, i det triumvirat som skall styra arbetet i konventet,
(Applåder)
även om man kan beklaga att Europaparlamentet inte har tillräckligt många företrädare, tror jag ändå att utgångsläget är bra, totalt sett. Jag tackar er därför också för alla ansträngningar ni gjort i det hänseendet.
Ni nämnde er sexmånadersperiod som ordförandeland. Jag har ändå en viss vana som Europaparlamentariker och jag konstaterar att alla ordförandeskap är besvikna när de kommer till slutet av sitt mandat, särskilt under det andra halvåret, eftersom det är mycket kortare än det första på grund av semestrar, men även på grund av att ordförandeskapet inte gör allt i Europeiska unionen - som tur är. Ordförandeskapet är starkt beroende av de övriga medlemsstaternas goda vilja, liksom av arbetet inom kommissionen och parlamentet. Var därför inte alltför besvikna. Jag är själv personligen tämligen besviken över vissa aspekter, det skall jag säga, men jag tror att även om attentaten den 11 september inte hade ägt rum, hade ni ändå inte lyckats genomföra alla era projekt.
Men nu ägde attentaten den 11 september rum. Vi har upplevt dramatiska händelser och kampen mot terrorismen har blivit en grundläggande fråga. Jag tror därför att förebyggandet av terrorismen är en fråga där vi verkligen måste diskutera och agera. Jag beklagar att det i rådets slutliga text inte finns något budskap till Förenta staterna. Jag skall uttrycka mig mycket tydligt. Det finns ett positivt budskap om att " vi bekräftar på nytt vår solidaritet" , och det är mycket bra. Men ett mer politiskt budskap skulle kanske ha behövts, där man beklagar den amerikanska regeringens inställning till två viktiga aspekter i anslutning till freden i världen och till terrorismen. Jag tror till exempel att det av president Bush aviserade tillbakadragandet av fördraget om antiballistiska missiler är ett allvarligt politiskt misstag som hotar världsfreden. Jag tror också att blockeringen av arbetet i konventet när det gäller förbudet mot biologiska vapen i Genève i november, på grund av att Förenta staterna vägrar att acceptera kontroller på sitt territorium, också är ett politiskt misstag, och till och med ett fel. Jag tycker att Europeiska unionen borde framföra ett budskap till den amerikanska regeringen och be den ändra uppfattning.
Jag skulle avslutningsvis vilja ta upp tre viktiga möten, eftersom den dag som kommer i övermorgon blir bättre än i dag, men innan vi kommer till i övermorgon har vi i morgon. Vi har bl. a. konferensen i Johannesburg, i september nästa år, där man efter tio år skall sammanfatta vad som hänt sedan konferensen i Rio. Tio år senare måste vi erkänna, och det räcker med att på nytt läsa kommissionens texter för att övertygas, att vi i de rika och industrialiserade länderna inte lyckats ändra vårt produktions- och konsumtionsbeteende så att det blivit ett hållbart beteende för vår jord. Vi har inte lyckats. Det betyder att starka initiativ bör tas i det hänseendet.
Vi har haft toppmötet i Göteborg som var lovande, och det har funnits några positiva punkter, bl.a. Kyoto, som tack vare det belgiska ordförandeskapets och kommissionens positiva åtgärder räddats, trots Förenta staternas negativa attityd ännu en gång, men detta Kyotoprotokoll är bara ett verktyg bland andra, och till och med ett verktyg som gör en besviken jämfört med de ursprungliga ambitionerna. Jag tror i vilket fall som helst inte att man i Johannesburg kommer att kunna glädjas åt konkreta resultat i kampen mot växthuseffekten, lika lite som när det gäller skydd av den biologiska mångfalden. Det finns en rad ärenden där vi snarare har gått bakåt.
När det gäller fattigdomen i världen sade ni själv, herr ordförande, att avståndet mellan nord och syd inte har minskat. Det tenderar i stället att öka. Jag tror därför att vi behöver göra avsevärda ansträngningar på den punkten.
(Applåder)

Wurtz
Fru talman, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionsordförande! Jag har redan haft tillfälle att säga att i mina ögon borde det viktigaste för alla politiskt ansvariga i Europa under den kommande perioden vara att överbrygga gapet av misstro, eller till och med tvivel, som fortsätter att breda ut sig mellan medborgarna och de europeiska institutionerna. Allt som kan bidra till att öppna debatten om Europas framtid i våra respektive samhällen välkomnas därför av min grupp.
Vi anser därför att konventets princip är mycket positiv, där man bryter med den klassiska regeringskonferensen bakom stängda dörrar, och låter Europaparlamentariker och nationella parlamentariker delta i det förberedande arbetet med regeringskonferensen, accepterar att företrädare för kandidatländerna deltar samt är öppen för bidrag från arbetsmarknadens parter. Ni kan vara övertygade om att vi kommer att försöka få våra samarbetspartner i det civila samhället att på ett konstruktivt sätt och utan tabun införa detta nya europeiska politiska område.
Låt oss hoppas att de som kommer att försöka undvika att ta upp störande frågor från våra samhällen inte kommer att få majoriteten av konventet med sig. Det är inte genom att slå sönder termometern som man får febern att sjunka. Jag tyckte därför att det var stimulerande att läsa lägesrapporten i det utkast till förklaring som Verhofstadt lämnat till Europeiska rådet, eftersom denna rapport överensstämmer med den verklighet som våra landsmän upplever. Tyvärr beslutade de femton medlemsländerna att inte godkänna den.
Jag beklagar däremot att det tjänstgörande ordförandeskapet inte visat prov på samma kritiska anda när det gäller att formulera de frågor som skulle diskuteras. Och där hade Europeiska rådet självfallet inget att tillägga. De två vice ordförandena i min grupp, Kaufmann och Frahm, kommer att återkomma till de rent institutionella dimensionerna av toppmötet i Laeken. Jag skulle för min del vilja peka på en enda idé i det hänseendet. Om det verkligen handlar om att utnyttja medborgarnas förväntningar som en röd tråd i den diskussion som skall inledas, vilket är vad som sägs i förklaringen från de femton medlemsländerna, kan debatten i mina ögon inte skiljas från de institutionella frågorna i det europeiska projektet eller de politiska riktlinjer som dessa institutioner är tänkta att genomföra.
Vem som helst som deltog i medborgardebatterna inom ramen för samrådet före Laeken, eller som gjort sig besväret att lyssna till budskapen från de stora mobiliseringarna de senaste dagarna i Bryssel, minns brådskande krav som praktiskt taget lyser med sin frånvaro i konventets dagordning, så som den fastställts i Laekenförklaringen. Exempelvis borde hela den sociala frågan i ordets vidaste bemärkelse ge upphov till debatter kring den nya roll som euron och Europeiska centralbanken bör tilldelas. Den bör leda till att jämförelser av åsikterna om europeiska tjänster av allmänt ekonomiskt intresse fördjupas. Den bör leda till att dogmen om ransonering av de offentliga utgifterna ifrågasätts, till att diskussionen om beskattning av kapitalrörelser återupptas och till att strävan efter att sätta stopp för skattedumpning och skatteparadis främjas.
Unionens ekonomiska politik bör inte längre begränsas till konkurrenspolitiken, och penningpolitiken bör inte begränsas till att enbart anpassas till kraven från finansmarknaderna. Frågan om verkliga rättigheter för de anställda inför de stora koncernernas makt, liksom frågan om medborgarnas verkliga delaktighet i utarbetandet av en europeisk politik och bedömning av dess effekt är, enligt min mening, också nödvändiga frågor i detta sammanhang.
Alla dessa frågor innehåller en institutionell dimension. De bör därför ingå i debatten om det framtida konventet. Detsamma gäller utvidgningen. Kan den institutionella utmaning som detta historiska perspektiv innebär särskiljas från övriga grundläggande problem som vi absolut måste förebygga? Två siffror är tillräckligt för att bedöma vad det är vi tystar ned, när vi i stället borde angripa dem insiktsfullt och med stort ansvar. År 2004 kommer unionen att ha 30 procent fler medborgare, men dess BNI kommer bara att öka med 4,5 procent. Vilka strukturreformer, och bl. a. vilken solidaritetspolitik kommer att krävas för att undvika farliga spänningar, för att bygga upp det som i Laekenförklaringen kallas för en stor europeisk familj?
Det fåtal rader i detta ramdokument som ägnas åt GUSP kan nästan sammanfattas i, jag citerar, " uppdateringen av Petersbergsuppgifterna" . Som om Europas förmåga att föra krig vore en garanti för dess internationella auktoritet. Jag kan, efter att de senaste veckorna haft tillfälle att besöka flera regioner i världen, vittna om att detta inte är det första de ber oss om. Vad de förväntar sig av Europa är att vi hjälper dem att frigöra sig från det kvävande förmyndarskapet från den amerikanska supermakten, att vi mycket mer offensivt pressar tillbaka regeln om ensidighet, att vi utvecklar en omfattande strategi för att förebygga konflikter genom att uppfylla behoven av utveckling, rättvisa och värdighet hos befolkningen i söder, kort sagt att vi gör en helt annan tolkning än George W. Bush av tiden efter den 11 september. Låt oss våga öppna hans fönster mot det verkliga livet. Låt oss ge Europa en tydlig och mobiliserande innebörd, och jag tror att den institutionella dynamiken kommer att frigöras av detta. Det är i alla fall min övertygelse.

Collins
Fru talman! Det belgiska ordförandeskapet tog över ordförandeskapet för Europeiska unionen vid en ytterst kritisk tidpunkt. De tragiska terroristattackerna i Förenta staterna i september i år belyser behovet för Europeiska unionens medlemsstater och våra internationella partner att stötta samarbetet för att besegra den fördärvliga internationella terrorismen. Europeiska unionens ledare tar sig kraftfullt och beslutsamt an dessa nya utmaningar och vi tar gemensamt itu med terrorismens gissel.
Europeiska unionen har lagt fram förslag för att förhindra att våra finansiella system används för penningtvätt för att finansiera terroristaktiviteter. Vi måste alla fortsätta att samarbeta ännu närmare i framtiden för att garantera att det dubbla gisslet internationell terrorism och internationell kriminell verksamhet tillintetgörs.
Vid toppmötet i Laeken förra helgen var det nödvändigt att ta upp en hel rad vittomspännande politiska frågor. Jag noterar med intresse att Europeiska unionens statschefer i den slutliga texten i Laekenförklaringen säger: " Europeiska unionen är framgångsrik. Femtio år efter sin tillkomst närmar sig emellertid unionen ett vägskäl, en brytpunkt i sin tillvaro" . Jag håller fullständigt med om denna politiska uppfattning. Vi måste vara säkra på att medborgarna är välvilligt inställda och stöder alla förändringar som görs inom Europeiska unionen i framtiden. Detta är sannerligen en mycket svår utmaning, inte bara för Europeiska unionens regeringar, utan även för Europeiska kommissionen och naturligtvis för oss själva i Europaparlamentet.
Allteftersom Europeiska unionen utvecklas och vi kommer närmare varandra, måste vi vara säkra på att unionens medborgare stöder denna nya utveckling. Utan det europeiska folkets politiska stöd och sympati kommer Europeiska unionen att försvagas allvarligt i sin funktion som politisk och ekonomisk enhet. Jag hoppas att det är en av de kärnfrågor som det nya konvent som Europeiska unionens ledare nu har inrättat kommer att ta itu med.
Det kommer att finnas en bred representation i konventet, vilket kommer ge alla som deltar tid för att verkligen fundera över den riktning som Europeiska unionen måste ta under de närmast kommande åren. Hur man bäst skall sälja budskapet att Europeiska unionen är en positiv kraft för Europas folk kommer att bli en central utmaning för dem som deltar i konventet.
Jag stöder Europeiska unionen. Jag anser att Europeiska unionen har bidragit till att förbättra levnadsstandarden inom Europeiska unionen och att förbättra vår livskvalitet. Alla är dock inte övertygade av detta argument och vi måste därför övertyga dem som är mot Europeiska unionen om fördelarna med unionen. Vi får inte underskatta svårigheten i denna uppgift.
Europeiska rådet beslutade att delta i internationella ansträngningar för att återupprätta stabilitet och fred i Afghanistan. Detta var ett viktigt beslut, genom vilket Europeiska unionen bekräftar att den är beredd att tillhandahålla humanitärt bistånd och utvecklingsstöd till Afghanistans befolkning. Jag välkomnar vårt politiska stöd på det här området, men alla framtida åtgärder som vidtas på detta område måste behandlas under beskydd av särskilda mandat från Förenta nationerna.
Jag välkomnar även det starka stöd som Europeiska unionens ledare ger till Yasser Arafat som Israels " motpart för att förhandla, för att utrota terrorismen och för att skapa fred" .
Europeiska unionens ledare begär med rätta att de palestinska myndigheterna skall upplösa de terroristnät som leds av Hamas och Islamiska Jihad samt gripa alla misstänkta och ställa dem inför rätta och få den beväpnade intifadan att upphöra. Likaså gör Europeiska unionens ledare rätt när de begär att Israel skall dra tillbaka sina militära styrkor, upphöra med utomrättsliga avrättningar, dra tillbaka avspärrningarna och alla restriktioner som det palestinska folket har ålagts samt stoppa nya bosättningar och operationer som riktas mot palestinsk infrastruktur. Jag välkomnar det faktum att Europeiska unionen är redo att aktivt delta i en opartisk övervakningsmekanism i Mellanöstern och jag anser att Europeiska unionen måste spela en starkare roll i de framtida samtal som eventuellt kan komma att äga rum i Mellanösternregionen.

Bonde
Fru talman! Min mor lärde mig att man skall tiga stilla om man inte har något gott att säga, men hur skall man då kommentera valet av Giscard d'Estaing, Amato och Dehaene som ledare av konventet. Man kan naturligtvis lovprisa utnämningen av de tre vise männen med ett storslaget förflutet som en fin signal till de kinesiska ledarna om hur vi främjar kvinnor och ungdomar inom EU. Men vad säger våra egna kvinnor och ungdomar om att Europeiska unionens framtid nu skall formas av dem som bär ansvaret för att merparten av våra lagar i dag antas av ämbetsmän och ministrar bakom stängda dörrar?
Min grupp förväntar sig att framtidens ledare får en plats i konventet och att konventet också öppnas för den del av väljarna som röstade nej vid folkomröstningarna i Frankrike, Danmark och Irland, samt de som kunde ha röstat nej i andra länder, om man hade vågat fråga dem. Europeiska unionens kritiker, Eurorealisterna, bör åtminstone få en plats i varje enskild nationell delegation, och jag vill gärna tacka herr Verhofstadt för att han stödde kravet vid mötet med SOS-demokrati. Den danske statsministern har redan erbjudit de danska unionskritikerna en plats. Konventet bör utarbeta två texter, en författning enligt majoritetens önskemål, och ett avtal mellan självständiga nationer som samarbetar om de gränsöverskridande frågor som vi inte själva kan lösa i våra egna länders parlament.
De två förslagen kan sedan sändas för vägledande folkomröstning i alla medlemsländer, så att våra politiker får veta vad medborgarna önskar innan de kallar till en officiell regeringskonferens för att ändra i befintliga fördrag. De två förslagen bör utarbetas som utkast, klara att kunna antas om man så skulle vilja. Konventet bör därför arbeta grundligt och engagera nödvändiga experter för att hjälpa till både med majoritets- och minoritetsrekommendationen. De två utkasten bör också diskuteras fortlöpande i de nationella parlamenten och vid offentliga möten i medlemsländerna. Amsterdamfördragets efterträdare skall inte komma som en överraskning utan som ett resultat av en demokratisk process. Den demokratiska processen är minst lika viktig som innehållet och det är inte bara Amatos, Dehaenes och Giscards, utan alla européers, framtid som nu står på spel.

Dupuis
Fru talman! Också jag skulle framför allt vilja tacka det belgiska ordförandeskapet, bl. a. herr Verhofstadt och herr Michel, eftersom jag tror att de gjort det möjligt för konventet att agera öppet, och särskilt när det gäller en av frågorna, den om direkt val av kommissionens ordförande, har det belgiska ordförandeskapet utfört ett utomordentligt och enträget arbete. Jag tror emellertid att vi inte får glömma bort målsättningen, och jag vänder mig också till mina kolleger, och bortom frågan om terrorism, en fråga som redan tystats ned, och jag håller inte med er, herr Lannoye - det fanns en punkt som jag tror drogs in under de brittiska ledamöternas inflytande, och som tog avstånd från amerikanerna. Jag tror att vi redan glömmer att terrorismen är en internationell företeelse, vi glömmer att det inte bara fanns talibanernas Afghanistan, utan att vi fortfarande har Syrien, Irak, Somalia och Nordkorea, men vi glömmer framför allt att vad den 11 september visade var att terrorism föds och växer i diktaturer, i dessa diktatoriska regimer, och vi hade redan glömt det, eftersom vi vid det senaste sammanträdet utan att blinka antog ett associeringsavtal med Egypten, och inte lyssnade på varningarna eller kraven på ytterligare information om ett antal allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna, och i dag, och jag vill tacka vår talman, har ordförande Poettering erinrat om den roll som vår talman spelat till förmån för kommendant Massoud. Vår talman hade i dag bjudit in Sihem Ben Sedrine som på grund av ovärdiga, låga, medelmåttiga handlingar som återigen utförts i denna diktatur, som blir alltmer diktatorisk för varje dag, inte kommer att kunna delta i den mottagning som vårt parlaments talman hade arrangerat för henne.
Detta är verkligheten i de diktaturer som är roten till att terrorismen kan utvecklas, och vi gör ingenting, vi har redan glömt lärdomen från den 11 september. Jag hoppas åtminstone att den kommande talmannen i vårt parlament åter tar upp denna inbjudan som lämnats av vår talman Nicole Fontaine, och jag hoppas att vårt parlament för Tunisien, för de tunisiska demokraterna, för de egyptiska demokraterna, för alla demokrater, särskilt i arabländerna, slutligen kommer att kunna uppnå sina målsättningar och ambitioner.

