Zimbabwe (debatt)
Talmannen
Nästa punkt är rådets och kommissionens uttalanden om Zimbabwe.
Günter Nooke
rådets ordförande. (DE) Fru talman, ärade ledamöter! Det som skedde i mars har på ett dramatiskt sätt understrukit att den kris som så länge har pyrt i Zimbabwe nu har trappats upp. Den brutala behandlingen av fredliga demonstranter och oppositionspolitiker, liksom hoten mot västliga ambassadörer, visar upp en regim som inte längre kan dölja sig bakom en mask av rättsstatlighet.
President Mugabe kämpar med alla tillgängliga medel för att hålla sig kvar vid makten. Tack vare den beklagliga ekonomiska situationen (såvitt jag minns en arbetslöshet på 80 procent och en inflation över 1 700 procent) och det ökande förtrycket har den allmänna opinionen i landet mer och mer öppet börjat vändas emot honom. Det gäller inte längre enbart folk i allmänhet. Inte ens hans eget parti, Zanu-PF-partiet, står bakom honom helt och hållet. Hans försök att vid partikongressen i december 2006 skjuta upp presidentvalet i två år så att det skulle sammanfalla med parlamentsvalet 2010 återförvisades till utskottet, där förslaget fick avslag.
I vår roll som rådets ordförandeskap i EU har vi under de senaste veckorna varit mycket tydliga med vår ståndpunkt när det gäller det händelserna i Zimbabwe. I två uttalanden den 12 och 14 mars fördömde vi kriminaliseringen av det fredliga ”bönemötet”, som hölls i Harare den 11 mars; vi krävde också att de personer som hade arresterats skulle friges och att rättslig och medicinsk hjälp skulle beviljas.
I ett meddelande daterat den 13 mars 2007 uppmanade den tyska ambassaden i Harare på alla EU-partners vägnar eftertryckligen den zimbabwiska regeringen att hålla sig till rättsstatliga principer. Landets EU-ambassadörer gjorde ett samordnat uttalande till Zimbabwes regering att de var redo att när som helst ta hand om de personer som hade arresterats och skadats av regeringen, och de förberedde sig också på att göra det personligen.
I egenskap av rådets ordförandeskap i EU fördömde vi med all kraft i vårt uttalande av den 18 mars de nya arresteringarna och misshandeln av oppositionsmedlemmar den 17 och 18 mars, liksom att två kvinnliga oppositionella som skadades allvarligt den 11 mars och som ville genomgå en medicinsk undersökning i Sydafrika förbjöds att lämna landet Efter detta ingripande kunde de skadade oppositionsmedlemmarna flyga till Sydafrika. Majoriteten av de oppositionsmedlemmar som hade arresterats släpptes.
På EU:s begäran befattade sig FN:s råd för mänskliga rättigheter uteslutande med Zimbabwe i sin debatt den 29 mars. I en deklaration som stöddes av sammanlagt 50 länder klargjorde EU sin ståndpunkt när det gäller den rådande situationen i Zimbabwe och uppmanade Mugaberegeringen att respektera lag och ordning, försvara de mänskliga rättigheterna och samarbeta med FN:s organ för de mänskliga rättigheterna.
Vi riktar alla stor uppmärksamhet till reaktionerna bland Zimbabwes grannar. Våra ambassader i regionen deltar i en intensiv politisk dialog med värdländernas regeringar. Vi är alla eniga om vår analys om att det finns allt fler tecken på att solidariteten med Mugaberegimen håller på att rasa samman i hela regionen, inte minst tack vare pressen från det civila samhället. I detta avseende hoppas vi särskilt att våra afrikanska partners nu öppet för första gången kommer att visa hur viktig lösningen på Zimbabwekrisen är för dem.
