Klimaændringer og udviklingslande inden for rammerne af De Forenede Nationers klimakonference i København (forhandling) 
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelser fra Rådet og Kommissionen om klimaændringer og udviklingslande inden for rammerne af De Forenede Nationers klimakonference i København.
Andreas Carlgren
Hr. formand! Vi befinder os på et afgørende tidspunkt. Om lidt under to måneder underskriver verden en aftale i København om bekæmpelse af de klimaændringer, vi står over for. Denne aftale skal opfylde tre betingelser. Den skal holde den globale opvarmning på under to grader Celsius, den skal omfatte alle nationer, og den skal tilpasse den fremtidige indsats til nye ambitionsniveauer i takt med, at der kommer ny viden frem.
Med kun 48 dage tilbage inden FN's store klimakonference indledes, er det på høje tid at få den politiske vilje omsat til konkrete handlinger. Men det går langsomt med forhandlingerne. En række centrale problemer er endnu ikke blevet løst. Mange vælger nu den nemme løsning - at give efter for pessimismen.
Lad mig slå en ting fast: Det er ikke dét, der er EU's opgave.
Vi vil have EU til at udvise lederskab ved at give udtryk for en klar og utvetydig politisk vilje. En omfattende og ambitiøs aftale om klimaændringer er det svenske formandskabs absolutte førsteprioritet.
EU's svar på forhandlingsvanskelighederne er, at vi må sætte tempoet en tand i vejret. Vi skal drive tingene fremad for at sikre, at verden når frem til den nødvendige aftale. Vi vil tage udfordringen op for at få verdens øvrige nationer med os i en aftale, der i tilstrækkelig grad tilgodeser klimaudfordringen. Vi arbejder derfor intensivt med to spor. For det første sender vi et kraftigt budskab til vores forhandlingspartnere, og for det andet samler vi EU bag et stærkt forhandlingsmandat forud for konferencen i København. EU har allerede lagt fundamentet til dette med den klima- og energipakke, som Europa-Parlamentet og Rådet enedes om i december 2008.
Jeg vil gerne i særlig grad takke for det engagement, mange her i Parlamentet udviste i forbindelse med arbejdet med klima- og energipakken. Den beslutning, som Europa-Parlamentet dengang traf, stiller EU stærkt i forhandlingerne. I denne uge vil de sidste brikker i puslespillet blive lagt på plads med henblik på at give et fuldstændigt billede af denne stærke forhandlingsstilling. Forhandlingerne afsluttes i Det Europæiske Råd i næste uge, og jeg ved, at mange af Parlamentets medlemmer kommer til at følge dem på tæt hold. Det glæder mig, at nogle af Dem også vil være til stede i København. Jeg glæder mig ligeledes over den beslutning, som Europa-Parlamentet er i færd med at udarbejde.
Emissionerne skal begrænses til det niveau, der er nødvendigt for at holde den globale opvarmning nede på under to grader Celsius. Det betyder, at de bud, der for øjeblikket ligger på bordet, ikke er nok. EU vil mindske emissionerne med 30 % inden 2020, under forudsætning af at de øvrige parter også påtager sig de krævede forpligtelser. Vi ser målet på 30 % som en måde at tilskynde andre til også at øge deres ambitioner på. Emissionerne bør være reduceret med mindst 80 % inden 2050. EU's foranstaltninger alene er imidlertid ikke nok til at sikre, at den globale opvarmning ikke overstiger to grader Celsius. Vi skal have alle med om bord. Vi har set lovende signaler, f.eks. fra den nye regering i Japan. Vi opfordrer nu andre udviklede lande - ikke mindst USA - til at hæve deres bud.
Udviklingslandene har mulighed for at opnå bæredygtig udvikling og på samme tid mindske deres emissioner. Det handler om at planlægge lavemissionsvækst, at integrere klimaforanstaltninger og tilpasse de nationale udviklingsstrategier. Det er en måde, hvorpå man sørger for, at klima- og udviklingsforanstaltninger indgår i alle politiske beslutninger, således at væksten kommer alle til gode, og en måde, hvorpå man opbygger og åbner op for demokratiske styreformer, bidrager til lighed og bekæmper og mindsker fattigdommen.
Vi stiller særlige krav til de udviklingslande, der er i størst vækst - ikke mindst Kina, som er landet med de højeste emissioner. Emissionerne skal mindskes med i nærheden af 30 % inden 2020 sammenlignet med en situation, hvor der ingen foranstaltninger iværksættes.
Udviklingsspørgsmålene skal være absolut centrale i den aftale, der indgås i København. Det Europæiske Råd har konkluderet, at klimaændringerne underminerer bestræbelserne på at bekæmpe fattigdom og opnå bæredygtig udvikling. Klimaændringerne er en trussel mod millenniumudviklingsmålene. En række udviklingseksperter vil deltage i forhandlingsarbejdet. Vi vil især understrege udviklingsspørgsmål inden for rammerne af de igangværende forhandlinger.
Alle nationer - bortset fra de mindst udviklede - bør dele de omkostninger, der er forbundet med foranstaltningerne til bekæmpelse af klimaændringer, men os i de udviklede lande skal tage teten og selv mindske emissionerne og finansiere vigtige foranstaltninger. Vi har brug for en bæredygtig international struktur for samarbejde med og støtte til udviklingslandene. En sådan struktur ville også give os mulighed for at bistå de allerfattigste og mest sårbare lande, som ofte rammes hårdest af klimaændringerne. I denne forbindelse er der behov for tilpasningsforanstaltninger.
Lad mig til sidst sige, at EU er klar til at tage sit ansvar alvorligt. Rådet er bevidst om det nødvendige finansieringsniveau. Kommissionen vurderer, at omkostningerne vil beløbe sig til knap 100 mia. EUR om året i udviklingslandene inden 2020. Vi i EU er også klar til omgående at stille finansiering til rådighed for øjeblikkelige foranstaltninger i perioden frem til 2012, hvilket er en måde at øge tilliden mellem nord og syd på i klimaforhandlingerne. Vi står over for en stor udfordring i disse sidste uger op til København. Jeg anmoder derfor Dem om at slå tonen an. Vi har brug for lederskab fra medlemsstaternes regeringer, en indsats fra de nationale parlamenter og støtte fra EU-medlemsstaternes befolkninger. Europa-Parlamentet har en meget vigtig rolle at spille i dette arbejde, hvis vi skal nå vores mål i København.
Karel De Gucht
medlem af Kommissionen. - (EN) Hr. formand! Allerførst vil jeg gerne takke Dem alle for denne lejlighed til at udtrykke Kommissionens holdninger til et følsomt emne.
De er allerede klar over, at der ikke bliver nogen ambitiøs aftale i København, hvis ikke der tages hensyn til udviklingslandenes problemer, ikke kun problemerne i vækstlandene, men også i høj grad problemerne i de mest sårbare og fattigste udviklingslande.
Ikke desto mindre er det i vores fælles interesse at nå frem til en god aftale i København. Udviklingslandene er de lande, der er mest sårbare over for klimaændringer. EU er verdens største donor og en leder i kampen mod klimaændringer. Vi skal kombinere vores indsats. Der er ikke plads til nord-syd-konfrontationer, når man taler om klimaændringer.
Jeg vil endda gå så langt som til at sige, at ingen anden alliance vil være så afgørende og effektiv som den, der forpligter både de mest sårbare lande og dem, der har lagt de mest ambitiøse forslag på forhandlingsbordet for at bekæmpe denne plage - altså Europa.
Vores generelle tilgang til de mest sårbare lande, som vi hidtil har fulgt gennem Den Globale Klimaalliance, består af tre parallelle indsatsområder, som er forbundet med hinanden og gensidigt forstærkende.
For det første opbygning af politiske alliancer gennem styrket dialog om klimaændringer. Tre fælles politiske erklæringer er blevet underskrevet med henholdsvis Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet samt en med AVS-gruppen som helhed.
For det andet fremme af fornuftige politikker og strategier, som knytter klimaændringer og udvikling sammen. Jeg er af den opfattelse, at klimaresiliens og lavemissionspolitikker skal integreres i vores partneres bredere udviklings- og fattigdomsbekæmpelsespolitikker. Der kan kun være én fælles udviklingsstrategi, som omfatter klimaproblemer, og som efterstræber målene om bæredygtig udvikling og fattigdomsbekæmpelse. Det handler ikke om at vælge det ene eller det andet. Begge dele er vigtige.
I denne ånd støtter vi allerede gennemførelsen af de mindst udviklede landes eksisterende nationale tilpasningsprogrammer i 15 lande.
For det tredje opmuntring til passende EU-bidrag til især finansiering af klimatilpasningsforanstaltninger, som er det største problem for disse lande, som er mest sårbare over for klimaændringerne, men som kun i lille målestok bidrager til drivhusgasemissionerne.
Der er kun 50 dage til København. Forventningerne er meget høje. Og vi er bekymrede, fordi forhandlingerne for øjeblikket er foruroligende tæt på at gå i hårdknude. Tiden er nu inde til at lægge forslagene på bordet. Det er det, Europa har gjort, og det er det, vi forventer, at vores partnere også gør.
Vi har for det første stillet forslag om engagement. EU har allerede fremlagt ambitiøse mål og løfter - indtil videre de næstmest ambitiøse på forhandlingsbordet. Vi har allerede garanteret en unilateral emissionsreduktion på 20 % inden 2020, og vi har forpligtet os til at øge den til 30 %, hvis de andre gør en tilsvarende indsats i henhold til deres ansvar og muligheder.
For det andet om finansiering. Vi er alle bevidst om, at en finansieringsaftale vil være afgørende for at nå frem til en aftale i København. For at komme videre med forhandlingerne stillede EF i midten af september sine egne finansieringsforslag.
Et af forslagene vedrører behovet for, at den kortsigtede internationale offentlige finansiering til klimaformål øges i perioden 2010-2012 for som en prioritet at efterkomme presserende behov i de mest sårbare udviklingslande og især i de mindst udviklede lande, i de små udviklingsøstater og i de afrikanske lande, som defineret i Balihandlingsplanen.
Et andet forslag vedrører EU's villighed til at trække sin del af slæbet med hensyn til de estimerede finansieringskrav, eftersom de offentlige finansieringsbidrag baseres på foretrukne kriterier om betalingsevne og emissionsansvar. Dette kan udmønte sig i et EU-bidrag på mellem 2 mia. og 15 mia. EUR om året i 2020. Disse forslag vil blive drøftet på Det Europæiske Råds møde i slutningen af oktober og vil forhåbentlig blive udgangspunktet for en flyvefærdig EU-forhandlingsposition på finansieringsområdet.