Thyssen
Fru talman! Vi vet alla sedan en tid tillbaka att regeringskonferensen som metod verkligen inte duger längre för att sätta igång större fördragsändringar. Det är hoppingivande att man under toppmötet i Laeken kommit överens om en ny arbetsmetod. Konventet har sett dagens ljus och dess dagordning är mycket bredare än de punkter som ålades konventet i Nice. Det är det belgiska ordförandeskapets förtjänst och jag vill gärna lyckönska ordförandeskapet till detta.
Även kvaliteten i den trojka som skall leda konventet och dess presidium är lovande. Ingen kan klandra mig för att jag framför allt grundar mitt förtroende för detta ledarskap på det faktum att den före detta premiärministern och partikamraten Jean-Luc Dehaene är en av medlemmarna i denna trio.
Fru talman! Laekenförklaringen innehåller mer än sextio icke-retoriska frågor. Även om alla som arbetar med Europa allt sedan Amsterdam, egentligen ända sedan Ioannina, har känt till vilka frågor det rör sig om, hade ingen väntat sig så avgörande och uttömmande svar på dessa frågor. Men vi var många som såg fram emot riktlinjer inför framtiden och sådana saknas egentligen i Laekenförklaringen: man gör inte minsta ansats att uppnå en politisk överenskommelse mellan stats- och regeringschefer beträffande Europas vägval inför framtiden. Sett med belgiska ögon skulle jag kunna formulera mig på följande sätt: Verhofstadt ställer frågorna och Dehaene skall nu se till att det finns svar på dessa frågor.
Fru talman! Jag har tre frågor som jag gärna vill att ordförandeskapet svarar på.
För det första: tror ni, herr rådsordförande, att ni med denna Laekenförklaring och med detta konvent är i stånd att fördjupa unionen, senast samtidigt med den första utvidgningsrundan?
För det andra: förväntar ni er att de nationella parlament som i avvaktan på innehållet i Laekenförklaringen ännu inte ratificerat det Nicefördrag som var en sådan stor besvikelse, nu kommer att ratificera Nice inom kort?
För det tredje: det är en utmärkt idé att publicera Laekenförklaringen i ett tiotal europeiska dagstidningar, men är ni inte rädd att befolkningen vill få svar på frågorna och önskar se konkreta politiska handlingar innan de kan känna sig riktigt hemma i det ständigt växande Europa?
Fru talman, till sist detta: i början av det belgiska ordförandeskapet bad jag er sammankalla ett toppmöte för icke-statliga organisationer, helst några veckor före Laeken. Under det mötet fick jag inget svar från er, men icke desto mindre anordnade ni toppmötet. Ni handlade alltså i stället för att tala. Det är vi i Belgien inte längre vana vid och det blev en angenäm överraskning. För detta vill jag framföra mitt tack till er.

Martin, David W
Herr talman! En av slutsatserna från Laekenförklaringen är att medborgarna anser att alla frågor i allt för stor utsträckning avhandlas ovanför deras huvuden och de vill ha en bättre demokratisk kontroll. Detta kan faktiskt även sägas om själva toppmötena, vilka ofta genomförs utom sikte och utanför offentlig kontroll ända till slutet. Ett enkelt sätt att rätta till detta skulle vara att se till att se att Europaparlamentet företräds genom hela toppmötet, vilket är fallet med Europeiska kommissionen, och inte ombeds att gå därifrån efter aperitifen. Jag instämmer emellertid i gratulationerna till den tjänstgörande rådsordföranden för hans sätt att leda toppmötet. Han gjorde absolut rätt i att inte låta mötet urarta till ett gräl om var byråerna skall ha sina säten, utan i stället rikta uppmärksamheten på de viktigare frågorna.
Man har gjort rätt i att ta upp den dubbla utmaning som unionen står inför i Laekenförklaringen. Min grupp har bett mig att fokusera på inre frågor, och särskilt frågan om styret, men jag vill säga några ord om den externa utmaningen. Det som sägs i förklaringen om att vi beslutsamt måste ta upp striden mot dem som använder sig av terror och våld är naturligtvis alldeles rätt och riktigt. För mig ligger dock den verkliga styrkan i förklaringen i den vidare rekommendation som görs om att Europeiska unionen tar kampen mot fattigdom och social uteslutning på allvar. Jag stöder helhjärtat det mål som ställs upp i förklaringen om att " ge globaliseringen en etisk inramning" . Som Tony Blair kanske skulle säga - " vi måste inta en orubblig attityd mot terrorismen, men även mot orsakerna till denna" .
Parlamentets nyckelmål vid Laeken var att se ett konvent med en omfattande dagordning lanseras. Det är synd att konventets ledarskap inte är så brett. Tre män i en viss ålder. För mig ger detta fel signaler.
(Applåder)
De är var och en mycket aktningsvärda män, men tillsammans företräder de inte Europas rika mångfald av talang och särskilt: hur visar detta unionens så kallade åtagande för jämställdhet mellan könen?
(Applåder) Vi har åtminstone ett konvent, och nu är det upp till oss alla att se till att det fungerar och engagera unionens allmänhet i debatten om Europas framtid.
Emellertid kommer inga framgångar av konventet skördas förrän gott och väl efter år 2004. De målsättningar för gott styre som ställs upp i Laekenförklaringen: att förbättra kontakten med medborgarna genom att minska byråkratin och infria våra mål effektivare, kan inte vänta. Laeken får inte ses som en ursäkt för att skjuta upp åtgärder för att skapa gott styre, utan skall i stället ge ny och ökad kraft åt reformer som inte kräver ändringar i fördragen.
Det finns särskilt tre områden där brådskande åtgärder krävs:
För det första: reformen av personalstrukturer och administrativa förfaranden inom kommissionen. Det finns ett behov av välprofilerat stöd på hög politisk nivå för att fortsätta arbetet att göra om kommissionen till en förstklassig civil tjänst.
För det andra måste Europaparlamentet förbättra sina egna arbetsmetoder. Jag anser att vi gör ett gott arbete när det gäller våra lagstiftnings-, budget- och kontrollmetoder, men inget parlament kan arbeta i mörker. Genom att förbättra våra arbetsmetoder för att göra parlamentet till en livligare och mer relevant debattkammare, kan vi bättre belysa vår roll som folkets röst i beslutsfattandet inom Europeiska unionen.
För det tredje måste vi gå framåt när det gäller att förbättra bestämmelserna. Jag noterar att Mandelkerngruppens rapport om regelverkets kvalitet och kommissionens meddelande om enklare lagstiftning och deras begäran om en handlingsplan för första halvåret 2002 välkomnas i ordförandeskapets slutsatser.
I det betänkande som utarbetats av Sylvia Kaufmann begär parlamentet att en interinstitutionell arbetsgrupp för enklare lagstiftning tillsätts. Trots det som avtalades i Laeken, hoppas jag att det spanska ordförandeskapet kommer att ta upp den här frågan igen och inrätta en arbetsgrupp med ett mandat för att komma med ett förslag om interinstitutionella avtal och en handlingsplan som alla tre institutionerna kommit överens om och som kan läggas fram vid rådet i Sevilla i juni nästa år.
Låt oss tala klarspråk: alternativet till ett förslag till överenskommelse är ett gerillakrig där parlamentet inte har något annat val än att försvara sina privilegier. Om detta inträffar kommer vi att ha ett ständigt pågående slagsmål där parlamentet förslag för förslag kommer att försvara sina rättigheter som medlagstiftare. Konventet är en möjlighet för att förbättra våra institutioner, att förnya våra mål och återförena Europa med dess folk, men inget av detta kan egentligen vänta till år 2004, processen måste börja nu.

Duff
Herr talman! Jag instämmer i lovorden om kommissionens och rådets ordförande för att ha agerat mellanhand i överenskommelsen i Laeken. Att en brittisk premiärminister skriver på för en möjlig federal grundlag är verkligen något märkvärdigt. Detta saknar sannerligen motstycke. Jag är dock rädd för att podiet i denna kammare inte är tillräckligt stort för att Valerie Giscard d'Estaing och hans följe skall få plats. De europeiska medborgarna kommer verkligen att känna sig privilegierade över att ha ett sådant pampigt presidium för att underlätta vårt arbete. Tack för de 60 frågorna eller hur många det nu var. Uppriktigt sagt väntade jag mig mer än så.
För det första sägs inget om att förstärka EG-domstolens maktbefogenheter. För det andra talas det inte alls om att se över metoden med kvalificerad majoritet i rådet. För det tredje sägs det ingenting om att stärka regionernas roll inom unionens politiska system, och för det fjärde och sista, skulle vi ha uppskattat lite självkritik om hur Europeiska rådets fungerar och vad det presterar. Vi är dock utrustade med ett verkligt mångfaldigt förfarande - ett spännande och nytt förfarande - och vi behåller den friheten inom konventet för att ställa frågor till oss själva. Vi kommer att utforska denna frihet.

Staes
Fru talman! Tillåter ni att jag i dessa krigstider inleder mitt anförande med militärt språkbruk.
Herr premiärminister, under de gångna sex månaderna har ni tillsammans med era kollegor i den federala regeringen och i delstatsregeringarna varit Europas generallöjtnant. Tråkigt nog var ni emellertid generallöjtnant i en mexikansk armé: en mexikansk armé där medlemsstaterna allt för ofta vägrar att underkasta sig ert befäl, där allt för många medlemsstater ofta handlar efter eget godtycke och vill gå sina egna vägar, där medlemsstaterna endast arbetar för egennyttan och i allt för stor utsträckning anser att den snäva statsnationalismen är viktigare än det allmänna bästa för Europa.
Detta har ni märkt under de gångna sex månaderna, herr premiärminister, och detta märker vi dagligen i våra dokument. Det hedrar er att ni i Laeken lyckades skapa någon form av ordning i den mexikanska armén. Men rådet är inte bara en mexikansk armé, det är även en samling mattförsäljare: likt äkta matthandlare ville de lördag natt i sista stund lösa frågan om var de olika organen skall ha sitt säte. Det hedrar er återigen, herr premiärminister, att ni satte stopp för detta.
Det är mycket riktigt så att vi vill göra oss av med de slutna sammankomsterna, vi vill göra oss av med sammanträden bakom lyckta dörrar mellan tjänstemän, mellan diplomater, mellan femton regeringschefer. Vi eftersträvar en öppen metod, vi vill ge den hoppingivande metoden med ett konvent en chans. Vi vill slå upp dörrarna och låta nya vindar blåsa in.
Ni har ställt rätt frågor till konventet. Ni säger med rätta att diskussionen måste handla om fördelningen av befogenheter mellan de olika styrelsenivåerna. Ni ställer med rätta även frågan om det inte vore bättre att överlåta unionens verkställande förvaltning på regionerna i de fall där grundlagen så föreskriver.
Men, herr premiärminister, tillåter ni att jag dessutom yttrar någon form av kritik? Ni ställde till exempel inte frågan hur de konstitutionella regionerna såsom Flandern, Vallonien, Baskien, Katalonien, Skottland och Wales på ett uttryckligt sätt kan involveras i det europeiska beslutsfattandet. Ni ignorerar därigenom kraven från er partikamrat Patrick Dewael, Flanderns ministerpresident, som likväl tillsammans med femtio kollegor i maj och oktober publicerade ett viktigt dokument i denna fråga.
Jag har tre kommentarer angående konventets sammansättning. För det första: är det lämpligt att i vår tid inrätta en trojka utan en enda kvinna? Nej, herr premiärminister. För det andra: det råder obalans i konventets sammansättning mellan å ena sidan Europaparlamentets ledamöter och å andra sidan de nationella parlamenten. Jag tror att ni begår ett misstag på denna punkt, att rådet begår ett misstag på denna punkt: jag anser att Europaparlamentet är institutionen framför andra när det gäller Europatanken och det europeiska allmänintresset och därför går ni på detta sätt miste om ett möjlighet. Beträffande konventets sammansättning vill jag avslutningsvis säga att företrädarna för de konstitutionella regionerna saknar möjligheter att direkt delta i konventet. De är tvungna att ta omvägen genom Regionkommittén som observatörer och det anser jag vara beklagligt.
Hur som helst kan ni, herr premiärminister, räkna med att jag tillsammans med mitt parti, med de nio företrädarna för de gröna/Europeiska fria alliansen, på ett konstruktivt sätt kommer att bidra till konventets arbete. Europa får inte bli en stereotyp utan måste även fortsättningsvis vara en gnistrande diamant med många fasetter, fasetter av mångfald och en egen identitet, för bara då kan den europeiska diamanten gnistra på den europeiska himlapällen.

Kaufmann
Herr talman, herr rådsordförande, kommissionens ordförande! Genom Laekenförklaringen om att inrätta ett konvent fattade man på toppmötet ett beslut som kommer att få en historisk betydelse för unionens framtid. Alldeles särskilt betydelsefullt är det att det inte har funnits några tabun i de många öppna politiska frågorna om Europeiska unionens framtid och att konventets mandat kan innebära starten på en europeisk författningsprocess. Det nyinrättade konventet är inte minst en milstolpe i den europeiska politiken därför att det förhoppningsvis gör att en politik bakom stängda dörrar, en politik med ett beslutsfattande utan insyn och ett köpslående under långa nätter av maratonsittningar, som senast på toppmötet i Nice, en gång för alla skall tillhöra det förflutna!
Man kan aldrig övervärdera vikten av att majoriteten av konventet består av demokratiskt valda delegater från de nationella parlamenten och Europaparlamentet, att det kommer att hålla öppna sammanträden och föra en dialog med de mest skilda organisationer från det civila samhället och att kandidatländerna är delaktiga i utarbetandet av förslag om den hittills mest djupgående reformen av Europeiska unionen. Detta innebär en möjlighet att faktiskt föra en kontroversiell diskussion över hela Europa och därmed skapa en offentlig debatt om unionens framtid.
Men eftersom varje debatt blir levande först när argumenten för och emot diskuteras öppet vill jag ännu en gång ta upp en av parlamentets ståndpunkter, nämligen kravet på en politisk pluralitet i sammansättningen av konventet. Valet av de personer som skall företräda sina nationella parlament eller Europaparlamentet blir här särskilt viktigt, och det måste kunna garanteras att konventet inte enbart består av företrädare för de stora europeiska partigrupperna. De många olika åsikterna måste respekteras, för EU står faktiskt inför ett vägskäl och de förslag som skall utarbetas av konventet måste i slutändan faktiskt återspegla en gemensam europeisk ståndpunkt om Europas framtid.
Som jag ser det är konventets framgångar och Europeiska unionens möjligheter att klara framtiden beroende av att vi lyckas genomföra en omfattande demokratisering av EU och stärka medborgarnas individuella rättigheter. Jag hoppas och tror att ett självständigt konvent genom sina engagerade delegater skall kunna utveckla en egen politisk dynamik som inte gör det så lätt för nästa regeringskonferens att helt enkelt köra över konventets förslag.
(Applåder)

Angelilli
Herr talman! Den vecka som nyss har gått var en avgörande vecka för unionen. För det första har vi kommit fram till en överenskommelse om den europeiska arresteringsordern, en viktig och känslig överenskommelse som måste ses som ett första steg, någonting att förstärka inom ramen för ett vidare, djupare, politiskt och institutionellt projekt kännetecknat av större delaktighet. Framför allt började man i Laeken definiera det politiska och konstitutionella Europa vi starkt tror på. Tanken att Europa skulle vara dömt att bara vara en union för jordbruk och handel eller bara en ekonomisk och monetär union håller på att försvinna. Äntligen inleds ett nytt skede: ett entusiasmerande skede, ett skede av grundbyggande och delaktighet, under vilket vi skall bygga en europeisk politisk enhet samtidigt som de nationella identiteterna och särdragen värnas. Skillnaderna förenar oss - de skall inte betraktas som någonting som skiljer de europeiska folken åt, utan är snarare tecken på en social och kulturell rikedom. Europas styrka är just den styrka som stammar ur en tusenårig kultur, ur mångfald och samtidigt ur gemensamma rötter.
I denna mening kan jag som europé och italienska inte annat än uppskatta det arbete den italienska regeringen lade ned i Laeken för att med kraft försvara Parmas kandidatur som säte för livsmedelsmyndigheten. Om vi vill att det Europa vi håller på att bygga skall vara ett Europa som står för förtjänster, kvalitet, konkurrens med kvaliteten som vapen, är Parma i fallet med livsmedelsmyndigheten det naturliga sätet, det mest lämpliga och prominenta, just på grund av Italiens tusenåriga traditioner inom livsmedelssektorn: en tradition av kultur och kvalitet, av professionalitet och stränghet, med en vetenskaplig kompetens som är befäst och erkänd i hela världen.
Att insistera på Parma - också med stor energi, som Italien gjorde i Laeken - innebär inte att sätta upp onödiga veton eller att få en förevändning att framföra nationalistiska synpunkter. Snarare innebär det att låta kvaliteten, kapaciteten, kompetensen och en bygds naturliga och objektiva inriktning vinna hellre än att - som vi har sett många gånger - låta byråkratin eller torra byråkratiska överenskommelser eller färdiglagade listor vinna. Medborgarna begär inte bara ett rent administrativt säte för livsmedelsmyndigheten av oss, utan bevisad erfarenhet och kapacitet inom livsmedelssäkerhet. Jag tror att Parma skulle kunna utgöra en garant ur denna synpunkt.
Slutligen ett hjärtligt tack till talman Fontaine, som med stor myndighet och vänlighet har lett denna parlamentariska församlings arbete under mandatperiodens första del.

Saint-Josse
Herr talman! Debatten om Europas framtid kan för vissa sammanfattas i utvecklingen av gemenskapsmetoden: kommissionens monopolinitiativ, politisk makt och tolkning i EG-domstolen, rätt att inför europeisk lag i en eller flera stater genom att öka antalet majoritetsbeslut. Denna centraliserade syn på Europa inom allt fler områden strider mot strävan hos medborgarna, som vill berikas av sina skillnader. Irländarna, som är de enda som tillfrågats i en folkomröstning, gjorde rätt i att förkasta Nicefördraget. Konventet blir bara något konstgjort om det fortsätter mot samma mål utan att utgå från det faktum att Nicefördraget har spelat ut sin roll.
Tyvärr förefaller målsättningarna oföränderliga. I slutsatserna från Laeken gläds man åt de framsteg som gjorts och de avtal som träffats om avreglering av posttjänsterna, vilket kommer att leda till att den sociala och territoriella sammanhållningen i våra stater försvagas. Det är oacceptabelt att kräva att alla skall göra som vissa stater och privatisera och konkurrensutsätta sin offentliga service. Det är inte ett förslag som kan föra medborgarna närmare Europa, och inte heller ett villkor för fred på kontinenten. Vi måste göra tvärtom, dvs. se till att Europa närmar sig medborgarna. Därför måste vi lyssna till dem, och när de verkligt gemensamma frågorna framförts, diskutera ett möjligt gemensamt svar.

Vanhecke
Jag tror nog att toppmötet och Laekenförklaringen egentligen utgjorde ett mycket passande fortsättning på de senaste sex månadernas belgiska ordförandeskap. Det blev en katalog över tomma ord, intetsägande slagord och obesvarade frågor. Det är kännetecknande för situationen i dagens Europa att endast personer som förre kommissionären Van Miert vågar lägga fingret på den sjuka punkten. Det som Louis Michel dristade sig till att kalla för " Grand Cru Verhofstadt" visar sig när allt kommer omkring vara vanligt bordsvin med korksmak.
Det skall nu alltså inrättas ett konvent som syftar till att skapa en skenbar demokratisk fasad åt ett påtvingat federalt Europa. Men detta konvent kan knappast glömma att subsidiaritetsprincipen på ett systematiskt sätt trampas ner hos våra institutioner, att befolkningen inte tillfrågas ens om mycket genomgripande åtgärder och till och med att Europeiska unionen under detta toppmöte än en gång förbrutit sig mot den demokratiska principen om medlemsstaternas suveränitet, till exempel genom att på ett mycket hänsynslöst sätt återigen blunda för resultaten från folkomröstningen på Irland.
Demokrati på europeisk nivå betyder uppenbarligen att medborgarna helst inte skall vara med och fatta beslut, och om de får möjlighet att rösta, liksom var fallet i Danmark och i enlighet med de irländska kraven, får man fortsätta att rösta till dess att man är överens med det som beslutats av eurokratin.
Det är möjligt att rådets ordförande Verhofstadt kommer att gå till historien, men då kommer det att vara som den man som gick så långt att till och med kommissionens ordförande Prodi vägrade att hålla presskonferens tillsammans med honom, som den en gång flamländskt sinnade politiker som vägrade att skydda nederländskan, som den man som gjort sig av med alla sina principer, som en gång gjorde sig känd som en förespråkare för mindre byråkrati och avregleringar men som blev motståndsman för Europacentralismens superstat och gjorde utarbetandet av nya regler till en slags olympisk gren.