Förutom individuella uttalanden som de som har gjorts av Zambias president Mwanawasa när han jämförde Zimbabwe med en sjunkande Titanic, har den förändrade politiken från Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) särskilt fångat vår uppmärksamhet. Vid ett särskilt toppmöte den 28 och 29 mars 2007 erkände för första gången dess regeringschefer sitt regionala ansvar i Zimbabwekonflikten. President Mbeki har fått tydligt mandat att inleda en dialog mellan regeringen och oppositionen. Hans verksamhet kommer att stödjas av hans tanzaniska kollega, Jakaya Kikwete i egenskap av nuvarande ordförande för SADC:s organ för politik, försvar och säkerhet. SADC:s generalsekretariat kommer att lägga fram en rapport om den ekonomiska situationen i Zimbabwe.
De principiella krav som SADC ställer på Mugabe är att hålla sig till det datum som har fastställts för presidentvalet 2008 och att upphöra med förtrycket av oppositionen. Den 30 mars bestämde Zanu-PF-partiets centralkommitté att hålla presidentval i mars 2008 och även flytta fram parlamentsvalet, som från början skulle ha hållits 2010, till 2008.
Mugabe har valts till huvudkandidat utan några interna diskussioner. Samtidigt aviserades förändringar som kraftfullt skulle förbättra startpositionen för Mugabe och hans parti i valupptakten. Dessa förändringar innebär bland annat en utökning av antalet valdistrikt samt utnämningen av senatsledamöter i proportion till partiets storlek i parlamentet och inte genom direktval, liksom att den nya presidenten skall väljas av parlamentet och inte genom allmänna val om presidentämbetet blir vakant. För att dessa nya bestämmelser ska träda i kraft måste en ändring i författningen ske.
Regeringen har inte upphört att använda våld mot individuella medlemmar av oppositionen. Den har terroriststämplat medlemmar av Tsvangirai-falangen av oppositionspartiet MDC och försöker på detta sätt slå in en kil mellan oppositionspartierna som enades för första gången efter oroligheterna i mars. Staten har dock avstått från att förbjuda eller avbryta stora aktioner som det så kallade bönemötet som ägde rum i landets näst största stad. Förbudet mot folksamlingar och demonstrationer har också upphört, förutom i en del områden i Harare.
Redan i slutet av 2006 visade Zanu-PF-partiets kongress att Mugabes position inte längre var oomtvistad. Under tiden har Mugabe i allt högre grad utvecklat en bunkermentalitet som inte minst har lett till bildandet av parallellorganisationer som ungdomsmilisen, som faller utanför den militära och politiska hierarkin. Deras imponerande, rentav förtryckande uppvisning framför centralkommitténs sammanträdesbyggnad påverkade med största sannolikhet beslutsfattandet hos politbyråns medlemmar till förmån för Mugabes utnämning till presidentkandidat.
Trots Mugabes taktiska seger vid centralkommitténs sammanträde den 30 mars, som innebar att han blev utnämnd till presidentkandidat 2008 och därigenom försvagade positionen för hans kritiker inom partiet, verkar det råda någon sorts apokalyptisk stämning i Zimbabwe. Inom EU har man därför, bortsett från diskussioner om den nuvarande utvecklingen, börjat rikta tankarna mot tiden efter Mugabe. Under de senaste dagarna har både arbetsgruppen och direktörerna för EU-Afrika ägnat sig intensivt åt Zimbabwe. Under måndagens sammanträde med utrikesministrarnas råd diskuterades krisen i Zimbabwe grundligt.
I sina slutsatser välkomnade rådet SADC:s initiativ och förklarade sin vilja att stödja detta om det ombeds att göra det. Rådet har understrukit sin åsikt att endast en bred, konstruktiv dialog kan utgöra grunden till verkliga reformer och nationell försoning i Zimbabwe. Samtidigt har det betonat att EU också kommer att genomföra humanitära åtgärder i framtiden som kommer att gynna befolkningen direkt.