Men det er ikke nok, at EU handler. Vi håber meget, at andre udviklede lande vil gøre os følgeskab, mens presset stiger inden København. Vi regner også med udviklingslandene. De skal udnytte den mulighed, som klimafinansieringen giver dem for fuldt ud at integrere tilpasningen i deres udviklingsstrategier og gradvist gå over til lavemissionsudvikling på længere sigt.
Selv om der hidtil har været fokuseret på tilpasning for de fattigste og mest sårbare udviklingslande, er der også grund til at fremme lavemissionsudviklingssporene (dvs. afhjælpning), som er forenelige med målene om fattigdomsbekæmpelse i disse lande.
Det er afgørende, at der i særlig grad fokuseres på mekanismer til undgåelse af skovrydning og til fremme af bæredygtig skovforvaltning. Kampen mod den tropiske skovrydning er den største umiddelbare afhjælpningsudfordring for de mindst udviklede lande, og de kan gennem mekanismer såsom ordningen om reduktion af emissioner fra skovrydning og skovforringelse nyde godt af den internationale finansiering hertil.
På samme måde bør den fremtidige sikring af en mere velafbalanceret fordeling af investeringer i CDM (mekanismer for bæredygtig udvikling) til fordel for de mindst udviklede lande også være en del af de aktuelle overvejelser om reformen af denne mekanisme.
Endelig et ord om klimafinansieringens fordelingskanaler. Vi i Kommissionen er ikke for oprettelsen af nye fonde. De nye midler til klimaet bør komme via eksisterende og potentielt forbedrede fordelingskanaler ved at fremme en decentraliseret "nedefra og op"ledelsesstruktur til støtte for de nationale tiltag.
Karl-Heinz Florenz
Hr. formand! Det glæder mig meget at se Dem her til denne forhandling, især da De er tidligere medlem af Udvalget om Klimaændringer. Hr. rådsformand, hr. kommissær! Det er fuldstændig rigtigt, at EU bør udsende et klart signal til København. I de næste 50 døgn er det dog ikke så meget i København, men bag lukkede døre på konferencen, at de virkelige aktiviteter finder sted. Jeg har været med til dette, siden klimakonferencen i Rio i 1992. Stemningen forud for disse konferencer er altid den samme, men der er også muligheder.
Jeg havde gerne set Dem, hr. kommissær, noget mere entusiastisk i Deres arbejde med at sætte Deres amerikanske kolleger under positivt pres til at forhandle, men De bliver ved med at udstråle en vis flegmatisk karakter, som vi bliver nødt til at arbejde på. Jeg mener, det er rigtigt, at vi ikke skal begynde med en slags finansiel konkurrence nu. Nogle siger 15 mia., mens andre siger 30 mia. Der er nogen, der ganske enkelt lægger pengene på bordet, og som ønsker at lægge 150 mia. på bordet hvert år fra nu af. Lad os få opstillet nogle kriterier for, hvordan pengene skal anvendes. Så kan vi komme med et stort bidrag fra Europa, men det kan ikke være et bundløst hul.
Der er blevet talt nok om krisen. Jeg vil dog gerne endnu en gang nævne den mulighed, som den industrialiserede verden i USA og Europa har. Hvis vi opstiller de rigtige standarder, vil vi være i stand til at skabe effektivitet. Det vil efterfølgende give Europa mulighed for at sælge effektive maskiner over hele verden, f.eks. i Kina, hvor energien f.eks. for øjeblikket produceres på den mest ineffektive måde. Jeg ser heller ikke kun klimatruslen, men også i høj grad muligheden for at drive erhvervslivet og økonomien fremad ved at udvikle ultramoderne teknologi. Vi skal udnytte denne mulighed, vi skal være langt mere dristige, og vi skal handle som iværksættere, som politiske iværksættere, for hvis ikke vi gør det, vil vi have været sjuskede og have valgt det forkerte spor.
Jeg ønsker Dem held og lykke, hr. kommissær. Gå positivt fremad. Hvis De tager amerikanerne og inderne med Dem, er vi allerede halvvejs.
Véronique De Keyser
Hr. formand! Klimaændringerne kræver hvert år over 300 000 menneskeliv. De påvirker 325 mio. mennesker, og over 90 % af de påvirkede mennesker, over 90 % af menneskelivene, kommer fra udviklingslandene.
De økonomiske tab som følge af klimaændringerne estimeres til over 125 mia. USD om året, og igen bæres de 90 % af udviklingslandene.
Disse lande rammes på samme tid af finanskrisen, klimaændringerne og den ekstremt ulige mekanisme af en form for tøjlesløs kapitalisme, der plyndrer dem i alle verdenshjørner.
Hvad er det, vi vil have? For det første - og det er rigtigt, som De sagde, og her henvender jeg mig til Rådet - en omfattende og varig indsats for at bekæmpe klimaændringerne, hvilket er ensbetydende med en ny, mere ambitiøs Kyotoprotokol, og det er derfor, topmødet i København til december er så vigtigt. For det andet en forhøjelse af den finansielle støtte til de allerede afgivne løfter med henblik på at nå 0,7 % af BNP inden 2015. Og endelig for det tredje juridisk beskyttelse af de nye miljøflygtninge, der begynder at strømme ind.
For hvad skal vi stille op med dem? Hvor skal vi sende dem tilbage til, hvis de tilfældigvis skulle ønske at komme ind i Europa? Til Libyen, som det foreslås i denne handelsaftale, som jeg synes, De skal læse, hr. De Gucht, denne kommende aftale, som vi vil indgå med Libyen? Det er helt afgørende, at vi har en passende plan og passende midler til at forvalte strømmene af miljøflygtninge, og vi skal have afhjulpet de juridiske mangler, der præger beskyttelsen af disse flygtninge.
Jeg mener, vi har et enormt ansvar, for det er klart, at der står meget mere på spil her end solidaritet. Det drejer sig om klodens fremtid.
Corinne Lepage
Hr. formand! Vi parlamentsmedlemmer har et dobbelt ansvar over for først og fremmest vores borgere, som forventer, at vi virkelig gør en indsats i København, og for det andet landene mod syd, over for hvilke Europa altid har været en støtte, om ikke støtten, på internationalt plan. Vi skal udsende et klart budskab til landene mod syd gennem et klart finansielt engagement, som vil gøre det muligt at nå til enighed om en støttepakke ud over udviklingsstøtten, som på det bestemteste skal nå det aftalte niveau på 0,7 %. Unionens bidrag bør ikke være på under 35 mia. EUR om året inden 2020, og fra 2010 bør mellem 5 og 7 mia. EUR stilles til rådighed for landene mod syd for at efterkomme de mest pressende behov.
Det næste punkt vedrører finansieringsmetoden. Vi vil ikke begrænse os - vi vil være ude af stand til at begrænse os - til de eksisterende midler. Der skal findes andre finansieringsmetoder, for hvis ikke der er nogen penge i København, bliver der heller ikke nogen ambitiøs aftale i København. Dette vil sandsynligvis betyde - selv om emnet er kontroversielt - at vi skal rejse spørgsmålet om en afgift, en slags grøn Tobinafgift, for at finansiere bekæmpelsen af klimaændringer.
For det tredje er det med hensyn til skovrydningen, som jeg gerne vil påpege står for 20 % af de nuværende drivhusgasemissioner, absolut afgørende, at vi fastholder målet om nul bruttoskovrydning inden 2020. Jeg skal henlede opmærksomheden på forskellen mellem bruttoskovrydning og nettoskovrydning, som vil gøre det muligt at erstatte primærskove med popler ud fra en idé om, at det giver det samme resultat. Vi ved alle, at det bestemt ikke er tilfældet.
Det er rigtigt, at vi skal være realistiske med hensyn til vores industri, men vi skal også være realistiske med hensyn til vores egen og vores børns overlevelse.
Eva Joly
Hr. formand, hr. Carlgren, hr. kommissær, mine damer og herrer! Der er ingen tvivl om, at det er klodens fremtid, der står på spil i København, men inden den er det EU's troværdighed som den globale leder i kampen mod den globale opvarmning, der står på spil i slutningen af oktober i Bruxelles. Medlemsstaterne skal stille klimarelaterede finansieringsforslag, som er proportionale med en tragisk situation.
Sammen med forpligtelsen - som jeg håber bliver ambitiøs - til at mindske drivhusgasemissionerne vil spørgsmålet om finansiering og reduktion af og tilpasning til klimaændringerne i udviklingslandene blive et vigtigt emne i de forestående forhandlinger.
Tallene taler for sig selv. 100 lande, de fleste fattige, står for blot 3 % af de samlede emissioner. Selv om udviklingslandene har bidraget mindst til disse drivhusgasemissioner, er det allerede dem, der er blevet ramt hårdest.
Ifølge en ny rapport fra Oxfam er 26 mio. mennesker allerede blevet tvunget til at udvandre som følge af klimaændringerne eller andre former for miljøødelæggelser. I 2020 risikerer antallet af disse klimaflygtninge at være på over 200 mio. Klimaændringerne risikerer at ødelægge de fremskridt, der er blevet gjort i nogle udviklingslande, og risikerer ganske enkelt at forhindre opnåelsen af millenniumudviklingsmålene.
Det er således ikke et spørgsmål om velgørenhed. Det er et spørgsmål om, at vi skal påtage os vores fulde ansvar og lægge fundamentet til en retfærdig og fredelig verden. EU's nuværende strategi er foragtelig i forhold til de ambitioner, som miljødiplomatiets ledere har offentliggjort. EU skal lægge kortene på bordet nu for at få genoptaget forhandlingerne.
Unionen kan ikke med rimelighed afsætte mindre end 35 mia. EUR i offentlige midler. Det siger sig selv, at disse midler skal være et supplement til dem, der allerede er afsat til statslig udviklingsbistand, især da forpligtelserne på dette område ikke altid opfyldes af medlemsstaterne.
Klodens fremtid ligger i vores hænder. Hvis ikke vi sætter en stopper for ødelæggelserne af vores miljø og for ulighederne, må vi frygte det værste.
Vi har valget mellem et ambitiøst og proaktivt Europa og et forsagt Europa, der står på linje med USA, som bekymrer sig meget lidt om udviklingslandenes skæbne. Jeg opfordrer Dem til at træffe det rigtige valg.