Evans, Jonathan
Herr talman! Europeiska rådet i Laeken kommer tyvärr att rankas bland de mindre imponerande mötena av sitt slag. Det är ett förlorat tillfälle och en besvikelse, precis som det belgiska ordförandeskapet som föregick det. Varför? Det beror inte enbart på den belgiske utrikesministern Louis Michels fasthet, som för oss framstår som en älskvärd Harry Worth-liknande figur på den europeiska politiska scenen. Det förefaller som om vi har hoppat över hans tillkännagivande att den brittiskledda fredsbevarande FN-styrkan i Afghanistan skulle bli en styrka som leds av Europeiska unionen. Det grundläggande problemet är helt enkelt att hans ordförandeskap under dessa senaste månader har varit en plågsam inlärningskurva.
De överdrivna ambitionerna från juli, ofta missriktade förslag som en ny europeisk skatt för alla medborgare i Europeiska unionen eller en Tobinskatt på kapitalrörelser, hamnade på kollisionskurs med verkligheten. Vid Laeken förklarades Europeiska unionens nya krishanteringsstyrka för operativ, även om styrkans tillträde till Natotillgångar för närvarande är blockerad, vilket är ett problem. Hur förbindelserna mellan styrkan och Nato skall fungera exakt är fortfarande oklart. Det europeiska mandatet för gripande och utlämning går igenom en synnerligen plågsam födelse med viss osäkerhet, om det nu någonsin kommer att tillämpas i Italien. Försöket att utse säten för flera byråer inom Europeiska unionen förvandlades även det till rena farsen.
Det gjordes få framsteg gjordes vid Laeken och under det belgiska ordförandeskapet när det gäller konkurrensfrågan i Europa. Lissabonstrategin, som har underbyggts sedan Stockholm, står inför sanningens ögonblick i Barcelona om vi verkligen skall bli den dynamiska, kunskapsbaserade ekonomi som vi strävar efter.
Låt mig slutligen gå över till själva förklaringen. I texten erkänns Europeiska unionens misslyckanden när det gäller demokrati, öppenhet och närhet till medborgarna, men man kommer ännu en gång med lösningar med federala drag. Dessa alternativ är fel väg att gå för Europa. Konventet bör lära sig av läxorna från det senaste decenniet och förkasta ambitioner om en europeisk superstat och i stället fokusera på välavvägda och intelligenta reformer som verkligen kan göra att Europa fungerar.

Dehousse
Jul eller inte - i en text finns sådant som står där, men också sådant som inte står där. Gemenskapspatent, Galileo, invandring och asyl finns inte med i kapitlet om beslut, och Lannoy tog upp andra exempel. Vad som kanske är farligare är den fortsatta tystnaden om de allmänna budgeteffekterna av Europas gemenskapsförvandling, som kommer att leda till svåra möten med folket. Och ändå är det i en definitivt positiv atmosfär som Laekenförklaringen välkomnas. Det säger något om hur viktiga de positiva punkterna är, jämfört med dem som inte återfinns i resultatet. Andra har påpekat och kommer att påpeka att det belgiska ordförandeskapet, med sina ambitiösa målsättningar och ihärdiga åtgärder, inte har spårat ur, inte mer än euron för övrigt, vare sig den 11 september eller efteråt. För dem som känner till de internationella förbindelserna är det enormt. Det är enormt inte bara för Belgien utan för hela unionen.
Herr premiärminister! Vi uppskattar den personliga roll ni spelat när det gäller den lösning man funnit på det nästan skandalösa problemet med arresteringsordern, och det hade inte varit lämpligt om de tjänstgörande premiärministrarna och statscheferna hade förskonats från detta.
Det är för övrigt självklart att socialisterna är särskilt intresserade av framsteg på det sociala området: bekräftelse av strukturindikatorernas roll på sysselsättningsområdet, stöd till den europeiska sociala modellen, bl. a. genom samarbete på pensionsområdet och bättre varseblivning av social utslagning och införlivande, är alla viktiga punkter för Europas medborgare.
Jag kommer nu avslutningsvis till konventet, som redan tagits upp av så många kolleger, och där jag bara skulle vilja säga att dagens uttalanden visar i vilken utsträckning konventet kommer att tvingas lösa en mycket svår uppgift. Ni har också prioriterat konventets sammansättning, och de beslut som fattats och framför allt innovationerna utgör, utom på en punkt, viktiga erfarenheter. Detsamma gäller kandidatländernas representation. Ett fullständigt deltagande, utan rösträtt, överensstämmer bättre med en stats värdighet, och det är klokt att denna fråga åtminstone i texterna knutits till frågan om regionerna med lagstiftningsmakt, vilka också, i motsats till vad som nyss sagts, får den ställning de förtjänar.
Parlamentet fäster också stor betydelse vid den roll ni tilldelar det civila samhället. Och jag vill betona betydelsen av systemet med ordförandetrojkan som ni valt och som, i mina ögon, på betydligt mer än ett sätt motsvarar de nuvarande behoven och ligger betydligt över perspektiven för de valda personerna, personer som jag inte tänker diskutera, de är alla tre personer med mycket stora kvaliteter, men de är ändå alla män, herr premiärminister. Och jag vill därför, precis som andra under denna period av förväntningar, uttrycka förhoppningen att det europeiska toppmötet en dag skall kunna lära sig på alla språk man vill, att bättre känna till, bättre uppskatta, bättre böja, kanske till och med konjugera, så här i början av detta tjugoförsta århundrade, ett litet ord som inte bara förtjänar att nämnas i poesin utan även i politiken, nämligen ordet " kvinna" på franska.
(Applåder)

Sterckx
Herr talman, herr premiärminister! Efter ert ordförandeskap befinner vi oss i en helt annan situation än för ett år sedan: stämningen är en helt annan, vi kan sätta igång vårt arbete och ni har utsett tre män att leda detta arbete. Jag är nyfiken på hur många personer som kommer att ingå i Europaparlamentets delegation i konventet. Vi kommer att räkna efter när vi kommit dithän.
Ni har presenterat frågorna, många frågor och enligt min mening även rätt frågor. Det är möjligt att vi kanske kan lägga till frågor här och var. Jag menar att konventet bör ha den friheten.
Ni målade nyss upp en drömbild. Jag tyckte att det var en fin sammanfattning, en mycket fin bild av de saker som vi borde uträtta, inte bara vi i de femton länderna i Västeuropa, utan även Östeuropa och den övriga världen. Jag skulle emellertid vilja ställa en fråga till, herr rådsordförande: ni har nu varit ordförande i ett halvår. Under de kommande sju åren kommer den belgiska regeringen inte att vara ordförande. Jag skulle vilja be er övertyga alla era ministrar om att Europaarbetet är utomordentligt viktigt även under dessa sju år. Regeringen kan inte ägna sig åt Europafrågorna endast under ordförandeskapet utan bör kanske framför allt göra detta under den övriga tiden, eftersom denna period både är längre och minst lika viktig.

Frassoni
Herr talman! Europeiska rådets möte i Laeken befriar oss från en beklaglig svacka som Nice hade försänkt oss i. Och detta inte bara ur synvinkeln med de konkreta resultat som uppnåddes, utan också ur psykologisk och stämningsmässig synvinkel. Visst fanns det uppriktigt nedslående stunder under mötet i Laeken. Jag är övertygad om att varken Chirac eller Berlusconi har lärt sig något som helst av erfarenheten med Nice. För övrigt var de inte ensamma om att vara benägna att riskera solidariteten hos gemenskapens sammanhållning för byråer, av vilka flera varken har någon rättslig grund eller någon verklig nödvändighet. Vilken mer slående kontrast har vi för övrigt sett mellan Laekenförklaringens stimulerande innehåll och kohandeln om byråerna. Men Europeiska unionen vacklar i praktiken fortfarande mellan dessa två poler: å ena sidan den broms som de nationella staternas logik och intresse utgör, och å andra sidan den drivkraft och den entusiasm som väcks av lusten att fullborda konstruktionen av den Europeiska unionen. Den utmaning som Laekenförklaringen utgör, och som konventet också måste ta upp, är just utmaningen att få balansen att luta till stöd för en förstärkning av demokratin, effektiviteten och sammanhållningen på den europeiska nivån. De frågor som ställs är de rätta, och det är mycket bra att man inte har några tabun. Det är också mycket bra att man talade om en konstitution i Laekenförklaringen. Men det som räknas det är svaren, och vi har ännu inte vunnit. Personligen ser jag minst två angelägna faktorer under dessa dagar som följer på toppmötet i Laeken. Den första gäller konventet. Det är inte enbart på grund av min korporativistiska inställning som jag djupt beklagar att jämvikten mellan den nationella och europeiska dimensionen har förstörts, och att det för 28 regeringar endast finns 16 europeiska parlamentsledamöter. Jag anser att man endast kommer att kunna skilja mellan konventet och regeringskonferensen om man lyckas upphäva den nationella logiken. För det andra: Presidiets sammansättning. Varför skall vi fortsätta med detta tillvägagångssätt enligt vilket endast de före detta stats- och regeringscheferna, som normalt är män, och varav vissa för övrigt är äldre än andra, kan styra Europas öde?
(Applåder)
Jag skulle ha föredragit en parlamentarisk logik, och jag skulle också ha föredragit att konventet hade kunnat välja sin ordförande, eller - ännu bättre - sin kvinnliga ordförande.
Den andra angelägna faktorn utgörs av de händelser med gatuvåld och de utvisningar som, även om de var av ett helt annat slag än de som ägde rum i Nice eller i Genua, ändå ägde rum i Laeken och omkring Laeken. Jag är förresten inte säker på att vi verkligen hade undvikit allvarliga problem, om vi hade haft demonstrationer som var mer vederhäftiga vad demonstranterna beträffar.
Europaparlamentet har i uppgift att på ett sammanhängande och outtröttligt sätt se till att förstärkningen av samarbetet när det gäller terrorism och kriminalitet inte leder till en försvagning av de medborgerliga rättigheterna. Laekens budskap och metoder i detta hänseende är motsägelsefulla, det måste faktiskt sägas.
Framtiden kommer hur som helst att säga oss om det som ni har sått i Laeken kommer att bära frukt. För tillfället återstår det för oss att tacka det belgiska ordförandeskapet för dess arbete, och hoppas att de kommande ordförandeskapen kommer att kunna visa samma engagemang och samma sammanhållning.

Frahm
Herr talman! Först vill jag framföra de lovord, som jag tycker är välförtjänta. Jag är oerhört glad över att ordförandeskapet har hållit fast såväl vid utvidgningen som vid hela programmet för utvidgningen, att man håller fast vid att realitetsförhandlingar skall inledas 2002, och att vi satsar på att införliva de första nya medlemsstaterna år 2004. Jag tycker lovorden är berättigade. Men jag förstår inte motivet till sammansättningen av konventets ledning. Det är en otroligt ensidig sammansättning och vi har ett enormt stort behov av brobyggande i det här projektet. Var finns kritikerna? Vi har fått ett nej på Irland, vi har fått ett nej i Danmark - även om det gått en del år sedan dess - och vi vet att det råder missbelåtenhet bland de europeiska befolkningarna. Var är kritikerna? Var är de unga i det här sammanhanget, och inte minst var är kvinnorna? När dansk TV frågade Romano Prodi var kvinnorna och de unga fanns, svarade han: " Låt oss vara ärliga, om vi talar om regeringsledare får vi leta efter män över 30 år" . Om man har den inställningen när det gäller att komma i kontakt med de europeiska befolkningarna, så säger jag, nej tack.
Med hänsyn till terrorpaketet förstår jag inte varför man inte på detta område satsar på att skapa en självständig profil från Europas sida, jag förstår inte att man ännu en gång vill ställa upp som USA:s lekkamrat. Jag förstår inte att vi inte i mycket större utsträckning satsar på att förebygga terror, förebygga kommande terror, i stället för att bara slå in på den väg USA har valt.

Belder
Herr talman! Laekenförklaringen innehåller en hel del frågetecken: ett tecken på den otydlighet som redan finns när det gäller Europeiska unionens framtid.
Det nya konventet kan naturligtvis inte ge ett svar på alla dessa frågor. Personligen anser jag därför att förbättrad öppenhet och insyn samt en tydlig uppdelning av befogenheter bör prioriteras.
Jag blev positivt överraskad över hur frågorna formulerats i denna sistnämnda punkt. Det finns tydligen inga tabun om man till och med vågar ta upp överföringen av befogenheter till Bryssel till diskussion.
Jag överraskades även, men inte positivt, av den sammansättning som konventets presidium fått: så många som tolv personer skall ingå i presidiet. Vilken roll kan en vanlig ledamot av konventet spela i detta sammanhang? Jag är rädd att den rollen inte blir särskilt stor. På så sätt hotas emellertid kvaliteten i de förslag som detta organ framkommer med. Herr talman, om konventets förslag inte skall försvinna ned i en byrålåda måste dess arbete kännetecknas av kvalitet.

Berthu
Herr talman! För att fastställa dagordningen för det kommande konventet om unionens framtid, gick Europeiska rådet vid sitt möte i Laeken ifrån slutsatserna från Europeiska rådets möte i Nice när det gäller två frågor som bekymrar oss.
När man för det första i förklaring 23 i Nicefördraget hade skrivit in en punkt på dagordningen som benämndes " De nationella parlamentens roll i den europeiska strukturen" , undertryckte man vid Europeiska rådets möte i Laeken denna idé med en titel som var mycket mer vag, jag citerar: " Mer demokrati, öppenhet och effektivitet inom Europeiska unionen" . Under denna titel frågar Europeiska rådet först på vilket sätt man skall öka de nuvarande institutionernas demokratiska legitimitet, och endast i andra hand om man måste ändra de nationella parlamentens roll. Detta är en inställning som är djupt vinklad, eftersom dessa frågor i realiteten endast utgör en fråga: Att tillerkänna de nationella parlamenten en framstående roll inom den europeiska strukturen utgör det bästa sättet att försona unionen med dess medborgare.
Angående den andra ändringen: Trots att man i Nicefördraget endast på ett neutralt sätt tog upp den rättsliga ställning som stadgan om de grundläggande rättigheterna skall inta, har man i Laeken skrivit in en annan tanke på dagordningen, tanken med en europeisk konstitution, det vill säga tanken med en grundläggande text som, till skillnad från ett fördrag, är tydligt överstatlig.
Det tycks alltså, herr talman, som om de federalistiska påtryckningsgrupperna mellan Nice och Laeken har upprepat sin anhållan. De har lyckats få ändringar att antas som, båda två, och detta är mycket viktigt, har en tendens att förringa de nationella demokratiernas roll. Denna inriktning motsvarar inte våra medborgares önskningar, och den måste ändras under de kommande åren.

Nassauer
Herr talman, mina damer och herrar! Även ett mer sakligt betraktelsesätt skulle kunna ge vid handen att toppmötet i Laeken är den punkt där Europa tar farväl till en tid av famlande och stapplande, hittar fotfäste igen och sätter fart för att ta sig ur återvändsgränden från Nice. Om detta kan bli verklighet - vi har endast börjat nosa på denna möjlighet - då skulle detta absolut förknippas med det belgiska ordförandeskapet och med ert namn, rådsordförande Verhofstadt, och jag är mer än gärna beredd att gratulera er redan i så att säga förebyggande syfte!
Det finns två orsaker till denna utveckling, och det finns fog för att återigen sätta dem i blickpunkten. Vad är det som har lett fram till denna utveckling? Säkerligen den kraftiga, för att inte säga förkrossande kritiken mot resultaten från Nice. Här har Europaparlamentet spelat en framträdande roll, det är framför allt här som kritiken mot Nice - trots alla erkännanden och all uppskattning av de formella villkor för utvidgningen som löstes där - har varit förankrad. Det är inte minst vi som har dragit lasset i denna debatt.
Det andra argumentet: Händelsen den 11 september och allt som har följt i spåren av detta datum har gjort det minst sagt tydligt att det endast är genom att agera gemensamt som Europa har möjlighet att bli taget på allvar i framtiden och att vi måste återgå till att sträva efter en gemensam utveckling. Detta är de båda skälen.
Nu har vi fått det konvent som vi ville ha, och därmed har vi också ansvaret för resultatet av arbetet. Detta är något som vi inte får glömma! Resultatet av konventet får en politiskt tyngd om det stöds av bredast möjliga samstämmighet. Därför måste vi göra vad vi kan för att konventet skall kunna utarbeta ett förslag som får ett brett stöd. Det är endast ett sådant förslag som har möjlighet att gå igenom på regeringskonferensen!
(Applåder)

Hänsch
Herr talman, herr rådsordförande! Europaparlamentet ville ha konventet. Nu har vi fått det. Framgången är även vår, och vi vill härmed tacka er för att det blev verklighet! Vi har flera gånger blivit påminda om att konventet har skönhetsfel, men vi kan och vi kommer att se till att dessa skönhetsfel inte får någon betydelse utan helt enkelt glöms bort innan arbetet är avslutat.
Med min andra kommentar vill jag anknyta till Nassauer: Konventet ger Europaparlamentet ett nytt ansvar. För första gången ligger reformen av institutionerna även i våra händer. Vi bär inte längre ansvar endast för de krav och de visioner som vi utvecklar, utan även för kompromisserna och för resultaten. Detta är något nytt som vi nu måste vänja oss vid!
(Applåder)
För det tredje: Konventet har, allt enligt våra önskemål, fått ett brett mandat. Detta innebär möjligheter lika väl som risker. Konventet får inte bli till en utvidgad regeringskonferens, men det får heller inte degradera sig själv till ett simpelt diskussionsforum. Konventet måste arbeta för en bred samstämmighet och koncentrera sig på de strategiska reformförslagen, sådana som öppnar och visar vägen mot kommande utveckling.
För det fjärde: För första gången står nu ordet " författning" i ett officiellt dokument från rådet. Redan det betyder en hel del. Därmed är inte sagt att vi kommer att få ett förslag till författning, men en sak är säker - konventet måste satsa hela sitt arbete på det som man med en stor europé, nämligen den tyske filosofen Immanuel Kant, skulle kunna kalla konventets kategoriska imperativ, det vill säga att vart och ett av konventets förslag även måste kunna bli en grundläggande komponent i en europeisk författning. Det är med detta för ögonen som konventet måste arbeta.
För det femte: Europa blir allt viktigare samtidigt som det intresserar medborgarna allt mindre. Visserligen har de inget emot Europeiska unionen, men de vet inte heller riktigt varför de egentligen skulle vara för unionen längre. Vi vill att Europas medborgare återigen skall veta varför vi enar Europa. EU måste stå för en europeisk samhällsmodell och för en europeisk vision om världen. Vad det handlar om är att Europa skall kunna hävda sig själv ekonomiskt och politiskt och inte minst kulturellt, om att bevara ett europeiskt sätt att leva!
Sedan den 11 september har detta fått ytterligare en dimension. Denna nya utmaning kan få EU på fall, men den kan även få EU att växa. Nej, jag är helt säker, den kommer att få EU att växa!
(Applåder)