I sin kommuniké efter det extra toppmötet i mars uppmanade SADC EU att upphöra med sanktionerna. Med tanke på den rådande situationen i landet kommer vi inte att gå med på detta. Vår politik måste vara trovärdig. Som en reaktion på den oro som ägde rum i mars, och detta är något som rådet också beslutade om i måndags, kommer vi att utvidga den lista på personer som är föremål för sanktioner så att den även innehåller de poliser som har det huvudsakliga ansvaret för den rådande krisen och kränkningarna av de mänskliga rättigheterna.
Det finns en överenskommelse mellan EU-partnerna att en lösning på krisen i Zimbabwe enbart kan åstadkommas med afrikansk hjälp. Efter sin politiska kovändning i mars uppmanade våra afrikanska partners EU att visa tålamod. Vi kommer att fortsätta att övervaka noggrant om och i vilken utsträckning SADC:s eftersträvade politik får någon konkret form.
Vi är dock medvetna om att vi inte kan luta oss tillbaka hur länge som helst. Inom en överskådlig framtid måste EU ta ställning till innehållet i SADC:s initiativ. Vi kommer också att reagera med nödvändig kraft på det som sker i landet. EU kan inte, och kommer inte att, tiga om kränkningar av de mänskliga rättigheterna.
Joaquín Almunia
ledamot av kommissionen. (EN) Fru talman! Kommissionen är mycket oroad över den försämring av den politiska och socioekonomiska situationen i Zimbabwe som nu sker. Vi fördömer särskilt den senaste tidens våldsamma förtryck av oppositionen.
Kommissionen har också helt stött uttalandena från det tyska ordförandeskapet, som fördömer det våld som nyligen utövats, arresteringarna och misshandeln av fångar. Regeringen i Zimbabwe har också uppmanats att frige dessa fångar och respektera de grundläggande rättigheterna. Krisen bör lösas genom dialog med alla politiska grupper.
Förra måndagen drog också rådet (allmänna frågor) liknande slutsatser. Kommissionen fäster även i fortsättningen stor vikt vid en förbättrad dialog med Zimbabwes regionala ledare. Vi erkänner fullständigt den viktiga roll dessa kan spela för att bidra till en nationell försoning i landet.
Kommissionen välkomnade därför det extra toppmötet med statscheferna i Södra Afrikas utvecklingsgemenskap (SADC) som ägde rum den 28-29 mars 2007 i Dar-es-Salaam. De regionala ledarna beslutade att engagera sig för att lösa krisen i Zimbabwe genom att utse Sydafrikas president Thabo Mbeki till medlare. En överenskommelse nåddes med alla EU:s medlemsstater om att ett högnivåbudskap skulle sändas till SADC i frågan för att för det första erkänna den viktiga roll som organisationen kan spela för att lösa krisen och för det andra ge SADC verkligt andrum i deras medlingsansträngningar.
Vi menar därför att vi bör undvika att göra något som kan äventyra SADC-initiativet och att EU bör vara redo att följa SADC:s ansträngningar för att lösa krisen i Zimbabwe.
Vidare enades man om att göra en ansträngning för att ge lämplig information till regionen och till hela Afrika om innehållet i EU:s åtgärder, eller sanktioner, mot Zimbabwe. Dessa består, förutom ett vapenembargo, i att Zimbabwes ledare nekas visum och att vi fryser deras tillgångar. Handel, ekonomiskt samarbete och viktigt biståndssamarbete påverkas inte av EU:s åtgärder. Det stöd som Zimbabwe erhöll enbart under 2006 uppgick till omkring 193 miljoner euro: 86 miljoner euro från kommissionen och 107 miljoner euro från medlemsstaterna. Detta slags stöd, som direkt ska gynna befolkningen i Zimbabwe, måste fortsätta.
Geoffrey Van Orden
för PPE-DE-gruppen. - (EN) Fru talman! Jag vill tacka kommissionen och rådet för deras uttalanden. Alla ledamöter av parlamentet är säkert medvetna om den skrämmande situationen i Zimbabwe. Vi har gett våra synpunkter i cirka 16 resolutioner de senaste åren, men Mugabes regim påminner oss ständigt om att hur dålig situationen än är, så kan regimen alltid göra saker och ting ännu mer tragiska.