Miroslav Ouzký
Hr. formand, hr. Carlgren, hr. kommissær! Jeg vil gerne lægge ud med at svare den foregående taler. Jeg mener ikke, at Europa-Parlamentet og EU skal begrænse sig til beskedne ambitioner på dette område. For et år siden færdiggjorde vi klimapakken, som klart er den mest avancerede og ambitiøse af sin art i verden. Vi skal også erkende, at den vil få den måske største økonomiske virkning, som nogen lovgivning, der er blevet vedtaget her, har haft i det seneste årti. Når jeg gennemlæser den erklæring, som Europa-Parlamentet har udarbejdet til København, ser jeg ting, jeg kan lide. I erklæringen tales der om behovet for at styrke Europa-Parlamentets rolle, behovet for at blive klar til tilpasningerne til klimaændringerne, og vi er sikkert alle enige i artiklen om skovrydning, i forbindelse med hvilken jeg gerne vil understrege, at skovrydning ikke er og aldrig har været et problem forbeholdt udviklingslandene. Skovrydning er også et europæisk problem, så den skal vi også rette vores opmærksomhed mod.
Det, der mangler, er imidlertid en henvisning til behovet for en global aftale, som både Rådets repræsentanter og Kommissionens repræsentant, som er til stede her, har påpeget. Uden en global aftale kommer vi ingen steder. Her taler vi om støtte til de fattigste lande, og det er meget fint, men hvis man kigger på de aktuelle tal for drivhusgasproduktion, kan man klart se, at selv om vi var mere ambitiøse i Europa og rent faktisk slog alle vores energikilder fra, ville det ikke ændre noget som helst med hensyn til klimaændringerne, da det ganske enkelt er umuligt for os at dæmpe dette fænomen. Vi ved, at der i dag er behov for at tale om ikke blot Kina, som nævnes med jævne mellemrum, men også om andre økonomier i hastig vækst, herunder Mexico, Brasilien, Sydafrika og især Indien. Jeg kan ikke forestille mig, hvad Indiens næste skridt bliver, og det, jeg har hørt hidtil, har ikke været særlig opmuntrende, må jeg tilstå. Jeg vil gerne her i Parlamentet understrege, at hvis ikke vi når frem til en global aftale, vil alle vores bestræbelser ikke være andet end en byrde for den europæiske økonomi og en masochistisk tilintetgørelse af den europæiske konkurrenceevne.
Bairbre de Brún
Hr. formand! Vi skal hjælpe udviklingslandene med at tilpasse sig klimaændringerne - et fænomen, de ikke er ansvarlige for, men som følge af hvilket de lider uforholdsmæssigt.
Udviklingslandene har ikke de ressourcer til at bekæmpe klimaændringerne med, som vi har i Europa. Mens vi vender blikket mod FN's forhandlinger i København, er det, vi har brug for, reel og praktisk solidaritet.
Denne solidaritet skal komme til udtryk gennem finansiel og teknisk bistand. Denne bistand skal være et supplement til vores oversøiske udviklingsstøtte. Vi skal ikke give noget med den ene hånd og tage det tilbage igen med den anden.
Landene skal have en fuldt ud participatorisk rolle, uanset hvilke finansielle mekanismer der iværksættes for at fordele denne finansielle støtte.
En af de bedste måder at måle en aftale i København på er at kigge på den måde, hvorpå den hjælper udviklingslandene med at håndtere klimaudfordringen. Omfattende støtte til bekæmpelse af skovrydning vil f.eks. være af afgørende betydning i en vidtrækkende aftale.
Uden finansiel solidaritet og teknologioverførsel vil vi ikke opleve de fremskridt, vi alle har brug for.
Der er ingen tvivl om, at klimaændringerne accelererer. Vi må ikke spilde mere tid. Hvis ikke vi tager fat om klimaændringerne, vil resultatet blive katastrofer over hele verden. Den økonomiske afmatning burde give os mod til at bevæge os hurtigere i retning af en grøn økonomi. Vores videnskabelige tilgang bør ikke ændres. Vi bør ikke slække på det mod og den politiske vilje, vi har udvist hidtil.
De tiltag, der iværksættes på internationalt plan, skal være ambitiøse og hænge sammen med vores eget vejrs videnskabelige realitet, og vi skal gå fremad med det i mente, at det ikke er udviklingslandene, der har skabt problemet. Det har vi selv.
Anna Rosbach
Hr. formand! I aftes vedtog Miljøudvalget under stor applaus en ønskeseddel til julemanden ved klimatopmødet i København til december. På listen står mange velmente, store og tunge gaver. Men, kære julemand, alias Kommissionen: Er der overhovedet realiseringsmuligheder for alle disse velmente ønsker, når 500 millioner amerikanere har sundhed, pensioner, arbejdspladser og velfærd på dagsordenen, 2,5 milliard kinesere og indere blot ønsker samme levestandard, som en del af os vesteuropæere har?
Vi har ingen indflydelse på solens aktiviteter. Den bestemmer som bekendt en meget stor del af klimaet på vores planet. Sagt med andre ord: Hvad kan Kommissionen realistisk gøre, for at alle klodens 6 milliarder mennesker bruger færre ressourcer allerede her og nu?
Nick Griffin
(EN) Hr. formand! Der er to overlappende emner i denne forhandling. Først problemet med den tiltagende kløft mellem den politiske elite og de almindelige skatteydere. Dernæst en hysterisk besættelse af den menneskeskabte globale opvarmning. Disse to emner hænger tæt sammen.
Tvangstanken om den globale opvarmning er et klassisk eksempel på, hvordan den politiske klasse her er ude af trit med den almindelige befolkning, som skal betale regningerne. Mens EU bakker op om Københavnsforslagene om at fortsætte afindustrialiseringen af den vestlige verden og virksomhedernes dominans over den tredje verden, ser et stigende flertal blandt de almindelige mennesker klimaændringerne som et svindelnummer fra elitens side - en undskyldning for at beskatte og kontrollere os og gennemtvinge internationalistiske dogmer og global ledelse på bekostning af nationalstaten. Kan De ikke se faren i denne tiltagende kløft? Tiden er inde til at se på fakta.
Den menneskeskabte globale opvarmning er en uafprøvet teori baseret på manipulatoriske statistikker. Den såkaldte konsensus om emnet er ikke et resultat af en forhandling, men af undertrykkelsen af eksperternes uenighed. Før den politiske klasse og det grønne industrikompleks vover at påtvinge den almindelige skatteyder en eneste ny afgift, forgiftede lyspærer eller uanvendelige vindfarme, skal de forsøge at overbevise offentligheden om, at den globale opvarmning er menneskeskabt, at tilbagegangen til middelalderens varmere klima er en dårlig ting, og at der er noget, som Europa - i modsætning til USA, Kina og Indien - rent faktisk kan gøre ved det. Enten afholder De forhandlinger og lukker kløften mellem Dem og befolkningen, og ellers holder De op med at klage, når vi nationalister - os, der lytter til folket - lukker den for Dem.
Andreas Carlgren
Hr. formand! Jeg vil gerne takke mere eller mindre alle, der har deltaget i denne forhandling, for den støtte, De yder EU i dets yderst vigtige arbejde i klimaforhandlingerne. EU har et vitalt ansvar. Vi har virkelig brug for Parlamentets støtte, hvis vi skal spille vores rolle med succes. Parlamentets indsats og holdninger er afgørende for dette arbejde.
Jeg vil også gerne sige direkte, at jeg i høj grad glæder mig over, at udviklingsspørgsmålene har været så centrale i denne del af forhandlingen. Jeg er enig i hr. Florenz' kommentar om, at det er utrolig vigtigt, at dette ikke bare bliver en slags skønhedskonkurrence. Det er ikke en Londonauktion, hvor det er vores opgave at overbyde hinanden. Det handler tværtimod om at skabe en robust arkitektur, som virkelig skaber overskuelige og omfattende initiativer for udviklingslandene på længere sigt. I denne forbindelse er det afgørende, at EU gør en stor indsats.
Jeg er således også enig i fru de Keysers udfordring til de udviklede lande om endelig at opfylde målet på 0,7 % for udviklingsstøtte. Det er i sidste ende et spørgsmål om solidaritet. Som et af de rigere områder i verden har EU god grund til at vise sin styrke og solidaritet. Jeg vil endvidere sige til fru Lepage, at jeg er fuldstændig enig i, at der er behov for nye, styrkede og overskuelige initiativer og ressourcer. Den statslige udviklingsbistand vil også spille en rolle med hensyn til at sikre, at udviklingsspørgsmålene integreres i klimapolitikken. Der vil således blive brug for både ressourcer fra den statslige udviklingsbistand og nye midler.
Et af de helt afgørende udviklingsspørgsmål er indstillingen af regnskovsrydningen. Jeg håber at se kraftig støtte i København til initiativer til bekæmpelse af regnskovsrydning og til fremme af genplantning af skove og bæredygtigt skovbrug. Den ordning, der for øjeblikket er under udarbejdelse under navnet REDD (reduktion af emissioner fra skovrydning og skovforringelse), vil være af afgørende betydning i denne forbindelse.
Jeg mener, at dem, der benægter klimaproblemet, rent faktisk sender regningen videre til de almindelige mennesker. Derudover er det en måde at skjule problemet på og skjule grundene til, at almindelige mennesker skal betale prisen for klimaets forringelse. Det er tilfældet i udviklede lande - og endnu mere tilfældet i udviklingslandene, hvor de allerfattigste sandsynligvis er dem, der vil blive ramt hårdest af klimaets forringelse. Derfor vender vi os mod gruppen af udviklede lande som helhed. Som hr. Florenz sagde, skal vi arbejde sammen med store nationer såsom USA. Der er imidlertid også brug for pres for at få øget indsatsen for at køre budskabet hjem om, at emissionerne skal reduceres tilstrækkeligt. Derfor er det så vigtigt for EU at komme ind til kernen af emissionsproblemet, dvs. de aktuelle emissionsstigninger. Vi har de mest ambitiøse og mest vidtrækkende mål i verden. Det handler nu om at sikre, at vi får andre med til at iværksætte foranstaltninger på det niveau, der er nødvendigt for at redde klimaet.
Den økonomiske krise er en fremragende anledning til at øge investeringerne i grønne initiativer, med andre ord i nye grønne produkter, i nye virksomheder med grøn produktion, i vækstvirksomheder med grøn produktion og i nye job, der skabes takket være grønne initiativer. Det er også en måde at forynge vores økonomier på. Vi skal lede offensiven i retning af et lavemissionssamfund, som også skaber betingelserne for reelle udviklingsmuligheder i udviklingslandene. Vi skal gøre det muligt for udviklingslandene at komme uden om vejen med fossile, brændstofafhængige økonomier, som de udviklede lande har taget, og i stedet skabe lavemissionsvækst for fremtiden.