Verhofstadt
. (FR) Fru talman! Först och främst skulle jag inför Europaparlamentets ledamöter vilja be om ursäkt, eftersom jag omedelbart måste ge mig av till Canada, för ännu ett toppmöte mellan Europeiska unionen och Canada. För att komma dit i tid, måste jag ge mig av till flygplatsen kl. 19.00. Samma sak gäller också för Romano Prodi, eftersom vi reser tillsammans till Canada, och vi ber om ursäkt för att vi inte kan delta ända till slutet av debatten. Jag ber alla kolleger om ursäkt, och i varje fall de Europaparlamentsledamöter med vilka jag, särskilt under de senaste veckorna och månaderna, har haft mycket intensiva kontakter: Brok, Méndez de Vigo, och ordföranden för utskottet för konstitutionella frågor, Napolitano. Jag ber alltså om ursäkt för att jag inte kan lyssna på de inlägg som de kommer att göra, men jag hoppas hur som helst att kunna bevara den kontakt som vi har upprättat för att kunna förbereda detta konvent ordentligt.
Under debattens inledning - och jag vill gärna tacka de olika gruppledarna för det stöd och de lovord som de har uttalat för det belgiska ordförandeskapet - påpekades skämtsamt att alla ledamöter i konventet och presidiet är socialister och kristdemokrater och att den ende liberalen, syftande på Valéry Giscard d'Estaing, nu övergått till kristdemokraterna.
För min del får socialisterna och kristdemokraterna, det är inte min uppgift att säga detta även om det kanske är tillåtet så här i slutet av ett ordförandeskap, för min del får de ha övertaget i konventet. Herr Poettering, det sitter för närvarande två liberaler i rådet, tidigare inte en enda. Kanske kan vi med ert stöd få en liberal talman i Europaparlamentet och dessutom är även kommissionens ordförande liberal. Man kan alltså konstatera att vi som liberaler egentligen inte är särskilt dåligt företrädda i de europeiska institutionerna.
En del talare har undrat vilket förhållande som råder mellan Laekenförklaringen och Niceprocessen. Det får inte finnas något ömsesidigt förhållande dem emellan: Nice måste godkännas, Nice måste ratificeras. Detta är nödvändigt för att utvidgningen skall fungera i praktiken från och med 2004. Det vore ett stort misstag om vi inte gjorde detta och återigen skulle blanda ihop Nice med Laekenförklaringen och Europas framtid. Då kommer vi på nytt att diskutera resterna från Nice i stället för att tala om Europas framtid.
Den stora fördelen med ett konvent är att det skiljer sig från de gamla metoderna. Den gamla metoden gick ut på att man efter varje fördragsändring på nytt konstaterade att man på två eller tre punkter inte var överens, och dessa två eller tre punkter sköts sedan upp till nästa regeringskonferens där man tillfogade ytterligare några punkter och försökte ändra fördraget på samma sätt. Om man återigen misslyckades med att komma överens, skapades nya rester. Om man ser till Europeiska unionens historia under det senaste årtiondet, märker man att det är en historia som hela tiden går från rester till rester och där resultatet blivit allt magrare och de grundläggande frågorna allt mer kommit i skymundan. Denna mekanism blir härmed bruten. Den här gången har man tagit upp de grundläggande frågorna.
Marianne Thyssen har sagt: ni ställer bara frågor och Jean-Luc Dehaene måste finna svar på dessa frågor. Egentligen är det ganska enkelt. Jean-Luc Dehaene har hjälpt mig att ställa dessa frågor och jag kommer under de kommande månaderna att hjälpa honom att finna svar på dem. Så kommer vi även att gå till väga i praktiken. Laekengruppen är en grupp där Jean-Luc Dehaene och Giuliano Amato ingår som medlemmar. Gruppen kommer även fortsättningsvis att arbeta som en vängrupp och det kan tänkas att denna grupp kommer med Jacques Delors, Borislav Geremek, David Miliband och de övriga ledamöterna att tillföra ytterligare impulser.
(FR) Jag vill också säga till talmannen att det inte var fråga om en bristande lust att genast svara på de frågor som åter har ställts. Mina medarbetare har många gånger sagt till mig: nej, den frågan kan ni inte ställa. Jag har svarat: varför det? Frågan antyder nämligen sitt svar, den ger redan svaret. Icke desto mindre kan Thyssen och alla de andra kolleger som har talat vara säkra på att jag kommer att göra mitt bästa vid regeringskonferensen, och i de regelbundna kontakter som jag kommer att ha med presidiets och konventets olika ledamöter, för att försöka finna svar på de frågor som ställs i förklaringen.
När det gäller presidiets sammansättning har man talat om att det saknas kvinnor. Jag instämmer fullständigt i detta, och jag föreslår att tre män och nio kvinnor nu borde utnämnas av de nationella parlamenten och av Europaparlamentet. Vi kan hur som helst fortfarande rädda tillsättningen, eftersom bara tre av de tolv platserna har tillsatts. Jag hoppas verkligen också att Europaparlamentet, de nationella parlamenten, och de olika företrädarna kommer att kunna göra detta.
Avslutningsvis skulle jag ändå vilja säga något om förbindelserna mellan Europaparlamentet och de nationella parlamenten. Jag anser att det som är mycket viktigt är att man inrättar ett presidium, att detta presidium består av tolv personer, och att det bland dessa tolv personer finns två företrädare för Europaparlamentet. Det är samma antal som för de nationella parlamenten. Jag tror att dessa båda personer kommer att bli tvungna att spela en viktig roll, eftersom det trots allt är i denna grupp med tolv personer som man skall förbereda saker och ting, som man skall förbereda dagordningarna. Det är inte med ett konvent bestående av 113 personer som alla beslut kommer att kunna fattas. Detta måste förberedas. Presidiet kommer att spela en avgörande roll i denna fråga, och i detta presidium kommer naturligtvis Europaparlamentets två företrädare att göra detsamma.
Jag skulle slutligen också vilja betona, vilket jag anser är viktigt, att de regioner som kallas konstitutionella, men vars mer korrekta term är " regioner med lagstiftningsbefogenheter" , för första gången kommer att vara företrädda i konventet. Jag är premiärminister i ett land med en federal struktur. Detsamma gäller i Tyskland och i Österrike, och till och med för andra länder, skulle jag säga. Undan för undan börjar många andra stater att anta federalismen i sitt institutionella system. Och det fungerar väl, eftersom federalismen är den enda möjlighet vi har att få alla de olika samhällena, de olika kulturerna, och befolkningarna som talar olika språk, att leva tillsammans utan att ta till det som finns inom andra delar av världen, där det finns konflikter. När vi använder ordet " federalism" , låt mig betona det, skall vi alltså inte vara negativa. Jag hör ibland människor som säger att federalismen är en katastrof. Men det är faktiskt helt och hållet tvärtom. Federalismen visar över hela världen att det är det enda sättet att få alla samhällen att leva tillsammans utan att gräla, utan att ta till våld, vilket är fallet inom många andra delar av världen.
(Applåder) Och det är därför som jag personligen anser att det är viktigt, och att det är ett enormt framsteg att regionerna med lagstiftningsbefogenheter kan företrädas. Jag uppnådde detta eftersom jag också fick hjälp av Regionkommitténs ordförande. Jag behöver inte tala om för er att det kring rådets bord i alla fall fanns vissa kolleger som fann det en smula svårt att i förklaringen ta upp orden " regioner med lagstiftningsbefogenheter" , och svårt att, i egenskap av europeiskt råd, medge att dessa regioner måste ha sin roll och något att säga till om. Detta godkändes slutligen, och det är tack vare Regionkommitténs ordförande, Chabert, som jag hade bett att sända mig en skrivelse. I den skrivelse som han sände mig stod det: Regionkommittén måste företrädas och man måste, liksom Regionkommittén, kräva att de olika beståndsdelarna företräds. Regionerna och städerna, men också regionerna med lagstiftningsbefogenheter. Jag kunde alltså använda Regionkommitténs befogenheter för att för första gången införa dessa regioner i texten. Jag ville betona detta här i eftermiddag, eftersom jag anser att dessa regioner har en viktig roll att spela. Vi skall tala om befogenhetsfördelningen, om de nya instrumenten, om institutionerna, och om den europeiska konstitutionen för framtiden. Personligen anser jag att vi måste göra detta tillsammans, och inte förbigå någon, och genom att ge alla de delar som utgör vår Europeiska union en möjlighet att uttrycka sig.
(Applåder)

Prodi
. (IT) Fru talman, ärade ledamöter! Jag skall fatta mig mycket kort, först av allt eftersom jag inte vill att minister Verhofstadt åker ifrån mig och eftersom jag inte vill simma till Kanada, och sedan för att jag med tillfredsställelse kan säga att denna debatt har varit en debatt i stor enighet, en stund av tillfredsställelse, med tanke på att ingen av oss trodde att vi skulle komma fram till ett konvent för några månader sedan. Det gladde mig också att problemet med överenskommelsen om byråerna, trots att det sannerligen var någonting negativt, inte har förstorats och framhävts som i massmedia. Jag har också lyssnat på de anvisningar ni har gett mig om konventet och jag har lyssnat på förslagen om att stärka domstolens roll: jag kommer att ta hänsyn till allt detta i framtiden och tror därför att vi verkligen kan börja att arbeta hårt, alla tillsammans, för nästa konvent.
Eftersom vi har detta samarbetsklimat skall jag bara tillåta mig att framföra en önskan - eller snarare upprepa en uppmaning som jag redan har riktat till rådet - till vännen Guy om att vi skall kunna samarbeta under dessa månader, tillsammans, för att ombilda institutionerna med oförändrade fördrag. Det resonemang som vi förde om governance (styrelseformer) var ett förslag där parlamentet och kommissionen arbetade tillsammans, under åtskilliga månader, med resultat som enligt mig var seriösa och konkreta. Vi väntar oss ett lika stort engagemang från rådets sida, för konventet måste förberedas genom gemensamt arbete: samma arbete som vi lade ned på governance (styrelseformer), som gav positiva resultat. Arbetet kan verkligen inte gå framåt utan ett lika stort engagemang från rådets sida.
Avslutningsvis önskar jag er alla God Jul och Gott Nytt År!
(Applåder)

Talmannen
Herr Verhofstadt och herr Prodi, vi förstår naturligtvis den omständighet som gör att ni nu måste lämna vår kammare.

Caveri
Fru talman, ärade ledamöter! I och med Laeken har vi kanske funnit ett motgift mot en del av gifterna i Nicefördraget. Sammankallandet av ett konstituerande konvent - konstituerande eftersom detta konvent kommer att ge upphov till det nya Europas konstitution - innebär att Europa återfår en politisk själ. Denna politiska själ innebär att vi tänker på allas vår framtida boning. Därför bör parlamentet glädja sig åt att toppmötet var en sådan framgång och övervaka att konventets arbete mynnar ut i regeringskonferensen på rätt sätt och man där kan förbereda det nya konstitutionella fördraget och skapa den europeiska federationen.
Den riktiga och konkreta federalismen som även beaktar den regionala nivån - som rådet med rätta sade - som respekterar språkliga minoriteter och alla folk, stora som små, kommer att göra ett historiskt inbrott under detta nya sekel i den europeiska integrationsprocessen, och den som företräder innevånarna i Aostadalen kan inte annat än vara nöjd.
Vi har startar en positiv process och det känner Europeiska unionens motståndare redan av. Därför måste vi förnya vårt engagemang.

Papayannakis
Herr talman! I Laekenförklaringen finns viktiga ord som tillfredsställer alla. Sådana ord är mål, metod, konvent och politisk förhandling. Som även flera kolleger har sagt finns det emellertid inte i förklaringen några övertygande hänvisningar till välfärdsstaten - denna som vissa med en inställning som om det vore något skamligt kallar den sociala modellen -, en hållbar och varaktig utveckling samt en oberoende och därmed - skulle jag vilja säga - hållbar union. Kanske beror denna relativa feghet på att en politisk enhetlighet saknas. Det är dock betydelsefullt att vi inte sade något av vikt om kriget och inte heller om själva utvidgningen. Tillåt mig här, herr talman, att dessutom påpeka något. Det rent politiska beslutet att godta tio nya medlemmar, varför utesluter det - politiskt - två från Balkan - hjärtat av Europa och Europas svaga punkt? Vi lämnar ett svart hål på Balkan. Det är inte godtagbart och jag skulle vilja ha ett svar. Tyvärr kommer jag förmodligen inte att kunna få det nu och jag är rädd för att det inte heller kommer att ges något svar vid konventet.

Krarup
Herr talman! Slutsatserna från Laekentoppmötet är inte på något sätt överraskande, varken när det gäller retorik eller innehåll. Retoriken är som sedvanligt både svulstig och förljugen. För 117:e gången lovar man öppenhet och närhet. Ordvalet är en verklighetsförfalskning som med råge överträffar såväl Tredje Rikets som stalinismens ideologer i cynisk demagogi. Verklighetens vittnesbörd går stick i stäv med toppmötets proklamerade ambition om att " EU:s institutioner kommer närmare medborgarna" , och innebär i själva verket att ländernas befolkningar i ständigt ökande grad sätts ur spel av EU:s stängda institutioner, som fatalt har missförstått demokratins väsen. Och de nya uppdragen läggs i händerna på tre pensionärer i en åldersklass som får kinesisk statsmannakonst att likna ett ungdomsuppror. Det råder ingen tvekan om att dessa tre hederliga män kommer att kunna styrka dynamiken i EU:s integration, men vi blir fler och fler som tvivlar på att EU och EU:s stormaktsambitioner innebär en lösning, utan anser att de tvärtemot utgör själva problemet.

Hager
Herr talman! Låt mig inledningsvis säga att jag njuter av att vi talar med varandra i en relativt intim miljö här. Det råder inget tvivel om att det är lättare att ställa viktiga frågor än att hitta svaren. Men trots meddelandet från talmannen kan vi alla önska att vi faktiskt skall hitta svaren. Dock skall jag erkänna att en mycket viktig uppgift fullgjordes i Laeken i och med att konventet sjösattes och försågs med ett inte bara namnkunnigt, utan även lovande presidium.
Det beror i väldigt hög grad på presidiet om ett sådant arrangemang skall lyckas, det lärde vi oss senast i samband med konventionen om de grundläggande fri- och rättigheterna. Låt mig i sammanhanget säga att jag med tanke på rådsordförandens ungdomliga framtoning i någon mån fruktade att även konventets ordförande skulle gestaltas lite " ungt" och " dynamiskt" . Därför blev jag, i motsats till Frassoni och Bonde, snarare glatt överraskad när vi kunde erfara att man - såsom det är betecknande för högkulturer - fortfarande prioriterar åsikterna från äldre och visare personer.
Inrättandet av konventet förblev dock den enda framstående prestationen. Från österrikisk synpunkt beklagar jag hur som helst punkt 59, som blev mycket tunn och inte uppfyller kravet på en europeisk säkerhetsstandard.

Galeote Quecedo
Herr talman! Jag kommer att koncentrera mig på två resultat från Laeken, som enligt min åsikt är mycket betydelsefulla. Det första är erkännandet och befästandet av Europeiska unionens tredje pelare, särskilt kampen mot terrorism, som äntligen har utvecklats på det sätt som medborgarna kräver.
De fruktansvärda attentaten har fått dem som var mindre medvetna att inse att terrorismen är ett problem som berör oss alla, inte bara de direkta offren, och dessutom att det inte bara är dem som trycker ned avtryckaren eller detonatorn som är orsaken till terrorn, utan även deras medbrottslingar och vi bör vara nöjda med rådets beslut att samla de grupper, enheter och personer som stöder terrorismen på en lista.
För det andra förefaller mig de beslut som antogs för att utforma unionens framtid vara mycket sammanhängande med Europaparlamentets krav. Den flexibilitet som man har fastställt dagordningen med - jag är övertygad om detta - kommer att göra det möjligt för oss att gå djupare in på den gemensamma säkerhets- och försvarspolitikens instrument under konventet, eftersom den globaliserade värld vi lever i kräver att Europa spelar en ny roll och för att kunna göra detta måste vi förse oss med de nödvändiga medlen, till exempel en gemensam diplomatkår.
Herr talman, jag anser inte att maskineriet har fungerat bra, men jag avslutar min talartid här.

Lalumière
Herr talman, herr minister, herr tjänstgörande rådsordförande, herr kommissionär! Inom det omfattande område med problem som behandlats i Laeken, skulle jag också vilja rikta in mig på den punkt som bär mest hopp med sig, nämligen förklaringen om unionens framtid. Det är en bra och stark förklaring där flera idéer tas upp som de franska socialisternas delegation var mycket angelägna om. Vi är alltså glada över att se att det presidium som kommer att spela en avgörande roll kommer att vara lagomt stor, tolv personer, det var vad vi önskade, och att det kommer att ledas av tre starka politiska personligheter vars europeiska engagemang inte lämnar några tvivel. Och i egenskap av fransyska kan jag inte annat än glädja mig över att slutligen få se att det är en framstående landsman till mig som kommer att leda presidiet; naturligtvis hade en framstående landsmaninna kanske varit att föredra.
Vi samtycker också till att kommissionen skall företrädas, inte av en enda kommissionär, utan av två, som båda två i detta fall är helt och hållet kvalificerade för denna uppgift.
Nyheten med en flexibel tidsplan i syfte att ge konventet större frihet är också en god nyhet.
Låt oss slutligen välkomna det omfattande stöd som stats- och regeringscheferna gett konventet.
Och låt oss lyckönska Belgiens premiärminister till den beslutsamhet med vilken han har lyckats införa detta öppna stöd för alla slags frågor som sträcker sig långt utöver den stränga institutionella byggsatsen. Det är för övrigt angående denna fråga som jag vill lägga fram en begäran: Konventet måste lägga fram institutionella reformer för att mekanismerna skall fungera bättre. Det är mycket bra. Men konventet kan och måste också lägga fram förslag om innehållet, i syfte att svara på de frågor som våra medborgare ofta ställer sig utan att få några tydliga svar. Vad tjänar Europeiska unionen till? Vilka är dess stora uppdrag, inom dess gränser, för dess invånare, men också i världen? Vilka är de politiska linjer som unionen har i uppdrag att föra, särskilt inom det sociala området? Vilka är dess befogenheter? Vilka är dess förpliktelser gentemot sina invånare och gentemot resten av världen när det gäller solidaritet, välgång och säkerhet?
Med rådets ordförandeskap som drivande kraft är resultaten av denna förklaring goda. Ordförandeskapet har bidragit med en stark drivkraft, och också fått stor hjälp av parlamentet, som aldrig har sparat på sin uppmuntran av ordförandeskapet. Europeiska rådet i Laeken har lanserat detta konvent, som kan spela en avgörande roll för unionens framtid. Framtiden kommer att visa huruvida Laeken har varit en historisk brytpunkt.

Watson
Herr talman! Herr Verhofstadt talade mycket om behovet att förbättra den demokratiska kontrollen. Vi behöver dock inte ändra i fördragen för att förbättra den demokratiska kontrollen. Vi kan göra detta genom att använda de befintliga fördragen. Jag talar inte om att tillämpa artikel 42 för att föra över frågor under tredje pelaren till den första pelaren, även om detta skulle vara mycket önskvärt. Jag talar om exempel som när parlamentet i förra veckan rådfrågades för fjärde gången på ett år om en text där hälften av texten saknades.
Man ville att vi skulle anta en förordning för att frysa tillgångarna för en rad terroristorganisationer enligt en lista; listan bifogades inte. I förordningen hänvisas det till två texter från rådet, ingen av dessa texter var tillgänglig för parlamentet. Vi röstade om ändringsförslag för att täcka de handlingar som saknades på grund av att det var brådskande, men om denna text inte ändras och med tanke på denna praxis, bör parlamentet verkligen överväga att gå till EG-domstolen om inte rådet är berett att behandla oss på ett rättvisare och mer vuxet sätt.