Miljoner människor har flytt ur landet, många av dem som stannat kvar lever på livsmedelsbistånd, hyperinflationen förväntas nå 5 000 procent i slutet av året, arbetslösheten är 80 procent, 300 människor dör varje vecka av hiv/aids, och Zimbabwe har världens högsta andel föräldralösa barn. Detta är den grymma statistiken. När människor försöker samlas eller komma med någon form av protester så angrips de, som vi har sett, brutalt av regimens polis.
Jag håller med om att det har funnits en positiv utveckling. Mugabes senaste brutala övergrepp har till sist framkallat en reaktion från grannländerna i Afrika. Detta måste uppmuntras. Södra Afrikas utvecklingsgemenskap har slutligen insett att Zimbabwe är i kris. Det är en mycket betydande utveckling. Det finns ytterligare tecken på att opinionen i Afrika håller på att svänga. Mugabe betraktas nu av övriga ledare som en diktator som själviskt har utnyttjat sitt eget folk och vars handlingar utgör ett hot mot en mer omfattande ekonomisk utveckling på hela kontinenten. De godtar inte längre Mugabes trötta ursäkt att Zimbabwes problem kommer utifrån.
Alla kan se att det är Mugabe som har fått landet och dess folk på knä. Han kom till SADC:s toppmöte och förväntade sig stöd för sin politik, men fick fara därifrån tillstukad och med Sydafrikas president Mbeki utnämnd till medlare i dialogen mellan Zanu/PF och oppositionen. Mbekis uppgift blir att skapa villkor för fria och rättvisa val.
Men innan friheten har återställts i Zimbabwe får inte pressen på regimen upphöra. Alltför ofta har EU:s regeringar av felaktiga anledningar till och med misslyckats med att tillämpa EU:s egna reseförbud och andra restriktiva åtgärder.
När Mugabe slutligen mister makten måste världssamfundet vara berett att agera utan fördröjning. Jag uppmanar kommissionen och rådet att redan nu verkligen börja planera för ett massivt, omfattande och brådskande stödprogram för Zimbabwe för tiden efter Mugabe.
Margrietus van den Berg
för PSE-gruppen. - (NL) Fru talman! Det Zimbabwe som jag kände var ett stolt land, ledande i regionen, stolt över sin med möda förvärvade frihet, ett vackert land där svarta och vita zimbabwier trodde på framtiden, där svarta och vita tillsammans försökte läka de smärtsamma såren från Rhodesiatidens rasism, ett land där medborgarna arbetade på att bygga upp en demokrati.
Detta står i skarp kontrast till dagens Zimbabwe med en skrämmande statistik. Den förväntade livslängden i Zimbabwe är för närvarande en av de lägsta i världen: 37 år för män och inte mer än 34 år för kvinnor, 80 procent av zimbabwierna lever under existensminimum, en tredjedel av befolkningen har flytt från landet i och med att miljontals människor har sökt sin tillflykt i grannländerna och deras antal ökar med ytterligare 50 000 flyktingar varje månad.
Ekonomin i det land som en gång var känt som Afrikas kornbod har rasat med 40 procent på ett decennium och det finns inga tecken på någon förbättring. Den zimbabwiska ekonomin krymper fortfarande med 5,7 procent vilket gör att Zimbabwe är det enda landet i Afrika där ekonomin inte växer. Hyperinflationen, som redan har nämnts, innebär att det är omöjligt för alla de zimbabwier som har stannat i Zimbabwe att under den rådande massarbetslösheten uppfylla sina elementära dagliga behov.
Europeiska unionen gjorde rätt i att straffa de zimbabwiska ledarna med ännu mer vittgående personliga sanktioner eftersom de med sin statsterror har åstadkommit denna omfattande ödeläggelse. Som vi alla vet krävs det mycket mer för att hitta en väg ut ur detta. Denna utväg beskrivs i vår gemensamma resolution. Där anges huvuddragen för hur landet skulle kunna gå vidare till en ny era efter Mugabe, där beskrivs konkreta steg och åtgärder, och med rätta görs en dramatisk vädjan till Mbeki och medlemmarna i SADC att spärra vägen för statsterrorn med så hårda tag som det krävs och att bana väg för en dialog under tiden efter Mugabe.