Det er også en måde endelig at henvende sig til udviklingsøkonomierne i hastig vækst på og fortælle dem, at de udviklede lande har et ansvar for de fattigste og mest sårbare. Men de økonomier, der er i størst vækst blandt udviklingslandene - og Kina har allerede verdens højeste emissionsniveau - skal også stå ved deres ansvar og yde et bidrag for at løse klimaproblemerne. Med denne tilgang vil Europa kunne spille en afgørende rolle, mens vi fører an i retning af en ambitiøs aftale i København.
Karel De Gucht
Hr. formand! Allerførst har jeg under denne forhandling lagt mærke til, at alle politiske grupper er enige om de principper, vi skal fremføre i København. Det mener jeg er meget vigtigt. Det er ikke ret almindeligt i et Parlament med så mange politiske partier og politiske grupper alligevel at få enstemmig opbakning om det, man foreslår.
For det andet har bl.a. hr. Florenz sagt, at der ikke bør være konkurrence om at lægge bud på bordet - det handler om forpligtelser. Det er måske nok sandt, men på den anden side mener jeg, det er vigtigt, at vi har lagt et bud på bordet og sagt, at vi er klar til at gøre dette, naturligvis under forudsætning af at vi får grønt lys fra Det Europæiske Råd, der afholdes senere på måneden. Dette er ikke bare en konkurrence. Det er et løfte fra EU's side. Vi ser frem til, at de andre politiske og økonomiske sværvægtere også får lagt deres bud på bordet, hvilket for flere af dem ikke har været tilfældet hidtil. Vi har forståelse for, at situationen ikke er særlig nem i USA for øjeblikket, men det er vigtigt, at de lægger et bud på bordet, så vi kan forhandle. Ellers vil det dødvande, vi frygter, at vi befinder os i for øjeblikket, fortsætte.
(FR) Jeg tror på, at udviklingslandene rammes hårdest, både af den økonomiske krise, som de ikke er ansvarlige for - det kan man i hvert fald ikke sige - og af klimaændringerne. Vi skal tilbyde udviklingslandene omfattende støtte i denne forbindelse.
Men vi skal ikke kun støtte udviklingslandene i denne ånd. Vi skal også være modige i forhold til vores egne industrier og vores egne økonomiske aktører. Når folk taler om skovrydning i udviklingslandene, er det også vores landes - EU's - ansvar. Jeg mener, at vi efter København skal erkende behovet for at få vedtaget love med ekstraterritoriale aspekter, så vi ikke kommer til at stå i en situation, hvor vi på den ene side finansierer tilpasningen til klimaændringerne og dæmpningen af dette fænomen, og hvor de økonomiske aktører på den anden side oplever den modsatte virkning i udviklingslandene.
Et sidste ord om den statslige udviklingsbistand. Jeg mener, at dette er et meget vigtigt emne, som vi også bliver nødt til at tackle internt blandt os selv, for en af de største bekymringer er, at de 0,7 % af BNP skal blive nået ved at tilføje tilpasningsressourcer.
Allerede nu omfatter den statslige udviklingsbistand mange emner, som vedrører tilpasning, og det er helt normalt. Sådan vil det naturligvis blive ved med at være, men vi skal finde en målemekanisme, som gør det muligt klart at skelne mellem vores nuværende indsats og den supplerende indsats, der skal gøres på klimaområdet. Det er noget, vi bestemt bliver nødt til at vende tilbage til efter København.
Corien Wortmann-Kool
(NL) Hr. formand! Efter 10 års forhandlinger nærmer vi os nu klimakonferencen i København. Vi har 50 dage tilbage, hvor vi skal nå frem til en ambitiøs aftale med bindende mål, ikke blot for Europa, men også for USA og lande såsom Kina og Indien. En ambitiøs aftale kræver passende finansielle ressourcer - som det blev nævnt for et øjeblik siden under denne forhandling - og de skal ikke kun komme fra EU. Alle lande skal stille finansielle ressourcer til rådighed, så også udviklingslandene kan deltage i klimaaftalen. Når alt kommer til alt, skal solidariteten med de allerfattigste være en fast bestanddel af enhver klimaaftale.
Kommissionen har med rette taget teten med hensyn til finansiering, men det, hr. Florenz egentlig hentydede til, var, at vi her i Parlamentet faktisk forsøger at overbyde hinanden med hensyn til, hvem der giver mest, og spørgsmålet er, om det rent faktisk hjælper. De har med rette udfordret medlemsstaterne til at deltage, og jeg skal også rose det svenske formandskab for dets indsats. USA og vækstøkonomierne skal imidlertid også have pengepungen frem. De kan regne med vores støtte.
Men der er stadig lang vej igen, også i Europa. Selv om vi er blandt verdenslederne, når det gælder emissionsstandarder, halter vi langt bagefter USA, når det gælder den private sektors investeringer i teknologiske nyskabelser og bæredygtighed. Jeg synes, at positive incitamenter til grønne investeringer og nyskabelser fra virksomhedernes side er mere lovende end en ny europæisk afgift. Når alt kommer til alt, i en tid, hvor vi har et presserende behov for mere aktivitet og større beskæftigelse, skal de europæiske investorer og virksomheder udfordres til at tage deres tørn i retning af denne nødvendige overgang i Europa og på verdensplan.
Marita Ulvskog
(SV) Hr. formand! Hr. Carlgren, som repræsenterer Rådet her i dag, lagde ud med at sige, at mange folk har tendens til at give efter for pessimismen forud for konferencen i København. Det kan jeg kun være enig i, og jeg håber virkelig, at et flertal i Europa-Parlamentet kan sikre, at de pessimister, som hr. Carlgren kæmper med både i hans egen formandskabsregering og i Rådet, ikke får det sidste ord.
Vi skal have løst to specifikke problemer, hvis pessimisterne skal få uret. Det første, som allerede er blevet nævnt, er naturligvis finansieringen af klimaindsatsen i udviklingslandene. Kommissionens forslag er ganske enkelt ikke tilstrækkeligt. EU's bidrag til udviklingslandene skal være på mindst 30 mia. EUR om året i 2020, og vi skal yde omfattende støtte til omstruktureringsforanstaltningerne allerede i 2012. Denne støtte skal naturligvis være ud over den almindelige støtte. At omallokere penge, der allerede er lovet ud, ville blot sætte vores evne til at nå en global klimaaftale over styr. Jeg vil gerne spørge hr. Carlgren, om hans ambitioner har opbakning i Rådet.
For det andet skal vi tage 2-graders målet alvorligt. Hvis det skal lykkes os at nå det, er det ikke nok, at de udviklede lande mindsker deres emissioner af drivhusgasser med 20 %. Jeg vil derfor gerne have hr. Carlgren til, som Rådets repræsentant, endnu en gang at forklare sin holdning til dette spørgsmål. Mange af os mener, at det er nødvendigt at mindske emissionerne med mellem 30 % og 40 % inden 2020. Hvilket ambitionsniveau har Rådet, og har hr. Carlgren Rådets opbakning?
Charles Goerens
(FR) Hr. formand! Der er efter min opfattelse tre væsentlige punkter i denne forhandling.
For det første er Københavnskonferencen spekulationer i fremtiden. Spekulationerne har endnu ikke kastet noget af sig, som formandskabet netop påpegede. Jeg vil ikke gå så langt som til at sige, at det hele afhænger af EU, men uden beslutsomhed og troværdighed, som fru Joly netop nævnte, vil vi ikke opnå noget som helst på dette område.
For det andet skal vi passe på med ikke at føje forvirring til usikkerheden. EU skal forblive troværdigt, når det handler om klimaændringernes indvirkning i udviklingslandene. EU påtog sig i 2005 en forpligtelse med hensyn til niveauet for den statslige udviklingsbistand, som skal ligge på 0,7 % i 2015. Det er udelukket, at vi er fedtede med hensyn til dette mål.
Der kan ikke være tale om at udvande dette løfte, hverken ved at mindske forpligtelsen, som jeg netop forklarede det, eller ved at omallokere de beløb, der udbetales i statslig udviklingsbistand, til bekæmpelse af klimaændringerne.
Det skal understreges, at de beløb, der i København forventes at blive annonceret som værende øremærkede til udviklingslandene, skal være supplerende midler. Beløbet 35 mia. EUR er netop blevet nævnt. Her taler vi altså om yderligere 35 mia. EUR.
EU ville gøre klogt i ikke at lade den mindste tvivl herske om, at det er fast besluttet på at kæmpe for at nå millenniumudviklingsmålene på den ene side og for at bekæmpe klimaændringerne på den anden side. Hvis EU skulle afvige fra dette spor, ville det være et politisk sammenbrud, der uden tvivl ville underminere udviklingslandenes tillid til EU. Hvis bare vi kan blive enige om dette, vil denne forhandling ikke have været forgæves.
For det tredje har vi brug for USA, Kina, Indien og alle de industrialiserede lande, men vi har også brug for vækstlandene og naturligvis udviklingslandene. I denne forbindelse ville det være klogt at overveje nye partnerskaber mellem nord og syd, navnlig inden for området alternativ energiproduktion. Anvendelsen af solenergi til elektricitetsproduktion i de sydlige Middelhavslande kan, hvis vi vil, blive et af de store nord-syd-projekter, som svar på den økonomiske krise og på klimakrisen. Dette bør under ingen omstændigheder underminere den indsats, der f.eks. skal gøres for at bekæmpe skovrydningen, for hvilken - og det vil jeg også gerne understrege - vækstlandene, hvoraf nogle er medlem af G20, bærer et overvældende stort ansvar.
Satu Hassi
(FI) Hr. formand, mine damer og herrer! En finsk poet har sammenlignet menneskeheden med togpassagerer, som er på vej mod Helvede, men som bruger al deres energi på at slås om et sæde på første klasse. Endnu en gang skal det understreges, at tiden er inde til europæisk lederskab. Den bedste måde, hvorpå vi kan hjælpe med at komme ud af det dødvande, klimaforhandlingerne befinder sig i, er ved på EU-topmødet i næste uge at tilbyde at finansiere klimaforanstaltninger i udviklingslandene.