Korakas
Herr talman! Det är helt uppenbart att mötet i Laeken ytterligare stärkte storfinansen inom Europeiska unionen till nackdel för arbetstagarnas och folks intressen i allmänhet. De som hade samlats i slottet i Laeken hörde inte de dånande rösterna från hundratusentals demonstranter från hela Europa - från fattiga, arbetslösa och blivande arbetslösa, från dem som skapar rikedomarna och är offer för ett okänsligt utnyttjande. De som hade samlats hörde inte och kunde inte höra deras oro och deras krav som rörde ett annat Europa, nämligen ett fredens Europa med vänskap mellan folken och utan en Europaarmé, utan ingripanden och krig, med respekt för och utveckling av de sociala rättigheterna och de demokratiska friheterna och utan den europeiska arresteringsordern, Eurojust och terroristlagstiftningen vilken med den 11 september som förevändning betecknar den sociala och politiska kampen för en bättre morgondag som terrorism.
Det är därför jag inte tror att svaret kan ges vid konventet - som för övrigt är rådgivande - och slutligen är jag rädd för att svaret bara kommer att leda uppmärksamheten åt fel håll. Det enda hoppet och den enda utvägen, herr talman, är att den oerhörda mängden människor som demonstrerade i Laeken fortsätter att vinna styrka.

Speroni
Herr talman! Det inger oro att den europeiska konstitutionen skall utarbetas av endast sextio personer - som förhoppningsvis är uppgiften värdiga - men som ändå är för få för att företräda hundratals miljoner medborgare. Det hade varit bättre med en konstituerande församling. Det är i det här läget talande att vice ordföranden är Giuliano Amato, företrädare för den italienska och europeiska vänstern men framför allt för den oligarkiska strömning inom vilken institutionerna styrs av några få aristokrater, av en liten icke vald elit. Vi hoppas att denna konstitution när den väl har utarbetats åtminstone, till skillnad mot vad som har hänt med stadgan med rättigheter, vid behov kan modifieras, både av de nationella parlamenten och av denna församling.

Tajani
Herr talman! I Laeken togs det äntligen några steg mot byggandet av ett starkt Europa med vidare gränser. Konventet skall bana väg för en konstitution i vilken de olika institutionernas befogenheter slås fast och vilken också omfattar de värden vår union grundar sig på och inspireras av. Det skall dock också vara ett avgörande steg på vägen att harmonisera lagstiftningen i våra länder, även när det gäller rättsskipningen. Men vi måste skynda oss och fatta beslut innan år 2003 är till ända för att undvika den propp som uppstår om konstitutionen skall antas mitt i valrörelsen. Utan konstitutionen, utan nya institutioner, blir det svårt att förverkliga den utvidgning som vi alla, liksom ordförande Prodi, anser vara någonting oåterkalleligt. Sedan är det positivt att ett kapitel i slutdokumentet från arbetet i Laeken handlar om förbindelserna med Ryssland, ett land vi bör visa allt större uppmärksamhet.
I Laeken gjorde Europa äntligen sin stämma hörd på ett myndigt sätt när det gäller de stora frågorna, som kampen mot terrorismen, och beslutet att anta det som har döpts till den första " Marshall-planen" för Palestina bekräftar att Europa inte bara vill besegra terrorismen med vapen - vilket är rätt och önskvärt - utan även lösa problemen politiskt. Det italienska förslaget till lösning på den israelisk-palestinska krisen har gått från stadiet för principuttalanden till stadiet för konkret planering. Vi anser dessutom att beslutet om gemensam kontroll av de yttre gränserna är någonting mycket positivt.
Visst, det återstår fortfarande mycket att göra. Alla frågor löstes inte i Laeken: jag tänker på byråernas placeringar, som borde ha avgjorts på grundval av städernas specifika duglighet och inte på beslut som är frukten av obegripliga veton. Det är dock vår plikt att vara optimister: Europas öde beror också på vår vilja, på viljan hos Europaparlamentet och hos de nationella parlament som företräder unionens folk.

Swoboda
Herr talman, herr rådsordförande, ärade herr kommissionär! I Laekenförklaringen menar Europeiska rådet att det europeiska projektet har fått en legitimitet från sina demokratiska, öppna och effektiva organ. När rådet sedan ställer frågan och även låter konventet diskutera om Europaparlamentets roll bör stärkas, torde ni inte bli förvånade om jag som parlamentsledamot svarar ja utan förbehåll, eftersom Europaparlamentet ju är det enda organ som har valts direkt av befolkningen. Alla parlamentets sammanträden är öppna och möjliga att följa - jag önskar att så vore även i rådet - och när jag ser hur snabbt vi kan fatta beslut - exempelvis om den europeiska arresteringsordern - då är vi mer effektiva än rådet och i många fall även i jämförelse med kommissionen.
Så när rådet på toppmötet i Laeken nu välkomnade kommissionens vitbok om styrelseformer i EU och den så kallade Mandelkernrapporten och förväntar sig en handlingsplan från kommissionen för det första halvåret 2002, då hoppas jag att rådet gör detta i syfte att stärka den europeiska parlamentarismen. För övrigt skulle vi parlamentsledamöter gärna diskutera nya styrelseformer med kommissionen och rådet. Exempelvis har kommissionen föreslagit en gemensam arbetsgrupp mellan institutionerna. Dock har jag hört att rådet hittills inte har antagit, utan tillbakavisat detta. Nu hoppas jag att vi före toppmötena i Barcelona och Sevilla åtminstone skall få till stånd intensiva diskussioner med rådet och kommissionen om de nya styrelseformer som inte är tänkbara utan ett godkännande från Europaparlamentet.
Jag vet att vi är för oberoende och för självständiga för många regeringar, och kommissionen och rådet störs också emellanåt av att vi " lägger oss i" för många detaljer. Europaparlamentet är redo att acceptera en ny arbetsfördelning med kommissionen och rådet, för även vi måste förbereda oss på en utvidgad union. Men enligt vårt synsätt måste all delegering av uppgifter vara förbunden med en mekanism för återkallande, för sökandet efter nya regeringsformer i form av european governance (europeiska styrelseformer) liksom överläggningarna om en ny befogenhetsfördelning mellan unionen och medlemsstaterna får inte göras på bekostnad av den europeiska parlamentarismen. Tvärtom, den europeiska parlamentarismen måste vara fast förankrad i den europeiska författningen.
Låt mig avslutningsvis kommentera det som vi kallar det civila samhället. Europeiska rådet har beslutat att inrätta ett forum, och kommissionär Barnier har vid upprepade tillfällen och med kraft och tydlighet gett uttryck för sitt stöd för detta. Vi välkomnar inrättandet av ett sådant forum, men lika självklart som att ett sådant forum kompletterar och inte ersätter konventets samråd, kan det civila samhället och överläggningarna i det civila samhället inte ersätta, utan endast komplettera parlamentarismen. Följaktligen vill vi mycket gärna ha dialogen med det civila samhället, med medborgarna, och vi hoppas att rådet och kommissionen inte skall se detta som en motsättning till parlamentarismen, utan som ett komplement till Europaparlamentet.
(Applåder)

Dybkjær
Herr talman! Laekenförklaringen ger upphov till en bred diskussion om framtidens Europa bland allmänheten och det är positivt. Men det är faktiskt inte tillfredsställande att man engagerar tre män att leda detta arbete. Alla erfarenheter tyder på att även konventets sammansättning kommer att bli snedvriden. Dessutom säger man i Laekenförklaringen att man bara kan låta sig ersättas av en suppleant om inte den ordinarie ledamoten är närvarande. Det är annars en av de klassiska möjligheterna kvinnorna har för att överhuvudtaget bli företrädda, när det rör sig om arbete av detta slag. Jag skall därför uppmana det belgiska och spanska ordförandeskapet att se till att man får lov att kalla in suppleanterna, och - lite mer vittgående - att alla låter sig företrädas av en suppleant av motsatt kön.

Michel, Louis
. (FR) Herr talman, mina damer och herrar i parlamentet! Jag skulle i det här skedet vilja svara på ett antal funderingar som har uttryckts. Jag borde tyvärr också be er att ursäkta mig, men jag trodde inte att diskussionen skulle svämma över på detta sätt, och jag har en annan förpliktelse, nämligen när det gäller debatten om Europas framtid.
Jag delar uppenbarligen inte alls de åsikter som Krarup uttryckt om den högtravande retoriken i Laeken. Jag anser tvärtom att metoden med ett konvent gör spelet fullständigt. Jag anser att en av faktorerna, en av de farhågor som vi kunde ha när det gäller denna Laekenförklaring, är att den skall stänga in konventets ledamöter i en rad slutna frågor, eller i alla fall att den inte skall göra det möjligt att angripa alla de avgörande frågorna för Europas framtid. Jag hörde samma talare tala om en brist på demokrati. Jag skulle alltså vilja svara honom, samtidigt som jag svarar Swoboda, som ställer upp ett särskiljande av representativa kvaliteter eller demokratiska kvaliteter mellan rådet och Europaparlamentet. Europaparlamentet, herr Swoboda, är nämligen en representativ demokratisk institution, naturligtvis, och jag respekterar den till fullo. Men därifrån till att minimera rådets representativa karaktär, anser jag att det finns en gräns som ni inte får överträda.
(Protester från Swoboda)
Detta var vad jag trodde mig ha förstått, och eftersom jag alltså har missförstått, kommer jag i alla fall att säga er att jag anser att man i varje land kan fråga ut de ministrar eller den premiärminister som sitter i råden. Det finns nationella parlamentsledamöter som kan göra det. Jag kan säga er att jag hunsas i mitt land, eftersom jag nästan varje vecka, åtminstone när jag är där, får frågan om vad jag gör inom de europeiska instanserna. Jag anser inte att det är en god debatt att upprätta en hierarki i institutionernas representativitet. Varje institution har sina uppgifter. Vad som är viktigt, och det medger jag gärna för er, det är att det finns en jämvikt mellan institutionerna, att en institution inte fullständigt dominerar en annan. Jag känner mig mycket tillfreds när jag säger er att den erfarenhet som jag till exempel nu har av Europaparlamentet har övertygat mig om att parlamentet troligen borde få större befogenheter i framtiden, och att det troligen borde spela en särskild roll i framtiden som är viktigare än dess nuvarande roll. Och särskilt - jag lämnar för en sekund den diskussion som vi för här - när det gäller vad som uppstår om den internationella koalitionen fortsätter att vara vad den är. Om den fortsätter att spela en roll, om man fortsätter att låtsas att den är nödvändig, och jag tror att den är nödvändig för att bekämpa terrorismen, måste Europaparlamentet se till att mycket noga övervaka vilka beslut de Europeiska råden, men också Europeiska unionens medlemsstater fattar, eftersom jag redan har haft tillfälle att säga, vilket jag inte upphör att upprepa, att det finns flera faror när det gäller denna fråga. Först och främst faran att den demokratiska kvaliteten och livskvaliteten i våra länder skall ta in på fel väg. Den andra faran, som jag verkligen upplever starkt, är att kampen vad beträffar ett visst antal politiska regimer, och detta gäller inte de europeiska staterna, men vi berörs genom våra förbindelser med dessa länder, för ett visst antal länder med stränga regimer finns det alltså en lockelse att blanda ihop kampen mot terrorismen med kampen mot landets demokratiska motståndare, mot landets opposition. Jag tror att man verkligen måste vara uppmärksam på detta. För det tredje talade Lannoye nyss om Europeiska unionens förbindelser med USA. Också här borde vi vara vaksamma. När det gäller dessa förbindelser anser jag faktiskt att det inte vore bra om vi automatiskt, utan debatt, utan diskussion, ibland till och med utan rådfrågning, gav oss in i en blind solidaritet med USA. Jag anser att Europeiska unionen har en rättighet och en plikt att uttrycka sina skillnader i förhållande till USA. Jag respekterar fullständigt USA, och jag anser att vi obestridligen är USA:s främsta partner, men jag tror att det i den koalition som inrättades efter den 11 september var bra att Europeiska unionen fanns där för att ge uttryck för en litet annorlunda uppfattning, för att ge uttryck för ett visst antal garantier och försäkringar, och också för att spela den roll som Europeiska unionen har spelat inom arabländerna, inom den muslimska världen. Jag tror alltså inte att Europeiska unionen någonsin kommer att bli ett slags kopia av USA. Jag måste säga er att jag inte alls önskar detta. Jag respekterar förstås den amerikanska modellen. I många hänseenden är den oerhört positiv, men jag tror inte att den går att överföra. Det är inte önskvärt att överföra den. Och jag anser att Europeiska unionen måste förbli sig själv.
I flera frågor har konventet åter tagits upp. Jag står uppenbarligen över när det gäller de beklaganden som gjorts angående sammansättningen av detta konvents ledande trio. Jag anser att de tre personer som har valts ut alla tre är mycket engagerade på det europeiska planet, och att de även har en mycket modern, framåtblickande och voluntaristisk syn på Europeiska unionen. Något som kanske inte saknar intresse är att de har en mycket stor tilltro och också ett nätverk med kontakter, om de så är akademiska, politiska eller av något annat slag, vilket kan göra att de har en viss möjlighet att få gensvar om de försvarar en ståndpunkt, till och med inom Europeiska rådet. Detta kan man inte heller bortse ifrån.
Jag skulle vilja säga att konventet - och det är kanske Laekenförklaringens största förtjänst, och jag har för övrigt redan haft tillfälle att säga det här i Europaparlamentet - konventet kommer i realiteten att bli vad konventets ledamöter gör av den. Ni har ett presidium som inte finns till för sakens skull, eftersom det är ett presidium som räknas. Det antal personer som sitter i detta presidium gör att det kommer att få gensvar. Det är mycket representativt för konventets olika beståndsdelar och för den europeiska beslutsfattande världen. Jag anser alltså att sammanträdena med den trio som det är frågan om, tillsammans med presidiet, kommer att vara välorganiserade, sammanträdena och frågorna kommer att utvecklas ordentligt, och framför allt - och jag hörde i morse Dehaene när han uttryckte sin synpunkt i denna fråga i radio - jag anser framför allt att det som kommer att vara viktigt, det är att de alternativ som konventet kommer att lägga fram med tanke på regeringskonferensen är tydliga, och att de inte lämnar något område eller utrymme öppet för alltför stora tolkningar vad beträffar regeringskonferensen. Regeringskonferensen kan naturligtvis anta eller förkasta dessa alternativ. Men det som är säkert är att om dessa alternativ är väl avvägda, om de är precisa, om de är ordentligt fokuserade och om de har starkt stöd, kommer det att finnas ett begränsat utrymme för rådet att bortse från dessa alternativ. Annars kommer rådet att ta sitt politiska ansvar illa, eller i alla fall ta en risk. Om så sker kommer detta att vara rådets politiska ansvar, som naturligtvis någon gång kommer att ifrågasättas. Jag hyser alltså ett mycket stort förtroende för det sätt på vilket konventet kommer att utvecklas. Jag lägger till ytterligare en faktor, och det är att Laekenförklaringen till alla dem som tror att ett mer integrerat Europa är bättre, ger ett formidabelt tillfälle att införa lite europeisk pedagogik, för dessa människor i alla fall. Jag tänker särskilt på de unga. Vi får inte bara tala om utsikterna, det är naturligtvis mycket viktigt, men vi måste samtidigt försöka införa den europeiska pedagogiken för de unga, och förklara för dem hur vi fungerar, förklara att Europa sysselsätter sig med deras bekymmer på ett mycket mer direkt sätt än de tror, eller än hur det framstår i medierna. Det är också ett sätt att använda och utnyttja detta konvent. Jag tror att jag varit ganska tydlig när det gäller konventet.
Någon framkastade tanken på en mer integrerad europeisk diplomattjänst. Jag tror att slutsatserna från toppmötet innehåller ett stycke om samarbetet mellan konsulat. Det är en början. Inrättandet av gemensamma konsulat kommer att utgöra ett första steg, och jag hoppas också att man kommer att gå längre.
Jag delar Lalumières åsikt, enligt vilken konventet inte enbart bör granska de institutionella frågorna, utan också politikens innehåll. Undersökningar visar att våra medborgare är gynnsamt inställda till en europeisk insats som är mer beslutsam inom de olika områdena, som till exempel socialpolitiken, utrikes- och försvarspolitiken, och miljöskyddet. Konventet borde enligt min åsikt granska hur dessa förväntningar kan få ett svar, om så krävs genom att unionens befogenheter och uppdrag justeras.
Någon talade om ett socialt underskott. Jag tror att jag kan säga - Dehousse riktade för övrigt vår uppmärksamhet på denna fråga, helt och hållet med rätta - att en av de aspekter som troligen har varit den mest framgångsrika under detta ordförandeskap just är de nyskapande framsteg som förankrats, eftersom det är viktigt, på det sociala planet. Tänk till exempel på de sociala indikatorerna, och på sysselsättningskvaliteten. Jag anser att detta ändå är något viktigt. Tänk också på den europeiska ombudsmannen för sociala frågor. Här finns en hel rad fullständigt nya faktorer som är verkliga verktyg som kommer som ett stöd för en verklig socialpolitik, som är något annat än en förklädning eller en ansiktslyftning. Det arbete som Onckelinks, tillsammans med van den Broek, har utfört ur denna synvinkel är helt och hållet utomordentligt, och de står, åtminstone ur vår synvinkel, för en väsentlig del av det belgiska ordförandeskapets framgång. I grunden är det verkligen en viktig faktor. Detta hör för övrigt i viss mån ihop med det som Lalumière begärde, och det var att man naturligtvis också skall syssla med andra saker än rent institutionella frågor. Jag sade just för en stund sedan, fru ledamot, att jag förstås helt och hållet delar denna synpunkt.
Jag tror tyvärr inte att jag kan stanna längre. Jag ville säga ytterligare något om styrelseformerna och om reformen av rådet. Jag är enig med Martin om nödvändigheten av att utan att vänta vidta åtgärder för att närma unionen till sina medborgare, och för att förbättra funktionssättet hos de europeiska institutionerna. Konventet kommer att diskutera åtgärder som kommer att leda till en ändring av fördragen år 2004. Vid Europeiska rådets möte i Laeken har man dock betonat vilka åtgärder som kan vidtas redan nu. Vi har i detta hänseende välkomnat vitboken om styrelseformerna i EU, liksom rådets generalsekreterares avsikt att före Europeiska rådets möte i Barcelona lägga fram förslag som syftar till att förbättra rådets funktionssätt. De operationella slutsatserna kommer att dras vid Europeiska rådets möte i Sevilla.
Jag tror att jag har svarat i så stor utsträckning som möjligt på förteckningen över de inlägg som premiärministern ännu inte har kunnat svara på. Jag hoppas att ni inte kommer att vara alltför arga på mig för att jag inte kan stanna. Jag är verkligen ledsen, särskilt som jag trivs bland er, eftersom jag har lärt känna detta parlament. Jag har stött på många vederhäftiga inlägg i denna kammare, tillsammans med en viss tradition med yttrandefrihet och självständighet, och jag har också lagt märke till ett faktum som man inte känner till särskilt väl i de nationella parlamenten, eller i alla fall ganska sällan, och det är att man inom en och samma grupp kan göra inlägg av olika karaktär. Här finns det alltså en frihet och en spontanitet som skulle passa mig ganska bra. Jag hoppas att jag en dag - jag har redan haft tillfälle att säga detta, men jag upprepar det - kommer att få komma och friska upp mitt sinne i denna kammare.
(Applåder)

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Rådets ordförande, herr Verhofstadt, förklarade i sitt anförande att det inte fanns några tabun i Laeken. Det är emellertid glasklart att det tabu som gäller de statslösa nationerna är mer närvarande i dag än någonsin förut.
Men som Victor Hugo sade " ingen kan stå emot styrkan hos en idé vars tid är inne" . Just nu är tanken om självbestämmande närvarande i det baskiska folkets medvetande. De nuvarande nationsstaterna föddes vid en tidpunkt då det fanns en intern trend mot deras omvandling. Europas folk och kulturer har däremot inte något känt födelsedatum. Ännu viktigare, det finns inget skäl till att de skulle försvinna om vi inte dömer dem till ett sådant öde. I själva verket skulle deras försvinnande bli en förlust för mänskligheten, och den bästa grunden för Europas politiska framtid skulle raseras.