Vi står bakom den bredast tänkbara oppositionen mot Mugabe och är för Zimbabwe. Vi ber rådet att utöka sanktionernas omfattning. Var och en som har ansvar för denna allt brantare negativa spiral i detta land som en gång var så stolt måste ställas till svars, inklusive ministrar, företrädare för landet, arméledare, polisen och underrättelsetjänsten liksom chefen för centralbanken. Vi ber Förenade kungariket att utnyttja sitt ordförandeskap i säkerhetsrådet till att föra upp Zimbabwe på dagordningen. Slutligen hoppas vi verkligen att Mbeki, genom att spela en ännu viktigare roll kommer att få slut på Mugabes regim eftersom det efter nästan tre decennier är dags att göra slut på den för gott.
Ryszard Czarnecki
för UEN-gruppen. - (PL) Fru talman! Om ett visst land ofta nämns i parlamentet är det ett dåligt tecken, eftersom det innebär att situationen för de mänskliga rättigheterna i det landet måste vara betänklig. Vi är rädda för att Zimbabwe var, är och kommer att förbli just ett sådant land, inom en överskådlig framtid.
Paradoxen ligger i att vi firar 27-årsdagen av detta lands självständighet. Olyckligtvis innebär inte denna självständighet frihet. Till exempel slogs för en och en halv månad sedan oppositionen ner brutalt. Två människor dödades och 300 arresterades.
Detta är den politiska sidan av situationen och den vi ofta föredrar att diskutera i parlamentet. Men problemet har också en ekonomisk sida som kanske är ännu allvarligare. I Zimbabwe är nästan 4,5 miljoner människor undernärda, av vilka en tredjedel har fått hjälp och livsmedel via Världslivsmedelsprogrammet. Detta är ett land där den genomsnittliga förväntade livslängden är 35,5 år. Som föregående talare nämnde är Zimbabwe en av rekordhållarna i världen (i negativ bemärkelse) i detta hänseende. En femtedel av befolkningen är smittad av hiv och 3 200 nya fall tillkommer varje vecka. Zimbabwe har den högsta andelen föräldralösa barn i världen. Arbetslösheten i detta land ligger på 80 procent! Åttio procent av befolkningen lever även under existensminimum! Varje månad flyr några tusen människor från landet. Mer än 30 procent av medborgarna har redan emigrerat till grannländer.
Zimbabwe är det enda afrikanska land där ekonomin går ned. Under det senaste decenniet sjönk den ekonomiska omsättningen i detta land med 40 procent och i år sjönk den med nästan ytterligare 6 procent. Förra året steg den genomsnittliga inflationsnivån till 2 200 procent. I år kommer den utan tvivel att överstiga 5 000 procent! Sedan 1998 har jordbruksproduktionen minskat med fyra femtedelar! Zimbabwes två viktigaste näringsgrenar, det vill säga tobak och guldbrytning står på gränsen till sammanbrott.
Allt detta är bara statistik, och hur tragisk och talande den än är, är jag rädd för att torra siffror, procenttal och antal kan dölja de individuella tragedier som drabbar miljontals människor. Zimbabwe kan vara långt borta, men låt oss komma ihåg Ernest Hemingways ord: ”Fråga inte för vem klockan klämtar, den klämtar för dig.” Zimbabwe är ett land som har fallit in i ett ”svart hål”. Det försvinner framför ögonen på oss, det upphör att existera ekonomiskt och socialt, och det enda tecknet på en fungerande regering är politiskt förtryck. Vi kan inte fortsätta att tiga. Vi kan inte låtsas att sympati utan politiska beslut kommer att vara tillräckligt.
Därför behöver vi denna debatt, därför behöver vi denna resolution. Vi behöver en gemensam resolution, en resolution som står över politiska skiljelinjer.