I går bakkede Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed op om et tal på 30 mia. EUR som EU's finansieringsandel. Det er klart, at de 2-15 mia. EUR, som Kommissionen har foreslået, ikke er nok. Hvis vi skal være ærlige, må vi anerkende vores historiske ansvar for klimaændringerne og erkende, at vores emissioner pr. indbygger stadig er mange gange højere end i f.eks. Kina eller Indien.
Peter van Dalen
(NL) Hr. formand! Klimatopmødet skal blive en succes, og derfor skal Europa tale med en stemme og have store ambitioner i forhandlingerne. København er vigtig, for Guds skabelse er yderst sårbar og dybt påvirket af menneskets handlinger.
Der skal lægges særlig vægt på udviklingslandene. Indbyggerne i disse lande bidrager stort set ikke til klimaændringerne, men det er dem, der rammes hårdest af deres konsekvenser. Afgrøder tilintetgøres eller skylles bort af oversvømmelser, landsbyer ødelægges af cykloner, udviklingen af hele regioner sættes flere år tilbage på en nat. Vores industrialiserede lande har i høj grad bidraget til klimaændringerne og bærer derfor ansvaret for at stille passende bæredygtig finansiel og teknisk bistand til rådighed for udviklingslandene. Det fremgår så udmærket af Balihandlingsplanen.
Det er derfor også vigtigt at stille tilstrækkelige europæiske midler til rådighed. Det er jo i sidste ende det, det hele handler om. Derfor mener vi, at der hvert år skal gå mindst 15 mia. EUR til klimafonden plus et bidrag fra de øvrige store verdensøkonomier. De skal også påtage sig deres ansvar.
Endelig glæder det mig, at Rådets formand har henledt opmærksomheden på skovrydning. Det mener vi er et væsentligt område. Bekæmpelsen af skovrydning er den bedste måde at mindske CO2-emissionerne på.
Kartika Tamara Liotard
(NL) Hr. formand! Skovrydningsaspektet bliver ofte en smule overset, når klimaspørgsmålene drøftes i forbindelse med udviklingsbistand. Det er heldigvis ikke tilfældet i dagens forhandling her i Parlamentet. Skove, herunder tropiske regnskove, neutraliserer en væsentlig andel af CO2-emissionerne. Ændringer i arealanvendelsen, såsom skovrydning og regnskovsødelæggelse, står for mindst 18 % af nutidens CO2-emissioner. Et lige så uhyggeligt resultat af skovrydningen er, at mange urbefolkninger i udviklingslandene fordrives fra deres territorier og ikke længere er i stand til at opfylde deres basale behov. Mekanismen for bæredygtig udvikling (CDM) virker heller ikke, dvs. finansiering af projekter i udviklingslandene, så vi selv kan udlede mere CO2.
Desværre er det fortsat sådan, at de rige lande og store industriers interesser menes at være vigtigere end social og økonomisk retfærdighed. Skovrydningen skal indstilles, men de industrialiserede lande er moralsk forpligtede til at yde udviklingslandene finansiel og teknisk bistand til at gøre det.
Oreste Rossi
(IT) Hr. formand, mine damer og herrer! I går aftes var Lega Nord-delegationen det eneste politiske parti, der stemte imod denne beslutning i udvalget. Vi stemte imod den, da vi mener, det er en eurodumhed.
I en tid præget af en industriel krise som den, vi oplever for øjeblikket, med tab af konkurrenceevne og job, er idéen om at finansiere teknologisk innovation i tredjelande, som er udviklingslande, det samme som at ringe med dødsklokkerne for europæisk erhvervsliv. I denne tekst fastsættes en bevilling på 30 mia. EUR om året frem til 2020 til lande som Kina, Indien og Brasilien, som er vores største og mest illoyale konkurrenter, og på samme tid anmodes vores industrier om at sænke emissionerne yderligere, hvilket har en række alvorlige økonomiske konsekvenser.
Vi kan ikke gøre den legitime kamp for at beskytte miljøet til en krig mellem fattige. Så længe der er lande som Kina, der har gjort illoyal konkurrence til deres industripolitik, kan der ikke oprettes noget økobæredygtigt globalt marked.
Vi i Lega Nord støtter arbejderne, de forretningsmænd og -kvinder, der hver dag skal kæmpe mod kolossale industrikoncerner i lande, der ikke ved, hvad regler er for noget. Ja til miljøet, men nej til at finansiere vores konkurrenter på bekostning af vores arbejdere.
Zoltán Balczó
(HU) Hr. formand! Der er forskellige meninger om, i hvor høj grad menneskeheden påvirker klimaændringerne. Jeg mener, at vi rent faktisk påvirker klimaet, og at formålet med klimakonferencen i København er at mindske denne påvirkning. Jeg er sikker på, at resultatet vil blive afgjort på det politiske område.
Hvilke midler kan vi sætte ind for at overtale de største forurenere til at reducere deres emissioner? Det vil ikke lykkes for os ved at fremføre det kraftige europæiske budskab om, at vi vil mindske emissionerne med ikke 20 %, men med 30 og 40 %. Vi skal have den største forurener i verden, USA, til at mindske dens omfattende forurening. I det kompetente udvalg blev der faktisk stillet forslag om en beslutning, som gennemførte et sådant ændringsforslag. Der var mange, der optimistisk forventede, at Barack Obama ville lægge sine planer om og rejse til København. Han deltog i stedet i Den Internationale Olympiske Komités møde for at støtte Chicagos kandidatur. Uden held.
EU's ledere handler på vegne af 500 mio. mennesker i mange tilfælde unødvendigt. Spørgsmålet er, hvorfor ikke de tør handle mere beslutsomt nu, for det er kun med deres indgriben, at vi kan opnå et positivt resultat med et globalt spørgsmål - noget, der ikke kan gøres lokalt.
Filip Kaczmarek
(PL) Hr. formand! Det var med stor anspændthed, at jeg modtog nyhederne fra finans- og miljøministrenes møde, især om det endelige dokumentudkast, som ikke indeholder nogen løsning på et centralt spørgsmål: Hvordan agter EU at støtte de fattigste lande i verden i deres bestræbelser på at begrænse CO2-emissionerne og tilpasse sig klimaændringerne?
Det er bestemt et centralt problem. I dokumentudkastet kan man ikke engang finde de beløb, som Kommissionen har foreslået - at udviklingslandenes behov på dette område vurderes til 100 mia. EUR om året frem til 2020, og hvad EU's bidrag til beløbet måtte være. Derudover er der ikke nogen beslutning om, hvilke mekanismer for samfinansiering fra medlemsstaternes side der vil blive indført, og vi ved, at forslagene på dette område er vidt forskellige.
Vi forstår naturligvis godt argumenterne om, at vi skal passe på med at komme med specifikke udtalelser, og at vi bør afvente forslagene fra de øvrige lande, især landene med en stærk økonomi. Men hvis EU vil føre an i kampen mod klimaændringer, skal det stille specifikke forslag og forelægge specifikke løsninger, især fordi en del af problemet er vores interne anliggende, ligesom samfinansieringsmekanismen er det.
Det er vores pligt at forhandle en retfærdig aftale på plads med udviklingslandene. Det er verdens fattigste lande, der har bidraget mindst til klimaændringerne, og det er på samme tid dem, der rammes hårdest af disse ændringers konsekvenser. Mange af de fattige landes udtalte afhængighed af landbrug og fiskeri og deres svage infrastruktur stiller dem i en meget vanskelig situation, når det gælder klimaændringer. I de seneste fire år har Afrika, som er det fattigste kontinent og et af de kontinenter, der er mest udsat for klimaændringernes konsekvenser, modtaget under 12 % af de midler, der er til rådighed til bekæmpelse af klimaændringer. Det er ikke på den måde, vi vil være i stand til at overtale disse lande til at engagere sig i processen.
Thijs Berman
(NL) Hr. formand! I Stillehavsområdet må tusindvis af mennesker flytte, fordi deres øer oversvømmes. I Sudan dør kreaturerne af tørst. Vi har alle set billederne, og det vigtigste med hensyn til disse og andre konsekvenser af klimaændringerne er, at forureneren skal betale. Til december står verden i København over for den historiske opgave at omsætte disse ord til handling.
Oxfam har imidlertid udregnet, at tre fjerdedele af ændringerne i de fattige lande til dato skyldes de fattige lande selv. I mellemtiden forsvinder olien uhindret fra disse udviklingslande, ofte uden rimelig betaling til statskassen. I fremtiden vil klimaændringerne koste udviklingslandene over 100 mia. EUR om året. Disse penge går ikke til selve udviklingen, men blot til at skabe forudsætningerne for udvikling, ligesom en Stillehavsø lige netop kan undgå at blive oversvømmet takket være klimapolitikken, eller dannelsen af en ørken kan forhindres, så folk kan blive ved med at leve og arbejde der, hvor de vil.
Der er naturligvis klimaforanstaltninger, der også kan stimulere udviklingen af de fattige lande. At plante træer er med til at bekæmpe ørkendannelse. For øjeblikket kommer pengene til klimapolitikken dog primært fra udviklingspolitiske fonde, og det er uacceptabelt. "Ingen nye fonde", siger kommissær De Gucht. Fair nok, men så skal man sørge for, at de eksisterende fonde suppleres op.
Udviklingslandene er blevet ramt samtidig af tre hårde slag. De fleste EU-lande er ude af stand til at holde deres løfter med hensyn til udviklingspolitikken, den økonomiske krise har betydet, at der investeres mindre i de fattige lande, og udviklingsbudgettet falder. Der kan tilføjes et fjerde slag: De fattige lande skal betale for de klimaændringer, de ikke har forårsaget. Vi skal bryde igennem denne logik i København ved at indføre nye finansieringsmekanismer. Fra nu af skal udviklingspolitikken koordineres med klimapolitikken. De to politikker skal tilpasses efter hinanden som aldrig før. Det vigtigste er, at udviklingslandene selv får noget at sige om den gennemsigtige anvendelse af klimafondens midler. Denne fond skal derfor oprettes, for EU's skyld og for verdens skyld.
Marielle De Sarnez
(FR) Hr. formand! Vi bærer hovedansvaret for klimaændringerne, men udviklingslandene er deres hovedofre. Derfor skal de udviklede lande, som også er de største forurenere, påtage sig nogle tunge forpligtelser i København. Det er nødvendigt for os, men det er endnu mere nødvendigt for landene mod syd.