Sudre
Herr talman, herr företrädare för rådet, herr kommissionär, mina kära kolleger! Den europeiska regeringskonferensen i Laeken som avslutar det belgiska ordförandeskapet för Europeiska unionen är en framgång. Jag säger det varken av artighet eller för att det hör till god ton utan för att jag har en stark känsla av att stats- och regeringscheferna under de senaste dagarna har givit den signal som Europamedborgarna väntade på och som kännetecknas av klarhet och av vägran att tillgripa skenmanövrer. Toppmötet i Laeken har uppnått sitt huvudsakliga mål: att anta en förklaring om Europeiska unionens framtid som öppnar vägen för den framtida stora reformen av unionen.
Europeiska rådets ordförande har understrukit att det i Laeken inte har funnits något tabu, att ingen fråga har undvikits. Jag önskar att detta förhållningssätt skall förverkligas, för det europeiska bygget har alltför ofta varit oklart, eller i varje fall förbehållen de invigda.
Tillåt mig att, på den franska delegationens vägnar för gruppen PPE-DE, uttrycka min glädje över utnämningen av Valéry Giscard d'Estaing till ordförande för konventet liksom av Giuliano Amato och Jean-Luc Dehaene till vice ordförande. Dessa framträdande personer är kända för sin erfarenhet och för sin beslutsamhet att verka för en utveckling av inställningen till ett Europa som på ett fullständigt och demokratiskt sätt åtar sig sina befogenheter, det vill säga sina tilldelade befogenheter, tydligt definierade.
Vid en tidpunkt då Europa utrustar sig med en gemensam valuta, utvidgar sig, försöker att ge globaliseringen en själ och etiska värden är det hög tid att åter se över vårt sätt att uppfatta det offentliga livet och medborgarnas förhållande till sina institutioner, och detta på alla nivåer. En etapp har uppnåtts i Laeken. Vi gläder oss åt det. Men mycket återstår. Låt oss därför inte förtröttas.
  

Thyssen
Herr talman! Vi håller nu på att avsluta det belgiska ordförandeskapet och i normala fall sker det i rådets närvaro. Det belgiska ordförandeskapet har mottagit komplimanger för att ministrarna så ofta har varit närvarande här hos oss, men nu är vi i färd att utvärdera deras ordförandeskap utan att en enda av rådets företrädare är närvarande. Jag undrar om det egentligen är meningsfullt att fortsätta denna debatt. Vem vänder vi oss egentligen till?

Talmannen
Det får efterföljande talare bestämma.
  

Van den Berg
Herr talman! Efter den 11 september har vi genom ett stort antal effektiva åtgärder på europeisk nivå lyckats att begränsa terroristernas manöverutrymme. Samtidigt har vi insett att den säkerhet som vi därmed har främjat endast utgör en del av säkerheten, och att vi i själva verket kommer in på en djupare och mer grundläggande fråga, nämligen frågan om den stora orättvisa som råder i denna värld och som ofta är en grogrund för konflikter.
Om säkerheten inte är en delad säkerhet finns det inga utsikter att den kan bli en framgång. En av fem personer i denna värld har ingen tillgång till vare sig grundskola eller grundläggande sjukvård. Detta kräver multilaterala åtgärder. För närvarande märker vi hur USA, som de senaste månaderna uppträtt multilateralt, under de senaste dagarna återigen börjat uppträda unilateralt genom att ensidigt säga upp ABM-avtalet och på nytt föra en mer ensidig politik även när det gäller ett antal andra fördrag. Det är av yttersta vikt att vi i Europa försöker att utnyttja den breda koalitionen för att utöva påtryckningar i syfte att även i fortsättningen uppträda multilateralt: att satsa enorma investeringar i ny teknik och därigenom ha för lite pengar, uppmärksamhet och energi över för att bekämpa fattigdomen i världen är naturligtvis inte det mest effektiva sättet att åstadkomma en delad säkerhet.
Det krävs stöd för återuppbyggnaden av Afghanistan, återigen med Europa i en ledande roll så att man inte bara betonar de militära aspekterna utan även söker uppnå delad säkerhet genom återuppbyggnad.
Detsamma gäller egentligen även Mellanöstern: Europa måste utöva påtryckningar och inte vara rädd för en militär närvaro i egen form och regi inom ramen för Nato. Konventet måste finna en institutionell form för denna verksamhet, men samtidigt måste man ha modet att slå in på den delade säkerhetens väg. Jag hade gärna sett att man under toppmötet i Laeken i större utsträckning hade givit uttryck för denna grundläggande aspekt. Visserligen hänvisar man till det faktum att USA ensidigt har sagt upp ABM-avtalet och att Europa i egenskap av världens ledande kommersiella makt spelar en ledande roll, men när det gäller den delade säkerheten både kan och borde vi göra mer.
Jag uppmanar ordförandeskapet och kommissionen att även under de kommande veckorna fortsätta att ta initiativ i denna fråga, såväl när det gäller Mellanöstern som när det gäller Balkan och Afghanistan. Vi befinner oss i rätt läge. Det finns vissa tendenser till unilateralism: låt oss inte släpas med i dessa tendenser, låt oss föreslå våra bundsförvanter ett multilateralt tillvägagångssätt och ge Europa en central plats i detta.

Malmström
Herr talman! Det har inte varit någon lätt uppgift för det belgiska ordförandeskapet. Många års förberedelser, noga planering - allt omkullkastades brutalt efter den 11 september 2001. Utvecklingen i Afghanistan och kampen mot terrorismen har helt dominerat agendan. Jag hade tänkt lyckönska belgarna för att de ändå har gjort ett mycket bra jobb. Någon kanske kan hälsa rådsordföranden detta.
När det gäller Laeken är min grupp glad över att förklaringen blev så ambitiös. Den ställer de rätta frågorna och möjliggör att konventet kan arbeta konstruktivt och med öppet sinne. Många av de frågor som formuleras, t.ex. vägen mot en författning och tydligare kompetensfördelning, stämmer väl överens med den liberala gruppens agenda.
De tre utsedda personerna i presidiet, tre kända statsmän, med lång erfarenhet och stort engagemang, väcker trots allt ändå visst tvivel. Kan denna trio herrar i ganska mogen ålder verkligen entusiasmera medborgarna, inte minst ungdomarna, i framtidsdebatten? Det hade varit bra att ha en något mer blandad åldersstruktur och, vilket många här har påpekat, en kvinna i presidiet. EU:s befolkning består nämligen trots allt till mer än hälften av kvinnor.

Maij-Weggen
Herr talman! För utomstående, i synnerhet i Nederländerna, var toppmötet i Laeken en sammankomst mellan regeringschefer som framför allt ägnade sig åt att bråka. De bråkade om vem som skall vara ordförande i konventet och om vem som skall få hysa de europeiska organen. Dessa två frågor var utan tvekan dominerande i nederländsk media.
Men lyckligtvis skedde även bra och konstruktiva saker. På toppmötet fattades ett beslut om konventet, inte bara när det gäller att utse en ordförande och två vice ordförande, vilket även jag är nöjd med, utan även angående vilka uppdrag som skall åläggas konventet. Som tur är har uppdraget beskrivits på ett mycket brett sätt. Konventet skall komma fram till en förbättrad fördelning och definition av unionens befogenheter, undersöka hur systemen för fördrag och lagstiftning kan förenklas samt hur unionen kan bli mer demokratisk och öppen. Vad öppenhet och insyn beträffar, kan jag direkt säga att jag i varje fall föredrar att ge ministerrådet en roll som senat med det tyska förbundsrådet som förebild, ett ministerråd som i sin lagstiftande roll håller offentliga överläggningar.
Toppmötet ber även konventet att utarbeta ett förslag till grundlag för unionen och att däri inkludera stadgan om de grundläggande rättigheterna. Detta är en utmärkt början. Men jag vill samtidigt säga att det enligt vår mening krävs mer än så. Konventet bör även undersöka hur den andra och tredje pelaren kan inrymmas i gemenskapspolitiken. I stort sett är situationen redan sådan när det gäller invandringspolitiken, och politiken på området inre säkerhet är den sektor som på grund av de dramatiska händelserna den 11 september nu växer snabbt på gemenskapsnivå.
Utrikes- och säkerhetspolitiken är emellertid fortfarande en mellanstatlig fråga och Solanas uppgifter är i stort sett omöjliga att utföra inom Europeiska unionens struktur. Vi vill införliva även det politikområdet och det vore bättre om Solana blev vice ordförande i kommissionen.
Herr talman! Avslutningsvis har toppmötet denna gång valt en ordförande och två vice ordförande för konventet. Denna roll hade blivit ännu stabilare om konventet hade fått möjlighet att på förslag från toppmötet välja sin egen ordförande. Dessutom hade kanske en av dessa personer då varit en kvinna.
Herr talman! Vad oss beträffar får konventet även komma med förslaget att kommissionens ordförande skall väljas i fortsättningen. I sådana fall skulle Europaparlamentet kunna åläggas detta ansvar.
Herr talman! Det belgiska ordförandeskapet har tampats med många problem, men det faktum att man fullbordat arbetet med konventet gör att jag trots allt har en positiv bild av ett ordförandeskap som även kantats av vissa problem.

Goebbels
Herr talman! Stora uttalanden och små framsteg, det ena toppmötet avlöser det andra och liknar varandra. Förutom det väntade inrättandet av konventet har Laeken endast givit några få konkreta resultat. Lyckligtvis hade Europa i Lissabon fastställt nya målsättningar för den ekonomiska tillväxten och för sysselsättningen. Vad gäller detta viktiga mål har Laeken nöjt sig med att hänvisa till besluten i Lissabon. Det är bättre än ingenting men inte tillräckligt.
Vad gäller den skattetekniska samordningen hänvisar Laeken oss till slutet av år 2002, men det framgår att det skattetekniska Europa under mötet i Feira hamnat i en återvändsgränd. Överenskommelsen i Feira skulle på sikt leda till ett utbyte av informationer mellan medlemsländerna. Den dag då varje medborgare betalar den skatt som skall erläggas och som fastställts av hans eller hennes nationella parlament kommer all vilja till skatteteknisk harmonisering och till och med till sund skatteteknisk konkurrens att förvisas till skräpkammaren. Varje medlemsstat kommer att på nytt fastställa sin egen skattepolitik. De andra kommer att bli tvungna att ge erforderliga upplysningar för att var och en skall kunna beskattas enligt sin nationalitet. Vissa områden som är beroende eller anslutna är emot ett utbyte av upplysningar. Schweiz och andra länder i tredje världen tillbakavisar systemet genom att säga att det strider mot bankhemligheten. I likhet med Österrike kommer Luxemburg och kanske även andra inte att genomföra Feira utan en överenskommelse som utvidgats till viktiga finansiella platser utanför unionen. Detta kommer med säkerhet att leda till en blockering.
Jag vädjar till ordförande Prodi att föreslå en källskatt på inkomst av sparkapital som en direkt europeisk skatt. Ett sådant avdrag skulle säkert accepteras av allmänheten om det var en slutbetalning, det vill säga det skulle skydda medborgaren från all ytterligare skatt. En källskatt skulle undvika det enorma byråkratiska system som ett utbyte av informationer skulle utgöra, men en sådan europeisk skatt skulle framför allt kunna tas ut på européernas tillgångar i Förenta staterna, i Schweiz och i andra länder. Det skulle öka unionens intäkter och göra det möjligt att med lika mycket minska de nuvarande nationella bidragen.
Herr ordförande! Om ni godtar detta förslag kommer ni verkligen att skapa framgång i Europa.
(Applåder)

Van den Bos
Framför allt tack vare det belgiska ordförandeskapet har diskussionen om Europas framtid utvidgats till att omfatta även parlamentsledamöter och dessutom kommer diskussionen att bli offentlig. Detta är positivt, men risken är samtidigt överhängande att konventet får babyloniska drag eftersom alla frågor skall behandlas och alla åsikter kan framföras.
I sin Laekenförklaring har regeringscheferna med fagra ord i själva verket uttryckt ingenting. De frågor som de själva inte lyckats lösa under de senaste tio åren har de nu låtit konventet få några månader på sig att lösa.
Frågan är också om konventet kan minska avståndet till befolkningen. Medborgarna är inte intresserade av hur makten mellan institutionerna omfördelas. För vanliga människor är innehållet i besluten viktigare än på vilken nivå besluten fattas. Europa tjänar ingenting på ett skyttegravskrig mellan federalister och förespråkare för mellanstatlighet. Man måste steg för steg inleda ett intensivare samarbete. Det kommer då att visa sig att gemenskapsmetoden är den enda framkomliga vägen.
Den ideologiska striden om Europas framtid har endast förlorare. Enligt min mening borde man ha förklarat detta i Laeken.

Brok
Herr talman! På toppmötet i Laeken slogs dörrarna upp för ett förslag till författning som det är möjligt att utveckla enligt gemenskapsmetoden. Mandatet lämpar sig för detta, förfarandet lämpar sig för detta, nu åligger det konventet att se till att det blir så. Inte heller kan jag dela kritiken mot hur presidiet är sammansatt, för jag tror att vi nu har personer i toppen som inte kommer att följa någon utom sina egna idéer om ett framtidens Europa. Och detta innebär stora möjligheter. Vi skall inte klanka på åldern om det bakom åldern döljer sig ett oberoende som kan vara mycket värdefullt.
Vidare är det utomordentligt viktigt att skapa de tekniska förutsättningarna. Det är viktigt att sekretariatet utses av rådet, men att kommissionen och parlamentet kan tillkallas. Det vore generöst av rådet att vända sig till kommissionen och parlamentet på ett lika balanserat som rättvist sätt när företrädarna för sekretariatet skall utses och på så sätt skapa de förutsättningar som krävs för arbetet. Ibland kan tekniken i inledningsskedet vara avgörande för hur det slutgiltiga resultatet blir.
Europeiska rådet är med all säkerhet ett av de företag som är i störst behov av reformer, och därför vore det en bra början om Europeiska rådet kunde koncentrera sig på de stora frågorna. När rådet gör detta, som när konventet inrättades, då blir resultatet framgångsrikt. Men när rådet i stället går bort sig i detaljer därför att rådet (allmänna frågor) eller olika rådskonstellationer inte kommer överens, då drar man bara löje över sig själv, vilket vi återigen fick se i fråga om byråerna. Därför måste man ge följande råd till kommande ordförandeskap: Snälla ni, låt bli att ta upp varje liten detalj på Europeiska rådets sammanträden, eftersom detta är en förutsättning för framgång i de verkligt viktiga frågorna.
(Applåder)

De Rossa
Herr talman! Jag välkomnar resultatet av toppmötet i Laeken. På det hela taget är det ett mycket positivt resultat. Beslutet att inrätta ett europeiskt konvent parallellt med ett forum för det civila samhället är ett historiskt resultat. Europas framtid kommer aldrig mer att beslutas bakom stängda dörrar, förutsatt att vi arbetar konstruktivt i konventet.
Jag välkomnar särskilt möjligheten med en europeisk grundlag som ett positivt resultat. Som Verhofstadt sade, får det inte finns några tabun i vår debatt och tanken om federalism och en grundlag för Europa kommer att garantera att medborgarna i små stater deltar på ett bättre sätt än någon annan styrelseform kan göra.
Jag stöder helhjärtat det beslut som fattades vid Europeiska rådet om att stödja Yasser Arafat som ledare för det palestinska folket och jag fördömer utan reservationer missbruket av säkerhetsrådets veto för att blockera utnämningar av internationella observatörer för Mellanösternkonflikten.
Dessa beslut grumlades emellertid av ett opassande kivande bland vissa medlemsstater om var europeiska byråer skall vara belägna, vilket återspeglade de värsta inslagen i det gamla sättet att leda Europa. Jag är också missnöjd med att rådet inte gav ett tydligt uttalat stöd till ett rättsligt ramverk för offentliga tjänster när det gäller konkurrensreglering, vilket var ett krav från Europaparlamentet.
Slutligen anser jag även att det var ett allvarligt misstag att backa ur ett beslut om att utnämna en fredsbevarande styrka från Europeiska unionen för Afghanistan under ett FN-mandat. Detta lämnar nu tyvärr fältet fritt för mäktigare nationer på det här området att diktera villkoren på världsscenen och man har misslyckats att ge unionen en politisk närvaro och att föra fram de europeiska värdena.
Låt mig slutligen säga att vi bör ta det lite lugnare när det gäller åldersdiskriminering i presidiet. Jag är mer intresserad av nyskapande förmåga eller hur gamla de förslag som dessa tre personer kan komma med är än personernas kronologiska ålder. Jag anser emellertid att vi hade kunnat finna en äldre kvinna som även kunde ha utgjort ett värdefullt bidrag till presidiet om vi hade försökt.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Förutom att ordförandeskapet inte har varit tillräckligt närvarande i plenum anser jag att det belgiska ordförandeskapet inte har svikit och att det har varit situationen vuxen, en situation som sannerligen är mycket svår.
Jag anser att man har förstått mycket väl att ordförandeskapets arbete är att förena viljor och arbeta fram ett samförstånd för att Europeiska unionen skall utvecklas. De beslut som har fattats om förklaringen om Europas framtid, om konventmetoden, om att göra den gemensamma säkerhets- och försvarspolitiken operativ, om förklaringarna om fredsprocesserna i Mellanöstern och Afghanistan och så vidare, och framför allt när det gäller området för bekämpning av terrorism kommer att göra det möjligt för Europeiska unionen att utvecklas vidare.
Vad vi måste göra nu är att gå från förklaringar till handling, för att vi inte skall stanna vid retoriska uttalanden, särskilt när det gäller kampen mot terrorism. Jag anser att terroristernas och deras vänners åsikter, vilka inte alls är positivt inställda till de beslut som fattades i Laeken, klart visar att vi arbetar i rätt riktning.
När vi väl har befäst den interna dimensionen av vårt projekt måste vi nu enligt min åsikt se till att unionen blir en internationell aktör som är kapabel till att agera övergripande inför utmaningarna i vår värld, där nationerna är allt för stora för att lösa sina små problem och för små för att lösa de stora problem som uppstår på världsnivå.
En europeisk union som kan agera och tala med egen och oberoende röst på de olika scenerna och regionerna och som har resurser för att veckla ut en hel solfjäder av politiska, ekonomiska, handelsmässiga, civila och militära åtgärder som gör det möjligt för oss att uppnå målen för unionens externa agerande.
Herr talman, jag gratulerar därför det belgiska ordförandeskapet. Jag anser att vi arbetar i en bra riktning och jag hoppas att förklaringarna från Europeiska rådet i Laeken, som blev en storartad avslutning på ett lysande ordförandeskap, snabbt kan omsättas i konkreta handlingar som gör det möjligt - som jag sade i början - för Europeiska unionen att avverka viktiga etapper i sitt projekt för politisk konsolidering.