Athanasios Pafilis
för GUE/NGL Group. - (EL) Fru talman! Det låter ganska ironiskt och tragiskt när de som gjorde Zimbabwe till en koloni, de som plundrade landet på dess naturtillgångar under alla dessa år i dag kämpar för dess självständighet och frihet. Varför tar Europaparlamentet ständigt upp frågan om Zimbabwe? Är det för att de mänskliga rättigheterna kränks? Nej, mina damer och herrar! Låt oss tala rent ut. Det är därför att Storbritannien drömmer om att göra landet till en koloni igen och därför att de andra stora länderna i Europeiska unionen åter drömmer om nya kolonier på den afrikanska kontinenten. Så ligger det till. Zimbabwe vann sin självständighet genom en hård och blodig kamp mot de brittiska kolonisterna.
Finns det problem? Naturligtvis gör det det. Är situationen som den har beskrivits? Naturligtvis är den det, men den är resultatet av åratals kolonialism, av de åtgärder som under alla dessa år har påtvingats av Europeiska unionen och andra imperialistländer, åtgärder utformade för att få Zimbabwes regim i ett ekonomiskt järngrepp och politisk isolering. När allt kommer omkring är frågan om och hur situationen förändras i Zimbabwe en fråga för landets folk och varken Europeiska unionen eller någon annan har rätt att blanda sig i landets inre angelägenheter.
I dag föreligger det en plan som har utarbetats under många år. Vad är det för plan? Att finansiera och köpa ut oppositionen. Miljoner ges till olika personer som framträder som politiska motståndare till regimen. Frivilligorganisationer finansieras som består av betalda anställda som inte representerar någonting i det zimbabwiska samhället. Det förekommer sanktioner och samtidigt håller Storbritannien inte de överenskommelser som man har träffat med Zimbabwe. Till och med den illegala vapenhandeln fortsatte och Margaret Thatchers son arresterades, och detta är ett känt faktum som det rapporterades om i alla tidningar.
Vi anser därför inte att Europeiska unionen har någon rätt att blanda sig i Zimbabwes eller något annat lands inre angelägenheter. De problem som kan tänkas förekomma måste lösas av människorna själva när det passar dem. Därför röstade vi mot det gemensamma förslaget till resolution, och vi är ledsna över att ni, trots att ni vet att alla de åtgärder som ni vidtar och det embargo som ni ålägger Zimbabwe gör förhållandena värre och leder till att tusentals människor dör, ändå fortsätter med samma barbariska politik.
Bastiaan Belder
för IND/DEM-gruppen. - (NL) Fru talman! Robert Mugabe och råttjägare. Finns det något samband mellan Zimbabwes president och de människor som ägnar sig åt denna ganska underliga sysselsättning? Det finns det i allra högsta grad eftersom det i omedelbar närhet av Mugabes gods - Afrikas största privata residens - finns aktade medborgare som håller sig vid liv genom att varje dag jaga råttor. Dessa djur är enligt dem vad nötkött är för oss. Detta visar hur djupt Zimbabwe, fram till nyligen Afrikas kornbod, har sjunkit under Robert Mugabes tyranniska regim.
Denna regim bygger på en kampanj som är lika absurd som kriminell och som har medfört att tusentals produktiva lantbruk som ägs av vita sedan år 2000 har konfiskerats och lämnats över till Mugabes inkompetenta och ointresserade galjonsfigurer, vilket har lett till en omfattande hungersnöd. För övrigt använder Mugabes Zanu-PF-parti bristen på livsmedel som ett vapen mot oppositionen. Korrespondenten R.W. Johnson riktade nyligen avgörande kritik mot Mugabes tyranni. Han rapporterade att i Zimbabwe likvideras människor som djur i en oerhörd omfattning och att de flesta dödsfallen är en direkt följd av en medveten politik från regeringens sida. Detta folkmord är troligen tio gånger värre än det i Darfur men ändå bortser FN från det.