Vi har gennem lang tid oparbejdet en gæld, især over for Afrika. Derfor skal vi finde det rigtige niveau for den finansielle og tekniske kompensation. Europa skal stå klar, også selv om det piner vores medborgere. Vi er nødt til at hjælpe disse lande med at tilpasse deres økonomier og bekæmpe klimaændringerne, men vi skal også have udarbejdet en helt anden udviklingspolitik. Afrika har behov for et beskyttet marked, hvis det langt om længe skal lykkes at skabe et bæredygtigt landbrug. Afrika har behov for at beskytte sine skove, sin jord og sine ressourcer mod de udviklede landes plyndringer. København bliver kun en succes, hvis vi kan formidle dette budskab om fælles ansvar og solidaritet.
Yannick Jadot
(FR) Hr. formand, mine damer og herrer! Klimaændringerne har allerede krævet 300 000 menneskeliv og vil kræve flere millioner i fremtiden.
Passivitet er en forbrydelse mod menneskeheden. Dette er en hastesag, men forhandlingerne står stille. Lande som Japan, Australien, Norge, Kina, Brasilien og Sydafrika gør en indsats, der stemmer overens med deres ansvar. Det er ikke tilfældet med USA, og det er desværre heller ikke længere tilfældet med Europa. Hvis hele kloden havde Europas ambitioner, ville det resultere i en global opvarmning på 4 grader. Det er fuldstændig uacceptabelt. Men det er ikke desto mindre Europa, der sidder med nøglen til succes i København.
Hr. rådsformand! Hvis der på det europæiske topmøde - på Europa-Parlamentets anbefaling - træffes de rigtige beslutninger ved månedens udgang, kan Europa sætte skub i forhandlingerne med et mål om en reduktion på 30 % og en støttepakke på 35 mia. EUR til landene i syd.
Den måde, hvorpå visse medlemsstater i dag bruger støtten til landene i syd som et forhandlingsinstrument, er aldeles chokerende. De sydlige landes lidelser er ikke et forhandlingsemne.
Sajjad Karim
(EN) Hr. formand! Det er vigtigt at opnå international enighed om bekæmpelsen af klimaændringer og global opvarmning. Det vil være muligt på topmødet i København. Men lad os et kort øjeblik overveje de problemer, som topmødet står over for. USA, verdens største økonomi, har ikke været i stand til at nå til enighed om specifikke reduktioner af drivhusgasemissionerne inden 2020, og mange andre udviklede industrinationer er usikre på, om det er muligt at gennemføre de nødvendige ambitiøse tiltag.
Helt ærligt, så har vi ikke noget valg. EU, som har opstillet ambitiøse mål for 2020 og 2050, har handlet modigt og skal nu opfordre andre til at gøre det samme. Vi kan ikke nå vores mål uden andre landes medvirken. Oprettelsen af et effektivt globalt CO2-marked er afgørende, ligesom den internationale enighed er det, hvis vi skal imødegå risikoen for protektionistiske foranstaltninger vedrørende CO2-emissioner i EU. I København skal vi opfordre til modigt lederskab fra de nationale regeringers side i de store industrilande. Selv om enkelte stater i USA er begyndt at tackle klimaændringerne, er der en sørgelig mangel på ledelse fra den amerikanske regerings side. Vi skal have USA og vækstøkonomier som Indien og Kina til at indgå i et partnerskab med os om vores klodes fremtid.
Vi kan opfordre udviklingslandene til at følge et andet, mindre miljøskadeligt industrialiseringsspor. De har stadig tid til at vælge en ny fremgangsmåde, som er mindre miljøødelæggende, og vi skal hjælpe dem med at planlægge og opføre den infrastruktur, der gør dette muligt.
João Ferreira
(PT) Hr. formand! Der er blevet fjernet en række væsentlige aspekter fra tilgangen til klimaproblemet, og den er frem for alt blevet forvrænget af de såkaldte markedsløsninger. For øjeblikket opfyldes næsten 85 % af verdens energibehov af fossile brændstoffer. En sammenhængende tilgang til klimaændringer burde fokusere på at mindske denne afhængighed. Det af EU foreslåede centrale instrument til bekæmpelse af klimaændringerne, nemlig CO2-handel, vil ikke blot være ude af stand til at afhjælpe denne afhængighed, den vil også selv være en hindring for det nødvendige energiparadigmeskifte.
Erfaringerne viser, at handelen med emissionskvoter ikke har givet nogen reduktion af drivhusgasemissionerne, tværtimod. Der findes adskillige eksempler, som sår tvivl om markedets evne til at kontrollere emissionerne, mens andre påviser effektiviteten af normal regulering og målrettet investering, navnlig i forbindelse med indvirkningen på og beskyttelsen af miljøet.
De miljøproblemer, som menneskeheden står over for i dag, er mange og mangeartede, og de er alvorlige nok til at true livet på jord, som vi kender det, men de vil ikke kunne finde nogen løsning inden for det irrationelle system, der forårsagede dem i første omgang.
Godfrey Bloom
(EN) Hr. formand! Jeg vil gerne benytte lejligheden til at ønske de østeuropæiske byer alt godt her ved starten på den meget tidlige skisæson med al den sne og is, der er kommet derovre. Dette er naturligvis et tegn på, at jorden, hvilket mange uafhængige forskere nu har bekræftet, rent faktisk er blevet koldere og koldere siden 2002, og at temperaturerne har været stort set stabile siden 1998. Så vi taler alle sammen om noget, der ikke sker.
Jeg har tit og ofte hørt medlemmerne tale om CO2 som et forurenende stof. Et forurenende stof? Det er en livgivende naturgas! Det giver mig indtryk af, at nogle af Parlamentets medlemmer ikke har haft adgang til uddannelsessystemet.
Handler dette i virkeligheden ikke bare om, at staten skal have sine fingre i de almindelige folks bukselommer for at stjæle endnu mere skat fra dem? Handler det ikke bare om politisk kontrol? Handler det ikke bare om politik og storfinanser? Alt dette er humbug - denne forlorne hypotese, dette latterlige vrøvl om, at menneskeskabt CO2 er skyld i den globale opvarmning. Det må have en ende, inden vi uigenkaldeligt får ødelagt den globale økonomi.
George Becali
(RO) Hr. formand! Jeg er et af de parlamentsmedlemmer, der mener, at landbruget er en løsning på og ikke blot en årsag til klimaændringerne. Jeg mener endda, at det er et af ofrene for dette fænomen, eftersom vi alle i Europa i stadig stigende grad påvirkes af tørke og oversvømmelser, men da det hovedsagelig er landmændene, der mærker konsekvenserne.
Jeg er også et af de parlamentsmedlemmer, der mener, at vi har brug for en fælles landbrugspolitik også i fremtiden. Vi har brug for den, så vi kan udvikle nye modeller og nye produktionsmetoder for at gendanne den landbrugsmæssige og europæiske biodiversitet, som vi allerede havde mistet 70 % af i starten af dette årtusinde. Når vi taler om landbrug, taler vi om levende væsener, startende med jorden og dernæst planterne, især træerne, skovene og græsningsarealerne. Jeg vil gerne tro, at det er denne form for budskab og tilgang, der bliver fokuseret på i København om to måneder, og at EU's politik på dette område bliver opfattet konkret og strategisk, også budgetmæssigt, så landbruget kan blive behandlet som en løsning, som jeg nævnte i starten af mit indlæg.
Richard Seeber
(DE) Hr. formand, mine damer og herrer! Det er politik og ikke religion, vi drøfter her. Vi skal derfor skelne mellem kendsgerningerne og de empiriske visheder på den ene side og hypoteserne på den anden side. Det er en kendsgerning, at den globale temperatur er steget med ca. 0,7 °C sammenlignet med den førindustrielle tidsalder. Det er imidlertid også en kendsgerning, at temperaturen stort set overhovedet ikke er steget i de seneste 10 år.
Endnu en kendsgerning er det, at København er en international konference, og at Fællesskabets CO2-emissioner udgør ca. 17 % af de samlede emissioner på verdensplan. Fællesskabet har allerede gennemført lovgivning, som kræver, at CO2-emissionerne reduceres med 20 % inden 2020.
Lad os nu se på hypoteserne. Det er en hypotese, at den globale temperatur vil blive ved med at stige. Det er også en hypotese, at der er en direkte forbindelse mellem CO2-emissionerne og luftens CO2-indhold og så temperaturstigningen, mens det ifølge en tredje hypotese er muligt, at menneskeheden har reel indflydelse på dette CO2-indhold i luften. Der findes forskellige videnskabelige holdninger til dette. Det er et dilemma, som vi som politikere står over for, og som vi skal træffe en beslutning om.
Det ville dog være hensigtsmæssigt at tage endnu en iagttagelse i betragtning med henblik på at målrette vores politiske beslutninger, og den iagttagelse er, at alle samfund, som arbejder meget effektivt med deres energi og ressourcer, er yderst succesfulde. I lyset heraf giver det mening at føre en politik, der gør det muligt at være energi- og ressourceeffektive, og at være det på fællesskabsniveau, så vi kan blive ved med at spille en hovedrolle internationalt ud fra et økonomipolitisk synspunkt, men også så vi kan hjælpe andre stater, især de mindre udviklede stater, med at følge samme spor.
Hvis vi nu ser på de overførsler af midler, der drøftes i denne forbindelse, er det afgørende, at de overvåges meget nøje, og at de underkastes en række betingelser, for ellers er det eneste, vi gør, at åbne endnu en vej for udviklingsbistand.
Linda McAvan
(EN) Hr. formand! Jeg tror ikke, at Godfrey Bloom hørte BNP-taleren, men hvis han havde hørt ham, ville han have set, at de har så utrolig meget til fælles, hvilket jeg altid har haft mistanke om. Det var nærmest en karbonkopitale.
Vi hørte noget om undersøgelser. Faktisk fremgår det af en ny undersøgelse, at over to tredjedele af europæerne mener, at klimaændringerne er et meget alvorligt problem, og at 20 % mener, at det er et ret alvorligt problem. I Det Forenede Kongerige er de samme tal 51 %, som mener, at det er et meget alvorligt problem, og 30 %, som mener, at det er et ret alvorligt problem. Det er 81 %. Faktisk er det kun 10 % af europæerne, som mener, at det slet ikke er noget alvorligt problem. Opinionsmålingerne viser, at folk i Europa er bekymrede over klimaændringerne, og at de forstår problemet. Derfor bakker alle mainstreampartier i Parlamentet op om Rådet og Kommissionen i København, og derfor bakkede vi op om lovgivningspakken sidste år.