Corbett
Herr talman! Vi kan i dag fira ett antal segrar för Europaparlamentet i frågor som vi för inte så länge sedan fick höra att man aldrig skulle kunna komma överens om vid Europeiska rådet i Laeken.
Till att börja med har vi ett konvent - och detta gläder mig särskilt eftersom jag tror att jag var den första att för nästan två år sedan att föreslå att konventmetoden som användes för att avfatta stadgan om de grundläggande rättigheterna även kunde användas för att förbereda en översyn av fördragen. Man sade oss att dagordningen skulle begränsas till endast fyra frågor och nu står det klart att den är vidöppen. Resultatet av detta kommer att bli ett gemensamt dokument med rekommendationer, där alla tänkbara alternativ finns med. Konventet kommer naturligtvis att föreslå alternativ när det råder oenighet, men det kommer även att arbeta för att nå ett brett samförstånd som en grund för regeringskonferensens arbete. Detta kan vi alla vara nöjda med.
Det underliga valet av trojka för konventets presidium är dock ett streck i räkningen. Det är ingen hemlighet att min grupp inte skulle ha valt Giscard d'Estaing som vår kandidat, men som ni vet, herr talman, har vi haft erfarenhet av konstitutionella rapporter från Giscard d'Estaing i parlamentet. Han utarbetade en rapport om subsidiaritet för ett antal år sedan och från den kan vi dra vissa slutsatser eftersom vartenda stycke i denna rapport ändrades i utskottet om jag minns rätt, och sedan i plenum av parlamentet där ändringsförslag som ni själv lade fram antogs. Det kan mycket väl hända att vi blir tvungna att använda oss av denna arbetsmetod i konventet, och detta är något som kan ge oss en tankeställare.
Jag går nu över till de mindre positiva resultaten från Europeiska rådet - farsen med byråerna. Även detta kan användas för att dra lärdom. Det visar oss vad som händer när vi går ifrån gemenskapsmetoden till den mellanstatliga metoden. I stället för att kommissionen kommer med förslag lägger varje land fram sitt eget förslag och känner sig tvunget att försvara detta enligt en mellanstatlig logik och till slut blir det inga resultat alls. Detta visar på Europeiska rådets begränsningar. Rådets syfte borde i stället vara att fastställa Europeiska unionens strategiska mål. När rådet måste ta itu med detaljfrågor som denna misslyckas det naturligtvis. Månne nu ingen regering nu vända sig till parlamentet och kritisera oss för att vara oförmögna att fatta beslut och anklaga oss för att vara för långsamma i beslutsfattandet, när Europeiska rådet erbjuder ett skådespel som detta, som sannerligen vanhedrar Europeiska unionen i medborgarnas ögon.
Herr talman, jag avslutar nu, men inte utan att uppmärksamma att jag tror att detta är den sista gången ni sitter som talman för Europaparlamentet innan valen av ny talman, och ni går vidare till andra högre ämbeten. Låt mig därför önska er ett riktigt gott och framgångsrikt år 2002.

Talmannen
Tack så mycket.

Bodrato
Herr talman! Om målet är en federation av stater och om den konstituerande processen går via fördragen är Laekenförklaringen om ett konvent som före utvidgningen skall föreslå regeringskonferensen en reform av institutionerna en framgång för detta parlament och för det belgiska ordförandeskapet. Europaparlamentet måste dock lägga manken till för att denna framgång inte skall bli en illusion. Denna demokratiska utmaning måste stöttas upp av en stor debatt som är öppen för alla unionens medborgare. Enligt min mening har Europas framtid anförtrotts framför allt engagemanget i de stora politiska familjer som skapade Europeiska gemenskapen och som tror på integration, på den europeiska sociala modellen, på den europeiska demokratin och på återföreningen av Europa.
Ändå bromsades gemenskapsprocessen av korsvisa veton på vissa punkter som stod på dagordningen i Laeken. Detta är skeptikernas och populisternas vapen. Jag tänker på den uppskjutna finansieringen av Galileo, vilken också ordförande Prodi tog upp, och på överenskommelserna om placeringen av de europeiska byråerna och det europeiska patentet som inte kom till stånd. Dessa mörka moln ökar som sades nyss hur som helst behovet av gemenskapsmetoden och av majoritetsbeslut. Jag tänker också på säkerhets- och försvarspolitiken som har gjort framsteg och på utrikespolitiken som däremot förblir osäker.
Europa står vid Förenta staternas sida i kampen mot terrorismen, men är även engagerat i kampen mot den fattigdom som delar världen, samtidigt som situationen i Mellanöstern har blivit tragisk. Vad skall man göra? Står vi utan alternativ? Jag instämmer i minister Verhofstadts önskan om ett Europa som engagerar sig som en följd av sina värderingar om frihet och solidaritet, vilka befästs i stadgan med de grundläggande rättigheterna för att ge globaliseringen ett mänskligt ansikte.

Terrón i Cusí
Herr talman! När ett barn föds med endast en far borde det inte förvåna oss att barnet får problem när det växer upp. Europa har många fäder och vi har just förlorat ännu ett tillfälle ett ge Europa en mor.
Jag vill ta upp den utvärdering som gjordes i Laeken om tillämpningen av justitie- och inrikespolitiken. Jag håller med om det som sägs om framstegen när det gäller principen för ömsesidigt erkännande av rättsliga beslut, såväl när det gäller straffrätt som civilrätt, om än i mindre utsträckning. Låt mig även gratulera dem till den bakgrund och den utformning som avtalet om det europeiska mandatet för gripande och utlämning har fått, vilket berör ett stort antal brott och som för mig inte innebär mer förtyck, utan mer rättvisa. Jag anser att vi bör gratulera oss själva till detta.
När det gäller invandring och asyl däremot, måste jag säga att det finns en avståndstagande ton i rådets text som oroar mig. Analysen av situationen är visserligen ärlig, men de slutsatser som rådet kommer fram till anser jag inte vara korrekta. Herr talman, i detta Europa utan gränser kan vi inte tillåta oss femton olika sätt att föra invandringspolitik så länge till.
Jag anser att rådet bör dra andra slutsatser av denna situation, nämligen slutsatsen att det är nödvändigt att ge ytterligare impulser till denna politik, att vi en gång för alla måste frigöra oss från kedjorna av enighet och att vi bör utöka parlamentets deltagande i sådana här känsliga frågor. Herr talman, jag anser att vi har visat att det är möjligt att samarbeta med vår institution på det här området och att vi måste göra oss av med de begränsningar som ålades oss i Amsterdam. Jag hoppas att konventet noterar detta och att de löser detta problem.
Avslutningsvis gratulerar jag även ordförandeskapet till att det har tagit med mångfalden och tanken om federalism i fördraget och för de ord som Verhofstadt sade om den saken här i kammaren.

De Sarnez
Herr ordförande! Dagen efter toppmötet i Laeken skulle jag vilja uttrycka några beklaganden och en förhoppning. Jag beklagar att de stats- och regeringschefer som samlats i Laeken inte har förmått visa någon handlingskraft när det gäller utrikes- och försvarspolitiken. Följaktligen har den europeiska unionen, vid en tidpunkt då vi upplever en kris utan motstycke, inte kunnat besluta sig för att sända en gemensam styrka till Afghanistan. Ett sådant beslut hade utgjort ett kraftfullt bevis på européernas goda vilja genom att visa att vi var fullständigt beredda att ta vårt ansvar, såväl på det militära planet som på det humanitära eller politiska planet. Men ännu en gång har inget omedelbart beslut om ett gemensamt försvar fattats. Tillkännagivandena har i stor utsträckning förblivit fiktiva och frågan om den europeiska unionens automatiska tillgång till Natos resurser har inte lösts. Unionens utrikes- och försvarspolitik existerar mer i tal än i handling, vilket jag beklagar. Mer än någonsin måste vi bygga ett politiskt och demokratiskt Europa som kan spela en ledande roll och ha inflytande i världen.
Därför skulle jag nu vilja uttrycka en förhoppning. Toppmötet i Laeken har beslutat om att inrätta konventet. Det har erhållit en utmärkt ordförande och en öppen dagordning. För detta vill jag tacka det belgiska ordförandeskapet som under hela sitt mandat har givit prov på mod och visioner och även den kommissionär som ansvarat för dessa frågor. Detta konvent öppnar vägen för en ny framtid för Europa. Jag önskar att det skall bli framgångsrikt, att vi om två år har en konstitution som kan läsas och förstås av alla medborgare i Europeiska unionen och att vi äntligen fattar beslut om direktval av ordföranden för Europeiska kommissionen. Om vi inte vill att Europeiska unionen i morgon endast skall bli en enkel frihandelszon, om vi verkligen vill betyda något i världen, i den nya internationella ordningen, är detta den enda möjliga vägen.

Tsatsos
Herr talman! På grund av att tiden inte medger något annat skall jag bara hänvisa till det verkligt historiska beslutet om att sammankalla ett konvent för en författning vilket redan - dock oriktigt - konventet har betecknats som.
Vi inom Europaparlamentet har rätt att känna stolthet eftersom det var här, i vårt parlament, som idén om ett konvent skapades och konkret utformades i Europaparlamentets betänkanden, huvudsakligen från 1997 och därefter. Vårt parlament har sedan dess ihärdigt betonat att man inte uppfattar det som en institutionell utveckling om inte upphovsmännen bakom utformandet av de nya fördragen byts ut, det vill säga att den roll som hittills har innehafts av byråkratin övertas av ett politiskt organ. Om vi slutligen har lyckats eller inte i vår målsättning skall inte bedömas nu, däremot skall det bedömas i vilken utsträckning konventets förslag skall påverka innehållet i de nya fördragen. Därför är det nödvändigt att konventet kommer fram till konkreta institutionella förslag vilket givetvis förutsätter ett samtycke vid konventet. Om man vid konventet i stället för konkreta förslag lägger fram olika alternativa lösningar inför det mellanstatliga mötet kommer inflytandet vid utformandet av det nya fördraget att bli mycket litet.
På denna punkt är tyvärr uppdraget som givits av mötet i Laeken alltför obegränsat. Med tanke på att inte något institutionellt organ inom Europeiska unionen - eller nationellt organ - såsom Europaparlamentet har utrett och lagt fram synpunkter om Europeiska unionens institutionella frågor så borde vi anse att parlamentets deltagande med 16 företrädare inte motsvarar det parlamentet hittills har bidragit med.
För att inte vilseleda våra medborgare kommer konventet i alla händelser inte att lägga fram ett förslag till författning utan ett förslag till konstitutionellt fördrag. Den mellanstatliga metoden har inte avskaffats utan har kompletterats med gemenskapsmetoden. Detta är berättigat eftersom Europeiska unionen både är en union av folk och en union av länder. I alla händelser är konventet nästa plats - den nya - där en kamp för mer demokrati och en mer omfattande rättsstat inom Europeiska unionen kommer att utspela sig. Det är verkligen synd, herr talman, att konventets presidium utsågs av rådet. I ett organ som utgörs huvudsakligen av parlamentsledamöter skulle det vara mer passande att de själva fick välja sitt presidium.

Suominen
Herr talman! Enligt talarlistan ser det ut som om ni övriga nu måste följa PPE-DE-familjens interna diskussion, men det är naturligtvis fullt tillåtet.
Jag anser att Belgiens ordförandeskap var tämligen lyckat trots svåra omständigheter. Externt var det förenat med händelserna i Afghanistan, Makedonien, Mellanöstern och den 11 september samt internt sett med mycket stora förväntningar, vilka framför allt riktades mot toppmötet i Laeken. I skenet av detta var resultaten från toppmötet i Laeken goda. De för unionen framåt på ett ideologiskt och sakligt plan. Laeken säkrade den politiska viljan till en snabb utvidgning, det vill säga år 2004 med tio nya medlemmar, såvida de själva målmedvetet eftersträvar detta. Laekenförklaringen är en lyckad blandning av å ena sidan frågor gällande problem som skall lösas och å andra sidan tron på en lösning av dessa. Konventet, vilket åtminstone PPE-DE som grupp först föreslog, får snabbt ta itu med arbetet, och dess presidium har i varje fall erfarenhet, sammanlagt ca 200 år av manlig erfarenhet. Lycka till, det blir inget lätt arbete.
Jag anser dock att det bästa beslutet i Laeken fattades av statsminister Verhofstadt, vars personliga insats säkert ligger bakom Belgiens framgångar, när han mycket snabbt avslutade grälet om ämbetsverket. När ett stort lands statsminister börjar fantisera om att han befinner sig vid tillställningen där man utser årets livsmedel i Europa eller delar ut Michelin-poäng till någon stad, eller när ett annat stort lands president börjar drömma dagdrömmar om vackra svenska modeller, då är det verkligen skäl att avsluta diskussionen inför européerna, så att de inte skrattar ännu mera åt oss än de redan nu gör.

Elles
Herr talman! Jag vill fortsätta denna interna debatt inom PPE-DE-gruppen genom att endast fokusera på Laekenförklaringen.
Det som sägs i förklaringen om att de europeiska institutionerna måste flyttas närmare medborgarna, att de skall inkräkta mindre, bli mindre stelbenta och bli mer effektiva och öppna för demokratisk kontroll är alldeles riktigt. Det som sägs om att en hel rad frågor bör ställas när det gäller att förenkla lagstiftningsprocessen, förtydliga befogenhetsfördelningen inom unionen och kanske även återlämna en eller ett par befogenheter till medlemsstaterna, är även det sant. Hur man skall involvera de nationella parlamentarikerna är även det en viktig aspekt och slutligen stämmer det, som rådsordföranden sade, att detta är ett nytt initiativ för Europa som ett sätt att ändra fördragen snarare än att beslut fattas bakom stängda dörrar i rökfyllda rum tidigt på morgonen.
Det är dock högst osäkert om dessa principiella uttalanden verkligen kommer att bli verklighet. Är dagordningen, vilket vissa anser, redan bestämd i förväg? Kommer alla röster i det europeiska politiska spektrumet att bli hörda? Framför allt, kommer man att ta hänsyn och lyssna till vanliga europeiska medborgares åsikter i konventet under arbetets gång? Det fanns vissa tecken som tydde på detta under det föregående ordförandeskapet, men jag är rädd för att man faktiskt inte brydde sig särskilt mycket om de europeiska medborgarna under det nuvarande ordförandeskapet. Det hade en webbsida - " Europa" eller vad den nu hette - men vi har inte hört mycket om den under detta ordförandeskap. I rådets slutsatser om konventet ägnas ett enda stycke åt forumet och det handlar mer om att informera nätverket av organisationer än om att medborgarna skall delta i konventets arbete.
Jag kommer därför med en enda vädjan i dag: att vi i presidiet, kanske med hjälp av kommissionen, nationella parlamentariker och andra, bör föra en verklig europeisk debatt i medlemsstaterna där de europeiska medborgarna deltar, så att slutresultatet blir en grundlag som européerna kommer att stödja. Detta är det enda tillfället i historien som jag kan erinra mig där medborgarna kan rådfrågas innan en grundlag avfattas i stället för efteråt. Därför ber jag er, herr kommissionär, att ni försäkrar er om att allt görs för att se till att denna europeiska debatt verkligen äger rum.

Rack
Herr talman! Toppmötet i Laeken föll bättre ut än motsvarande möte i Nice för ett år sedan. Därför vill vi tacka den belgiska ordförandegruppen. Resultatet hänger dock samman med att det rådde en annan beslutssituation i Laeken. Förra veckoslutet fanns det ännu inga beslut i den centrala frågan om " Unionens framtid" . Helt korrekt ställde man bara frågor. Emellertid visar även en flyktig analys av frågorna att vissa av dem inte alls är några frågor, som exempelvis det retoriska frågetecknet om rådets sammanträden med tanke på ökad öppenhet inte borde vara offentliga åtminstone i fråga om lagstiftningen. Givetvis är det så att de lagstadgade rådssammanträdena måste öppnas upp, men varför blev inte denna självklarhet rådande redan i Maastricht eller Amsterdam eller åtminstone i Nice?
Lika fundersam blir jag i fråga om en annan punkt i Laekenförklaringen. Man måste fundera över om konventionen om de grundläggande rättigheterna skall tas med i grundfördraget och om Europeiska gemenskapen skall ansluta sig till den europeiska konventionen om mänskliga rättigheter. Betyder det att resultaten från förra konventet verkligen inte är något annat än ett alternativ? Jag hoppas inte det. Ännu mer kritiskt ser jag på frågor i Laekenförklaringen, vilka aldrig ställdes där. För mig som invald ledamot från ett medelstort land uppstår även frågan hur konventet skall kunna garantera att vi i framtiden inte får en hegemoni bestående av de stora medlemsstaterna. De senaste veckorna har det tyvärr funnits ett mycket konkret skäl att ställa frågan, och ingen skall tro att lusten att leda kommer att avta i ett framtida Europa bestående av i första vändan 19 små och medelstora stater och en liten grupp stora och mycket stora stater.
En sista punkt i Laekenförklaringen måste kritiseras häftigt redan här och nu. Det föga imponerande, för att inte säga livlösa sätt som rådets generalsekretariat senast handskades med stadgan om de grundläggande rättigheterna skruvar ner förväntningarna på konventets arbete med författningen. Jag kan bara hoppas att rådsbyråkratin skall komma på bättre tankar och ge oss den goda service vi vill ha!
(Applåder)

Tannock
Herr talman! Vid toppmötet i Laeken enades regeringarna om att inrätta ett konstitutionellt konvent om Europas framtid, vilket inbegriper möjligheten att införliva stadgan om de grundläggande rättigheterna med dess värdefulla sociala och ekonomiska rättigheter och att ordföranden för Europeiska kommissionen utses genom direkta val, vilket jag är emot.
Jag välkomnar emellertid kraven på att Europeiska unionen måste bli mer demokratisk, öppen och effektiv, att de nationella parlamentens roll skall stärkas och att vi skall få en meny med alternativ att välja bland år 2004. Europeiska unionen har redan en egen nationalsång, en flagga, ett eget medborgarskap, en armé, en egen valuta och så vidare, och en hel mängd kvasifederala institutioner. Att göra gällande, som Labourregeringen i Förenade kungariket redan gör, att detta konvent bara är ett sätt att begränsa unionens makt på bekostnad av medlemsstaterna är löjligt. Detta konvent påminner snarare om den amerikanska metoden att bygga upp nationer från Philadelphia år 1787.
Europas politiska elit är mer distanserad från sina väljare än någonsin. Hur representativa för Europeiska unionen är Valéry Giscard d'Estaing, Dehaene och Amato? Om detta är domstolen, är juryn partisk. Hur representativt kommer konventet vara för Europas folk? Vi måste brådskande förbereda oss för utvidgningen genom att lösa frågor som blivit kvar från Amsterdam, reformera gemenskapens jordbrukspolitik och strukturfonderna, vilka utgör 80 procent av Europeiska unionens budget, inte förbereda för en storslagen konstitutionell reform som har lite att göra med de frågor som bekymrar väljarkåren och vad väljarna vill.
Hur kommer åtgärden att utvidga den kvalificerade majoritetsomröstningen till känsliga områden som socialförsäkringar och skatter att hjälpa? Vad har blivit gjort för att lösa problemen med det välbehövliga EU-patentet, problem som till stor del beror på institutionernas fixering vid mångspråklighet?
I Europeiska unionen finns det en idealism som har fötts ur önskan att se ett fredligt och välmående Europa, ett mål vi alla kan dela. Jag kommer från ett land som har oavbrutna demokratiska traditioner sedan århundraden tillbaka. Jag vill säga två saker till dem som tror på en europeisk superstat. För det första är inte Europeiska unionen ursprunget utan uttrycket för fred i efterkrigstidens Europa, vilket underbyggs av att det råder demokrati och respekt för rättssäkerheten i nationsstaterna. För det andra kommer idealistiska politiska förändringar som instiftas av den politiska eliten och som inte har brett stöd från folket att bli strukturer som byggs på sand. Man skall inte springa innan man kan gå. När Europas folk vill ha en inre europeisk stat är det dags att begära ett europeiskt konvent, inte innan dess. Jag önskar er en god jul.