Arnold Tsunga, ordförande för människorättsorganisationen Crisis in Zimbabwe-koalitionen, använde likalydande ord för att beskriva situationen. Tsunga kallade Mugabes politik ”raffinerat folkmord” eftersom regeringar, hjälporganisationer eller pressen inte lägger märke till det. Mitt budskap till rådet, kommissionen och till parlamentet är att denna anklagelse om ett raffinerat, tyst folkmord inte får lämna oss i fred ett enda ögonblick förrän den tid kommer då den kan tas tillbaka.
Michael Gahler
(DE) Fru talman! För fyra minuter sedan, herr Pafilis, höll ni det mest cyniska tal om Zimbabwe som har hörts här i kammaren sedan 1999. Ni skyr inte några medel och legitimerar en diktatur. Jag rekommenderar att ni åter allvarligt begrundar den starka vädjan som biskop Tutu gjorde eftersom jag anser att han är höjd över alla misstankar.
Det anses ibland att det inte går att sjunka djupare i ett land om det har den lägsta förväntade livslängden i världen, har den högsta inflationen globalt sett, om arbetslösheten ligger på 80 procent, om lika många människor lever under den absoluta fattigdomsnivån och om ekonomin har krympt med 40 procent under det senaste decenniet. Olyckligtvis har regimerna i dessa länder alltjämt tillräcklig makt för att angripa befolkningen, vilket senast skedde den 11 mars. Många arresterades och torterades. Som ledamöter av parlamentet förfäras vi särskilt av den brutala misshandeln av vår kollega, Nelson Chamisa, som på väg till Bryssel för ett utskottssammanträde i vår gemensamma parlamentsförsamling blev brutalt misshandlad på Harares flygplats av regimens ligister, och som då förlorade ett öga.
Mitt tack går till rådet som tydligt framförde sina synpunkter i rådets uttalande om situationen den 13 och 18 mars liksom i det allmänna rådet den 23 april, och även utökade den lista med reseförbud som ålagts ledande anhängare av regimen. I varje fall har SADC insett att det råder en kris i Zimbabwe och har utsett president Mbeki till medlare. Vi är medvetna om att Mugabe olyckligtvis känner sig tämligen uppmuntrad efter SADC-mötet, och förtrycket fortsätter också i hela landet utan att världssamfundet uppmärksammar det.
Sydafrika har alltid en central roll. President Mbeki måste genomföra uppdraget som medlare på ett trovärdigt sätt. Vi vet hur svårt det är att acceptera att en befriare kan utvecklas till en tyrann, men Mbeki kan avgöra om han vill gå till historien som någon som till slut även har bidragit till en framgångsrik utveckling för de mänskliga rättigheterna och demokratin i Afrika genom att ställa sig på de människors sida som har lidit så länge.
Ana Maria Gomes
(PT) Den katolske ärkebiskopen i Bulawayo, Pius Ncube, fördömde nyligen den fattigdom och det förtryck som Mugabe har orsakat i Zimbabwe på senare år och uppmanade människor att gå ut på gatorna och möta regimens väpnade styrkor. Han sa följande:
(EN) ”Mugabe är maktgalen och han kommer att klamra sig fast vid makten, även om det betyder att han förstör ekonomin och förstör Zimbabwe. Mugabe är en ond man, en översittare och en mördare. Jag vill inte toppridas eller köpas av honom. Jag accepterar att det kan betyda att jag förlorar livet.”
(PT) Får oppositionsledarna, människorättsaktivisterna, de som kämpar för Zimbabwes utveckling och denne modige biskop det rätta stödet från kommissionen och rådet? I det stödet ingår att mobilisera den nödvändiga solidariteten från andra afrikaner i Afrikanska unionen och Södra Afrikas utvecklingsgemenskap. Kommer även de, för att det ska bli en riktig debatt om Afrikas problem och en positiv samverkan mellan Europa och Afrika, att bli inbjudna och hälsas välkomna i Lissabon vid toppmötet mellan EU och Afrika under det portugisiska ordförandeskapet?