I går aftes vedtog Miljøudvalget med 55 stemmer mod 1 at bakke op om en ambitiøs forhandlingsposition for EU i København. På finansieringssiden, som er ekstremt vigtig denne uge - og vi ved, at finansministrene mødes i dag - vil vi have midler, supplerende midler, ingen dobbelttælling og gode ledelsesstrukturer.
Nogle gange i livet ser man ting, man aldrig glemmer. For omkring tre år siden var Fiona Hall og jeg i det nordlige Kenya. Vi tog ud til et af de fattigste samfund og mødtes med nogle kvægnomader. Vi mødte unge kvinder - piger - som giftes bort i en stadig tidligere alder i det nordlige Kenya. Hvorfor? Fordi når en ung kvinde bliver gift i Kenya, modtager hendes far køer som betaling for kvindens hånd, for i Kenya hedder valutaen køer. Køerne er ved at blive en mangelvare i det nordlige Kenya som følge af klimaændringerne. Vi vil aldrig kunne gøre fattigdom til historie, hvis ikke vi tackler klimaproblemet, og Parlamentet har pligt til at tage den udfordring op.
Marit Paulsen
(SV) Hr. formand! Hvis man inkluderer hele produktionskæden, kommer omkring 40 % af alle drivhusgasemissioner fra produktionen af fødevarer. Man kan sige, at landbruget er den slemme i denne forbindelse. Vi bliver nødt til at forstå, at land- og skovbrug formentlig er nogle af de vigtigste områder at tage fat på, hvis vi vil løse emissionsproblemet. Det kræver imidlertid, at vi i de rige lande er modige nok til at anvende ny teknologi og bevæge os væk fra vores tidligere erfaringer. Vi skal ændre vores landbrugspolitik, så vi ikke længere læsser vores produkter af på udviklingslandenes markeder. Det ville måske være en af de mest anvendelige foranstaltninger, vi kunne iværksætte for at få Afrikas landbrug til at stå på egne ben og frigøre de afrikanske kvinder.
Carl Schlyter
(SV) Hr. formand, hr. Carlgren! De kommer her gang på gang med flotte taler, men hvad med det egentlige indhold? I udviklingslandene tørrer jorden ud, og sygdommene breder sig. Antallet af klimaflygtninge stiger. Vil De bede dem om at smile til døden?
De kan vende den pessimisme, som De og de øvrige medlemmer af Rådet selv skaber, ved at aflægge nogle specifikke løfter. Mine spørgsmål er følgende: Vil De give 35-40 mia. EUR om året i ny støtte til klimaforanstaltninger? Vil De udelukke atomkraft og CO2-opsamling og -lagring fra de støtteberettigede projekter? Vil De acceptere tvangslicensering af vigtig grøn teknologi til de fattigste lande? Vil De redde skovene ved at afvise de markedsbaserede REDD-mekanismer? Hvis De kan sige ja til alt dette, vil De også kunne opnå en reduktion på 40 % - og så kan vi alle gå herfra med et smil på læben.
Konrad Szymański
(PL) Hr. formand! Parlamentets holdning til den globale fordeling af forpligtelserne vedrørende CO2-reduktion er desværre ikke i balance med hensyn til den måde, hvorpå omkostningerne ved denne reduktion skal fordeles. Ved at vedtage denne beslutning underminerer vi klimapakken, som var så hård at få igennem, og hvis omkostninger for øjeblikket er ulige fordelt i de centraleuropæiske medlemsstater. Hvis vi vedtager de løsninger, der foreslås i dag, vil vi yderligere forstærke denne ulighed. Vi forsøger at påtvinge medlemsstaterne standarder, som er dødbringende for deres økonomier, og kræver på samme tid ikke noget specielt af de lande, der bærer det største ansvar for CO2-emissionerne på verdensplan. Det er uretfærdigt og ineffektivt. Vi forbedrer blot Kinas, Indiens og Brasiliens konkurrenceposition på verdensplan.
Beslutningen går endnu videre - den foreslår at støtte de fattigste lande. Beløbet på 330 mia. EUR frem til 2020 indebærer et bidrag på mellem 16,5 mia. og helt op til 40 mia. EUR fra et land som Polen. Dette er et politisk vanvid, som underminerer den økonomiske mening med et EU-medlemskab. Derudover er det en ineffektiv metode, hvilket er blevet påvist under de forberedelser, man har gjort for at indlede eksporten af el fra Kaliningrad-området, som grænser op til Polen. Der er ikke nogen grund til at undertegne en aftale i København, hvis ikke den byrde, der er forbundet med at begrænse CO2-emissionerne, fordeles forholdsmæssigt på verdensplan.
Marisa Matias
(PT) Fru formand! En handlingsplan for støtte til udviklingslandene på klimaområdet er ganske enkelt et spørgsmål om retfærdighed og lighed. De er de værst ramte lande, og samtidig er det dem, der har bidraget mindst til den situation, vi befinder os i. Derfor skal vores indsats gå videre end blot en hensigtserklæring. Hvis vi går videre end en hensigtserklæring, viser vi, at vi er beslutsomme og seriøse omkring grundlæggende spørgsmål såsom finansiering.
Uanset hvor ambitiøs vores strategi er, kan vi ikke få nogen konkret politik, hvis ikke finansieringsspørgsmålene er klart defineret. Rådet taler om 100 mia. EUR inden 2020. Der findes forskellige vurderinger, herunder nogle, ifølge hvilke der er behov for 120 mia. EUR om året, hvert år, til støtte til udviklingslandene. Vi har brug for vores egne ressourcer, ikke kun palliativer. Derfor er det vigtigt at fastslå, hvordan denne finansiering skal gennemføres, og hvem der skal levere den. Vi skal have mod til at tackle dette spørgsmål og få samtlige interessenter involveret, herunder også den private sektor og industri. Eller går vi og håber på, at de af egen fri vilje vil tilbyde at bidrage til dette forehavende?
Timo Soini
(FI) Fru formand! Klimamafiaen bruger godtroende grønne politikere til at flytte flere hundrede millioner euro af de udviklede landes skatteressourcer til overnationale selskaber, som tjener styrtende summer i udviklingslandene, og til statsejede selskaber i udviklingslandene i form af den klimaafgift, der nu er blevet lanceret. Kina kunne f.eks. meget nemt selv klare sine forpligtelser. Det er verdens rigeste land med hensyn til reserver i fremmed valuta.
Finland og EU skal redde deres egne stål-, maskin- og skovindustrier ved at opfordre til, at der træffes en beslutning i København, som indfører en særlig emissionsordning for at nå klimamål for klimaprodukter i stedet for de nuværende mål, som er baseret på procentsatser og emissionshandel. Det er mere retfærdigt.
(Bifald)
Pilar del Castillo Vera
(ES) Fru formand! Jeg vil gerne takke Rådet og Kommissionen. Med hensyn til det emne, vi drøfter, er der nogle visheder og en række uvisheder.
Den første vished, eller det første fælles element, er, at der nu er bred enighed om, at emissionerne skal reduceres, og at der skal udvikles rene energikilder.
Den anden vished er, at der skal være en global tilgang eller måde at håndtere problemet på. Derfor skal de lande, der udleder mest CO2 til atmosfæren, deltage i alle internationale aftaler. De største CO2-producenter er USA, Kina, Indien og Brasilien.
Den tredje vished er, at EU har lagt et forslag på bordet med et obligatorisk mål på 20 % eller 30 %.
Den fjerde vished er, at der af forskellige grunde ikke er nogen fornuftige tegn på, at de lande, der udleder mest CO2, vil acceptere en aftale af denne art, og det er virkeligheden.
Manglen på optimisme er ikke så stor, hvis vi ser virkeligheden i øjnene. Pessimismen sejrer, hvis ikke vi kender virkeligheden. Kun ved at se virkeligheden i øjnene, kan vi udarbejde en effektiv politik, og det bliver en mere optimistisk politik.
Jeg mener, at EU, som nu går forrest i denne sag, har pligt til at lægge supplerende foranstaltninger og supplerende forslag på bordet. Japan er tidligere blevet nævnt, og vi skal tale om succesen med projekter såsom sektorfokusprojektet, som vedrører de mest forurenende industrier. Med udgangspunkt i en benchmarkingproces har sådanne projekter nået ekstraordinære mål i Japan. Dette er den realistiske måde at tackle klimaændringerne på.
København er en mulighed, men det er kun en mulighed for effektivitet og ikke retorik, hvis vi tager udgangspunkt i virkeligheden.
Jo Leinen
Fru formand! Kommissær Olli Rehn har rost Parlamentet for dets indsats med hensyn til at få udarbejdet klimabeskyttelsespakken, og det er vores mål at blive ved med at være ambitiøse.
I går aftes vedtog Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed med 55 stemmer for og 1 imod en beslutning, som opstiller høje mål for forhandlingerne i København. Dette resultat viser, at fornægtelsen af klimaændringerne, den manglende bevidsthed om disse problemer, er repræsenteret ved et forsvindende lille mindretal af enkeltpersoner her i Parlamentet, hvis holdninger der virkelig burde ses bort fra, og som har givet deres holdninger til kende her i salen flere gange, men som rent faktisk svømmer imod den strøm af holdninger, der findes blandt borgerne og samtlige EU-lande.
Det betyder ikke noget for jordens atmosfære, hvor CO2'en kommer fra. Det betyder, at vi har behov for en global aftale for samtlige lande, og ikke - som man allerede har hævdet i Bangkok - for flere aftaler, én for USA, én for Europa og én for udviklingslandene - det ville være katastrofalt. Vi har behov for en global pagt mod klimaændringer, og det betyder, at vi også har behov for en global pagt for de rige landes solidaritet med de fattige. Dette punkt er allerede blevet nævnt mange gange.
Klimaændringerne er en anledning for os og for udviklingslandene til at få sat gang i lavemissionsudvikling med nye teknologier og modernisering af infrastrukturen. Europa skal hjælpe med at føre dette ud i livet. Med hensyn til finansieringsaspektet har vi accepteret, at EU har brug for 30 mia. EUR inden 2020, og at vi skal udvikle finansieringsinstrumenter, der er bæredygtige og forudsigelige. De må ikke blot afhænge af budgetmidlerne, men skal også have andre finansieringskilder.
Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at søtransport og luftfart skal inkluderes heri, og at skovene og landbruget naturligvis har deres egen væsentlige andel. Udvikling og klimabeskyttelse er ikke to modsætninger - de skal tværtimod forenes i en syntese i København.