Schleicher
Herr talman, mina damer och herrar! Det råder ingen tvekan om att ordförandelandet Belgien har gjort stora ansträngningar, men att de 15 regeringarna i EU saknar en europeisk gemenskapstanke i viktiga och brådskande beslut kan inte en ensam ordförandegrupp göra något åt. Den briljanta situationsanalysen och de många frågor som står på listan skulle kunna härstamma från Europaparlamentets betänkanden om Nice, om efter-Niceprocessen, om Laeken, och man får ett intryck av att de helt enkelt har skrivits av därifrån. Detta är frågor om EU:s framtid som parlamentet har velat ha svar på i många år nu.
Är det nu så att man på nytt ifrågasätter allt detta i och med alla dessa frågor? Låt oss ta den gemensamma rösträtten som exempel. Sedan juli 1998 har rådet granskat förslaget till en europeisk lag om valet till Europaparlamentet, och ännu i slutet av 2001 - det har redan gått två och ett halvt år - har rådet inte kommit fram till något resultat. Frågan ställer sig: Vill vi verkligen ha en europeisk rösträtt?
Totalt sett innebär konventet säkert en möjlighet, dock kräver Europaparlamentet i motsats till Laeken ett enhetligt, samstämmigt förslag som skall utgöra det enda förhandlings- och beslutsunderlaget. Likaså är det beklagligt att stats- och regeringscheferna återigen har skjutit upp beslut om en harmonisering av strukturerna och rådets arbetssätt till toppmötena i Barcelona och Sevilla. Medan jag läste slutsatserna från Laeken kom jag att tänka på några ord av en av våra författare, nämligen Hans Magnus Enzensberger: Setzte sich auf einen Allgemeinplatz und prägte wieder einen Allgemeinsatz (ung.: Iklädde sig sin gamla attityd och myntade ännu en plattityd.)

Kauppi
Herr talman, bästa kommissionär, bästa kolleger! Laekenförklaringen om Europeiska unionens framtid är ett positivt steg mot en medborgarvänligare och öppnare europeisk union. Den fina förklaringen får dock inte förbli vackra fraser. Slutsatserna från rådet i Lissabon, enligt vilka Europeiska unionen skall göras till världens konkurrenskraftigaste region, har till exempel mött en i visst avseende överraskande ovilja från medlemsstaternas sida att genomdriva saken. Med tanke på unionens trovärdighet är det väsentligt att ord och handling stämmer överens. Unionen och dess organ har med rätta kritiserats för att hålla alltför stort avstånd till medborgarna. För att främja närheten till medborgarna borde man i förnyandet av fördragen i framtiden tillämpa ett ännu öppnare beredningssätt. Europeiska rådet bör iaktta samma principer om demokrati och konsekvens, vilka även förväntas av EU:s övriga organ.
Ett väntat och positivt beslut från Europeiska rådets möte i Laeken var bildandet av en beredningsgrupp. I det här avseendet är jag alltså av annan åsikt än min goda vän Charles Tannock. Problemet är dock att man nu till konventets ledning valde tre meriterade europeiska statsmän med långa livsverk bakom sig. Inga kvinnor var ens nominerade till presidiet. Erfarenhet är självklart värdefullt, men för att garantera närheten till medborgarna borde man nu fundera på hur de övriga medlemmarnas ålders- och könsfördelning skall se ut, för att man faktiskt skall bringa EU närmare medborgarna och särskilt framtidens aktörer, det vill säga de unga.
I Laeken diskuterades placeringsorten för den viktiga livsmedelsmyndigheten, vilken skall inrättas efter årsskiftet. Européerna har, på grund av den senaste tidens djursjukdomar som uppträtt i praktiskt taget alla medlemsstater, rätt att förvänta sig att statsöverhuvudena gör allt de kan för att garantera en fullständig livsmedelssäkerhet. Behandlingen av frågan i rådet påminde dock mera om en fars som enligt den tyska tidningen Die Welt till och med fick alla tvåloperor att blekna. Det är fullständigt ohållbart att populistiska ändamål kan hindra beslutsfattandet i ett ärende som är betydande med tanke på våra medborgares hälsa och välmåga.

Brunetta
Herr talman! Det pågår en positiv politisk acceleration i byggandet av unionen. Utvidgningsprocessen är en realitet liksom också inrättandet av konventet. Det har tagits många steg framåt när det gäller rättsskipningen, liksom i fråga om utrikes- och försvarspolitiken. Denna acceleration av det politiska bygget motsvaras dock inte av en liknande acceleration av det ekonomiska bygget, det vill säga byggandet av marknader som grund för det politiska bygget. Det är paradoxalt, men vi upplever en veritabel inversion av gemenskapsmetoden. Från kol till stål till den gemensamma valutan har det faktiskt tagits en följd av steg framåt i riktning mot att bygga ett gemensamt hem, med början vid grunden och siktet på takläggning. Nu när vi med brådska försöker konstruera taket ligger vi långt efter när det gäller att bygga de marknader som är grundläggande för européernas liv. För stora inbromsningar, för stora misslyckanden, för mycket egoism: från elektricitet till gas, från telekommunikationer till Galileo, till det europeiska patentet.
Herr talman! Denna bristande synkronisering mellan marknadernas fysik och politikens metafysik gör att det europeiska bygget riskerar att förlora medborgarnas stöd. Kostnaderna för att förlora den politiska suveräniteten uppfattas nämligen som för höga och fördelarna för företagen och konsumenterna som för små, för begränsade. För att undvika denna risk bör byggandet av Europa med dess grundares metoder återupptas så fort som möjligt, utan syndig egoism och utan onödig och cynisk verklighetsflykt.

Rübig
Herr talman! I presidiets slutsatser från Laeken förekommer ordet företagare respektive arbetsgivare en enda gång, nämligen i fråga om skyddet för arbetstagare i samband med arbetsgivares bristande betalningsförmåga. Här har man missat något. För ögonblicket är vi på europeisk nivå i färd med att göra den inre marknaden till en hemmamarknad, och vi har faktiskt 18 miljoner små och medelstora företag i Europa.
Som ordförande i SME-unionen är jag angelägen om att ständigt peka på att ett av våra främsta mål bör vara att säkra befintliga arbetsplatser och att skapa nya arbetstillfällen. När allt kommer omkring är det de små och medelstora företagen som står för två tredjedelar av arbetstillfällena, betalar 80 procent av skatterna och utbildar 85 procent av de unga medarbetarna.
Den andra punkten: från det interna till det internationella. Hur tänker vi oss att EU i framtiden skall företrädas i de internationella organisationerna? Parlamentet har nu beslutat om Natokommittén. Men hur går det i frågorna som rör Världshandelsorganisationen? Och många andra områden där vi måste fråga oss hur Europa i framtiden skall kunna överta den ledande rollen?
Den tredje punkten som jag går och ruvar på rör egentligen rådets sekretariat. Jag anser att vi även i sekretariatet måste skapa ett organ som består av de starkaste huvudena. Det måste vara möjligt att Europeiska rådet, Europaparlamentet och kommissionen företräds likvärdigt. Vårt mål måste vara att den idé som de starkaste huvudena bär till sist skall leda fram till ett resultat som är till glädje för Europas medborgare.

Perry
De två första meningarna i Laekenförklaringen om att Europa försvagats av två världskrig bekräftar min åsikt om att Europeiska unionen är en kraft för det goda i världen, och Förenade kungariket, liksom alla andra medlemsstater har dragit stor nytta av det faktum att Europeiska unionen finns till.
Kvarlevorna av min farfar ligger som så många andra någonstans på slagfältet Somme i Flandern. Min far stred i Montgomerys armé i Flandern för att befria Bryssel. Jag finns fortfarande kvar i Flandern, och är den tredje generationen av min anspråkslösa familj som kämpar där för Förenade kungarikets intressen. Råder det verkligen något tvivel om vilken generation som har rätt till att utforma Europas förbindelser?
Den enkla vissheten under det tjugonde århundradet framstår som mindre klar i det komplicerade tjugoförsta århundradet. När jag läser vidare i Laekenförklaringen erinrar jag mig det engelska ordspråket om att när det varken är hackat eller malet är det bäst att ta lite i taget. Jag tycker särskilt mycket om det som sägs om att vi är en frihetens och framför allt mångfaldens kontinent. Till skillnad från Amerikas förenta stater är Europa en frivillig sammanslutning av suveräna och oberoende stater. Vi får aldrig glömma bort detta.
Naturligtvis behöver vi institutioner på europeisk nivå men låt oss även erinra oss Jacques Santers kloka ord: " Europa måste göra mindre på ett bättre sätt" . När det gäller att " göra mindre" krävs det en tydligare definition av begreppet subsidiaritet. Låt oss bara gå till europeisk nivå för sådant som endast kan göras på den nivån. När det gäller att " göra saker bättre" uppmanar jag kommissionen och rådet att noga hörsamma parlamentets begäran om en enhetlig och obligatorisk kod för god administrativ praxis.
I det svar jag fick från kommissionen på en parlamentarisk fråga förra veckan avfärdades parlamentets begäran från september om en sådan enhetlig och obligatorisk kod. Det är inte den rätta attityden och inte heller är det rätta sättet att få den europeiska allmänheten på sin sida. Det är Europeiska ombudsmannen, Jacob Söderman, som driver frågan om en sådan kod. Det gläder mig att han kommer att vara observatör vid konventet, men jag vill säga kommissionen och rådet att ni skulle göra rätt i att lyssna till honom, förutom att tillåta honom observera.
Som den sista talaren i sessionssalen i år, vill jag önska hela personalen, alla ledamöter och hela det europeiska folket en riktigt god jul och ett gott nytt år.

Barnier
. (FR) Herr talman! Det är nu mer än fyra timmar sedan denna debatt började och jag förstår att Europaparlamentets uppmärksamhet i stor utsträckning tagits i anspråk. Trots detta har jag för min del lyssnat uppmärksamt på alla talare från början till slut. Jag måste säga att dialogen och inläggen från ert parlament under hela debatten har utmärkts av inlägg av hög kvalitet.
Nästan alla talare har yttrat sig för att uttrycka sin tillfredsställelse, inte bara över mötet i Laeken, utan också över de sex månaderna av belgiskt ordförandeskap, och jag kan utan någon som helst svårighet instämma i detta tack, inte bara till Guy Verhofstadt och Louis Michel, utan till samtliga belgiska ministrar och alla deras medarbetare. Jag tackar dem naturligtvis också för de goda förbindelser som vidmakthållits och till och med förstärkts under detta ordförandeskap, vilka problem eller svårigheter det än må ha gällt, mellan rådet och våra medarbetare och ledamöterna av Europeiska kommissionen.
De få ord jag vill säga gäller konventet och det hopp eller de förhoppningar som det bär inom sig. Först och främst har Johannes Swoboda liksom James Elles och kanske också andra talare tagit upp frågan om det civila samhället. Denna nya ram börjar för första gången ta form när det gäller institutionella frågor efter det första lyckade experimentet från det förra konventet om de grundläggande rättigheterna, men som var en begränsad övning, begränsad och troligen mindre lyhörd än det konvent som skall öppnas. Jag tror att är mycket viktigt att detta konvent blir genomsläppligt, uppmärksamt och att det kan höra det som händer utanför. På ett eller annat sätt måste man lyssna på detta forum, detta nätverk av de icke-statliga organisationerna, regionerna, sammanslutningarna, och vid behov, måste det höras av konventet. Jag har noterat förslaget att webbplatsen skulle inrättas i båda riktningarna: inte bara för att hämta information utan också för att framföra åsikter eller kritik. Häri återfinner jag för övrigt en tanke som jag uttryckt här i parlamentet att detta konvent skall vara en sorts resonanslåda, både mot regeringarna och mot medborgarna. Tillåt mig för övrigt att säga att det kommer att bli mycket användbart under en period - jag tänker på år 2002 - då sex eller sju, kanske fler, om jag inte misstar mig, av länderna i unionen kommer att genomföra allmänna val, och därför måste vi vara mycket uppmärksamma på den europeiska debatten, eftersom vi mycket väl vet att, vare sig de nationella politikerna önskar det eller inte, är den europeiska dimensionen nödvändigtvis närvarande i de debatter som förs i vart och ett av våra länder. Det är den första fråga jag ville ta upp.
Den andra frågan gäller det presidium som jag skall ingå i tillsammans med min kollega och vän Antonio Vitorino. Detta presidium på tolv personer skall ledas av en högt kvalificerad trio av tre statsmän - ett ord som jag gärna betonar: Giuliano Amato, Jean-Luc Dehaene och ordföranden Valéry Giscard d'Estaing. Det är tre statsmän. Man kan naturligtvis ifrågasätta deras ålder, vissa skulle framhäva deras erfarenhet eller deras klokhet. Jag känner dem alla tre. Det jag kan säga om dem, och framför allt om konventets ordförande, det är att alla tre, när det gäller deras europeiska övertygelse, har ett ungdomligt sinne, en dynamism som jag skulle vilja se hos ett visst antal politiker som är mycket mer europaskeptiska och som ibland är 20 eller 30 år yngre än dem. Det är detta som förefaller mig viktigt: dynamismen och deras ungdomliga övertygelse, deras europeiska kvalifikationer och deras auktoritet som vi kommer att behöva. Vad jag, i likhet med Louis Michel, vill säga är att vi förvisso har denne ordförande och dessa båda vice ordförande, men att de kommer att behöva arbeta i samråd med presidiet, och både genom att lyssna på och leda debatterna i hela konventet. Det handlar följaktligen inte om ett arbete i ensamhet utan om ett solidariskt arbete, vilket är något helt annat.
Europeiska rådet i Laeken har givit detta konvent ett dynamiskt mandat, ett öppet mandat, och det är det belgiska ordförandeskapets stora förtjänst att ha åstadkommit detta resultat. På så sätt är den första risken som jag föreställt mig eller fruktat avlägsnad: den som handlar om ett slutet mandat, blockerat på de fyra strecksatserna i Nicefördraget, som här och hos mig hade väckt stor besvikelse, liksom även hos allmänheten, och som skulle ha tvingat oss till ett juridiskt, tekniskt arbete utan politiska utblickar. Så förhåller det sig inte. Mandatet från Laeken är öppet och det tillåter oss till och med att ta upp så gott som alla frågor. Och, tillåt mig att säga det, därför finns även den andra faran. Den innebär att konventet, genom att vi stöder oss på ett så vidsträckt mandat, på ett så stort förtroende, förvandlas till ett slags akademiskt forum vars resultat alltför mycket skulle avlägsna sig från mandatet eller från riktlinjerna för det mandat som uppställts. Vi måste akta oss för att göra detta konvent till ett forum som Europeiska rådet upphör att lyssna på. Det är också därför som valet av dessa tre personer som ledare av konventet är viktigt, därför Europeiska rådet lyssnar på och respekterar dessa tre personer. Vi måste gå mellan två blindskär. Det första är nu undanröjt. Det andra finns ännu kvar. Jag menar helt enkelt att vi står inför ett ansvarsfullt arbete, ett nyttigt arbete som är användbart för Europeiska rådet, som sedan måste fatta de avgörande besluten. Min grundtanke är att detta konvent, som innebär en stor möjlighet för den europeiska debatten, en stor möjlighet för de framtida etapperna av det europeiska bygget, ett öppnare sätt som är mer demokratiskt och mer genomblickbart, självt bär ansvaret för att bevisa att det är den goda metoden som valts, så att vi inte skall återgå till den föregående metoden som var strängt mellanstatlig. Vi kommer att få detta ansvar tillsammans, Europaparlamentet, kommissionen, rådet och de nationella parlamenten, med kandidatländerna omkring bordet och jämlika med oss samt naturligtvis de aktiva företrädarna för Regionkommittén och det organiserade civila samhället. Vi kommer att bära ansvaret för att detta skall fungera, för att det skall lyckas. Därför att om det lyckas tror jag att alla framtida reformer under kommande decennier på ett för framtiden hållbart sätt inte kommer att genomföras som tidigare utan på detta mera genomblickbara och öppna sätt.
Vi kommer att få ytterligare ett ansvar som innebär att föra fram de institutionella frågorna och placera dem i ett politiskt perspektiv. Konventets mandat tillåter det. Det tillåter oss nämligen att under de första månaderna av år 2002 tillbringa lite tid tillsammans och med andra för att ställa oss själva denna grundläggande fråga: vad vill vi åstadkomma tillsammans, vilken innebörd vill vi ge åt det europeiska projektet, vad väntar ni er, inte bara institutionerna utan medlemsstaterna och i varje medlemsstat regeringarna, stats- och regeringscheferna, de nationella parlamenten, vad väntar ni er av det europeiska projektet? Jag tror mig förstå att ordföranden i konventet, och jag kommer att stödja honom i denna fråga, på alla moderna sätt och kanske genom att han, om presidiet så önskar, förflyttar sig genom att besöka var och en av huvudstäderna för att i varje land ställa frågan: vad väntar ni er av det europeiska projektet? Sedan två år har vi, alltsedan Joschka Fischer, hört alla stats- och regeringschefer samt många ministrar göra stora uttalanden och hålla kraftfulla tal. Jag tror att vi måste gå längre och be dem klargöra den innebörd de vill inlägga i detta europeiska projekt, vad de väntar sig av det, på något sätt göra denna politiska granskning. Efter granskningen är det dags att i detta politiska perspektiv inrikta det institutionella arbetet på alla de ämnen som kommit fram, framför allt vad gäller den konstitutionella process som uppnåtts i Laeken. Detta är vad jag ville säga: utföra ett ansvarsfullt arbete som är nyttigt och användbart och bevisa att vi hädanefter få Europeiska unionen att gå framåt och utvecklas på annat sätt än med metoder som enligt min mening tillhör det förgångna.
Herr talman! Jag tackar er för att ni givit mig ordet vid slutet av denna debatt och samtidigt som jag tackar er för den höga nivån på denna debatt är det min tur att önska er ett gott nytt år.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.45.)