Denna parlamentsresolution är viktig och kommer i rätt tid för att vi ska kunna komma med tydliga svar.
James Nicholson
(EN) Fru talman! Jag håller helt med om det som Michael Gahler sa om Athanasios Pafilis. Jag har aldrig i hela mitt liv hört en sådan förvanskning av sanningen som det som han just sa här i kammaren.
Först av allt välkomnar jag det gemensamma förslaget där man med kraft vill upprätthålla sanktionerna mot det obarmhärtiga våld som utövas av regimen och som plågar Zimbabwe på värsta tänkbara sätt. Jag tackar dem som har arbetat hårt med detta resolutionsförslag, och jag är nöjd med resultatet.
Det är att största vikt att vi isolerar Mugabe och andra medlemmar av hans styre genom att visa både Världssamfundet och de andra afrikanska länderna att EU:s medlemsstater inte kommer att tolerera dessa flagranta övergrepp på mänskliga rättigheter och mänsklig värdighet. Vi har konsekvent motsatt oss detta brutala hot och kommer tillsammans att fortsätta att göra det. Mugabe bör komma ihåg sitt löfte att stiga åt sidan och göra det nu. Det är det enda han kan göra för att gynna Zimbabwe. Absolut makt korrumperar absolut.
Medlemmar i Zimbabwes illegitima regering får inte resa in i någon av EU:s medlemsstater, och jag hänvisar särskilt till det toppmöte mellan EU och Afrika som man planerar att hålla i Lissabon i december. Det gemensamma resolutionsförslaget klargör och hävdar åter att detta steg allvarligt skulle underminera EU:s beslut. Det skulle hindra en framtida användning av mjuka maktmedel var vi än behöver dem. EU:s rådande sanktioner sätter Mugabes brutala styre under verklig press. Som sådana behöver de förstärkas och flyttas upp till nästa nivå.
I fråga om nästa nivå känner vi väl till att Mugabe söker ekonomiskt stöd från länder som Kina, som inte alltid är lika nogräknade när det gäller frihet och demokrati som jag och många andra skulle önska. Detta gemensamma förslag visar parlamentets beslutsamhet att föra frågan vidare till FN:s säkerhetsråd.
Slutligen måste de medel som vi ger Zimbabwe användas på rätt sätt och får inte hamna i diktatorns fickor.
Jag vill avsluta med att helt tydligt säga att vi är för folket i Zimbabwe, men vi är inte på något sätt för Robert Mugabe.
Józef Pinior
(PL) Fru talman! Vi blev alla imponerade över den frihetskamp som folket i Zimbabwe förde för tjugosju år sedan. På den tiden sågs det zimbabwiska samhället som en förebild för kolonial frigörelse av andra utvecklingsländer. Denna respekt för det zimbabwiska folket utgör nu den viktigaste grunden för den moraliska skyldigheten att stödja kampen för demokrati och rättsstatsprincipen i Zimbabwe.
För precis en månad sedan, under Europaparlamentets plenarsammanträde, såg vi den demokratiska oppositionsledaren Morgan Tsvangirais blodiga ansikte på tv-rutorna här i huset. Han är nu den verkliga ledaren för det zimbabwiska samhället.
Nu måste de förtryckta ledarna för studentrörelsen, civilsamhället, fackföreningarna, EU, institutionerna och Europaparlamentet alla göra allt vad de kan för att bistå folket i Zimbabwe, för att stödja civilsamhället i landet och hjälpa Zimbabwe att återvända till demokrati, frihet och rättsstatsprincipen. Sydafrika och dess president Thabo Mbeki, har en särskilt viktig roll att spela i denna process. Europaparlamentet stöder alla insatser för att främja demokrati och rättsstatsprincipen i Zimbabwe.
Talmannen
Jag har mottagit sex resolutionsförslag, som ingivits i enlighet med artikel 103.2 i arbetsordningen.
Debatten är härmed avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum inom kort.