Gerben-Jan Gerbrandy
(NL) Fru formand! Når det kommer til stykket, er der kun en løsning på klimaproblemet, og det er teknologi. Kun med ny teknologi kan vi opretholde vores levestandard. Men det går for langsomt med den teknologiske udvikling, og det går alt for langsomt med teknologiens udbredelse, især til udviklingslandene. Klimaet er et globalt problem, men problemet er ikke blevet løst ved at dele den bedste tilgængelige teknologi. Det var en total fiasko under Kyoto, og det skal vi lære af.
Vi skal naturligvis tage højde for den intellektuelle ejendomsret. Navnlig de virksomheder, der er på forkant med udviklingen, skal opmuntres og belønnes tilsvarende. Men denne viden skal udspredes hurtigere. Der blev oprettet en fond i denne henseende med hensyn til ozonproblemet under Montrealprotokollen, og idéen om en multilateral klimateknologifond er blevet fremført. Kan Kommissionen og Rådet forklare deres holdning dertil?
Endelig er det særdeles vigtigt at få indstillet skovrydningen, for så vidt angår udviklingslandene, men jeg kan forstå, at EU nu er splittet med hensyn til skovenes rolle, takket være især Sverige, Finland og Østrig. Hvordan skal vi kunne få udviklingslandene til at indstille skovrydningen, hvis EU selv indtager en tvetydig holdning til sine egne skove? Jeg vil gerne høre hr. Carlgrens bemærkninger hertil.
Bas Eickhout
(NL) Fru formand! Vi taler om klimaændringer, men vi burde tale om de folk, der rammes hårdest af dem, nemlig folkene i de mindst udviklede lande. I Maldiverne kæmper befolkningen mod stigende vanddybder, og i Sudan kæmper de for frugtbar jord.
Kommissionen regner fortsat med, at markedsaktørerne vil yde et væsentligt bidrag til tilpasningen til klimaændringerne. Hvis man derimod taler med investorerne, siger de alle det samme: "Ja, vi giver penge ud, men især til vækstøkonomierne. Vi har ikke tænkt os at investere i sårbare lande." Disse markeder er jo ustabile, og de projekter, der vedrører investering i tilpasning til klimaændringerne, er af beskeden størrelse. Det er ikke sådan noget, investorerne vil sætte deres penge i.
Det skal nu gøres helt klart, at der skal kanaliseres offentlige midler ud til de mindst udviklede lande. Verdensbanken har klart udtalt, at det pågældende beløb skal være på mindst 80 mia. EUR. Tiden er inde til, at EU udviser seriøst lederskab og kommer med et seriøst tilbud i stedet for at komme med et vagt tal på 2-15 mia. EUR. EU skal ganske enkelt bare følge efter Parlamentet og komme med mindst 30 mia. EUR.
James Nicholson
(EN) Fru formand! Klimakonferencen i København til december giver os en enestående anledning til at tage fat på dette omfattende og enorme problem. Hvis vi ser på den globale opvarmnings konsekvenser, er det klart, at det er udviklingslandene, der betaler prisen for de rigere landes miljøødelæggelser.
Klimaændringerne er ikke det eneste miljøproblem, vi står over for, men det er et krav, at vi forsøger at tage fat på det i København. Det er EU's mulighed for at tale med en stemme og finde løsninger på et problem, som påvirker os alle. Samtlige lande skal hjælpe med til at nå målene og en bæredygtig udvikling. Udviklingslandene skal støttes og opmuntres, men målene for disse lande skal være realistiske.
Jeg ved, at der er andre, der har en anden holdning, end jeg har, men jeg mener ikke, vi kan tillade os at vente 50, 60 eller 70 år med at finde ud af, hvem der havde ret, og hvem der havde uret. Vi har et ansvar i dag for at handle nu og gøre, hvad vi kan, så længe vi er her.
John Stuart Agnew
(EN) Fru formand! Hvilken lettelse at man er holdt op med at brænde kættere, for ellers ville jeg have stået i lys lue nu. Jeg er imidlertid glødende modstander af den opfattelse, at klimaændringerne skulle være menneskeskabte.
Kuldioxid udgør blot 0,038 % af atmosfæren, og heraf har menneskelig aktivitet kun indflydelse på 4 %. Det giver livsvigtig og uerstattelig næring til plantelivet. Jo mere planterne får, desto hurtigere vokser de. Et underskud af denne luftart vil være langt alvorligere end et overskud. De unødigt skræmmende og fejlagtige påstande om, at enhver CO2-stigning vil medføre betydelige stigninger i havvandstanden, bruges af kommunale myndigheder som undskyldning for ikke at vedligeholde billige kystværn af træ. Når de efter 40 års brug uvægerlig rådner, gøres der intet for at reparere dem, og så går folks huse tabt. Det skaber en fortvivlet stemning i kystsamfundene. Hvis computerberegninger ikke kan forudsige vejret ordentligt på kort sigt, hører de overhovedet ikke hjemme i forbindelse med at forudsige ændringer på lang sigt.
Romana Jordan Cizelj
(SL) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg vil gerne takke formanden for Rådet, hr. Carlgren, og kommissær De Gucht for deres redegørelser, men der er fortsat noget, der bekymrer mig. Det urovækkende er, at vi taler om kvantitative mål, som ikke skal opfyldes før henholdsvis 2020 og 2050. Samtidig advarer eksperterne om, at vi bliver nødt til at påbegynde reduktionen af de globale emissioner så tidligt som i 2015. Jeg vil gerne vide, om Kommissionen har overset eller opgivet dette mål.
For det andet vil klimatopmødet i København skulle munde ud i en altomfattende aftale, som indbefatter alle lande. Det er ikke tilstrækkeligt kun at pålægge Europa disse ambitiøse miljøstandarder, da det blot vil betyde udflytning til andre dele af verden af den teknologi, der forårsager høje emissioner. Det vil i høj grad interessere mig at høre fra Kommissionen, hvordan den agter at få bragt spørgsmålet om en ligelig fordeling af byrderne på industrilandene på bane i forhandlingerne, og hvilke argumenter den vil bruge for at tilskynde udviklingslandene til at påtage sig deres ansvar. Hvordan kan vi forhindre kulstoflækage? Jeg kunne virkelig godt tænke mig, at vi havde gode kort på hånden, et es i ærmet.
For det tredje vil jeg gerne påpege, at vi ikke kan lukke øjnene for virkeligheden. Fossile brændstoffer er den væsentligste emissionskilde, og vi vil ikke kunne forbyde dem i den allernærmeste fremtid. Det er urealistisk at forvente, at landene uden videre opgiver kul. Det vil de udviklede lande ikke gøre, og udviklingslandene er endnu mindre tilbøjelige til det. Derfor skal vi i de internationale forhandlinger også i høj grad have fokus på fortsat udvikling og brug af teknologier, som muliggør effektiv brug af fossile brændstoffer uden udledning af drivhusgasser. Der er én ting til, som Europa kan gøre her og nu, nemlig at øge bevillingerne til det 7. rammeprogram, som er blevet udformet med henblik på det internationale samarbejde om klimaændringer.
Matthias Groote
(DE) Fru formand, hr. kommissær, hr. Carlgren, mine damer og herrer! Temaet klimaændringer vil holde os beskæftiget meget længere end den finansielle og økonomiske krise. Der er paralleller - begge koster masser af penge, og klimatopmødet i København kommer til at dreje sig om at opnå en aftale om de finansielle midler til den tredje verden og udviklingslandene.
Konferencen i København skal blive en succes, og vi kan gøre vort til, at det lykkes. I går gjorde vi et godt stykke arbejde ved med stort flertal at vedtage beslutningsforslaget i Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed. Efter min mening vil beslutningsforslaget opnå et stort flertal her i Parlamentet, og dermed vil vi ændre det politiske klima, efterhånden som konferencen i København rykker nærmere. Tingene har tit et psykologisk aspekt, og her bør vi alle yde vores bidrag.
En ting er mig stadig meget magtpåliggende. Vi har i Europa-Parlamentet arbejdet på at få luftfarten med i emissionshandelen, og til sidst lykkedes det. Jeg opfordrer derfor Kommissionen og Rådet til at sikre, at man konsekvent følger temaet op i København. Vi skal opnå international enighed om, at skibsfart og luftfart indlemmes i den traktat, der efterfølger Kyotoprotokollen. Det skyldes, at disse to transportsektorer vokser uforholdsmæssigt hurtigt og derfor bidrager overproportionalt til den globale opvarmning.
Vi bør ikke overskride de 2 °C. Faktisk er det her, parallellerne mellem finanskrisen og klimaændringerne hører op. Hvis vi overskrider den grænse, vil vi have gjort uoprettelig skade på vores planet, og det betyder skader, som vi ikke vil kunne rette op på.
Pat the Cope Gallagher
(EN) Fru formand! Vi skal se på de gunstige muligheder, der kan udspringe af indgåelsen af en omfattende aftale i København, så vi virkelig kan få standset klimaændringerne. EU har forpligtet sig til at dække 20 % af hele sit energibehov med vedvarende energikilder senest i 2020. Europa, og da afgjort mit eget land Irland, kan blive verdensførende i udviklingen af nye og innovative bølge- og tidevandsteknologier.
Udviklingen af sådanne teknologier er en afgørende del af vores strategier for at opfylde klimaændringsmålsætningerne. Vi skal sikre en maksimering af bevillingerne under EU's 7. og 8. rammeprogram for forskning og teknologi mellem nu og 2020.
(GA) Investeringen i grøn teknologi vil bidrage til at skabe beskæftigelse i Europa i en økonomisk krisetid. Vi ved, hvor store vanskeligheder det vil medføre, hvis ikke vi accepterer vores internationale ansvar. Vi ved, hvilke udfordringer vi står over for. På den baggrund vil vi møde disse udfordringer standhaftigt og ansvarligt.
Claude Turmes
(EN) Fru formand! Har De hørt om russisk roulette? Har De nogensinde spillet russisk roulette? Selvfølgelig ikke, for risikoen for at blive dræbt eller såret er én til seks. Hvis København ikke bliver en succes, har vi end ikke 50 % chance for at forhindre, at jordkloden hvirvles ud i farlige klimaændringer.
Hvorfor befinder vi os i denne umulige situation? Vi har dybest set mistet 20 år, 20 år regnet fra den store Rio-konference, 20 år, hvor vi har været udsat for lobbyvirksomhed fra de forurenende olie-, kul- og bilindustriers side. 20 år, hvor USA's og Europas centrum-højrefløj har gjort det for vanskeligt for De Grønne og andre at forcere en ambitiøs dagsorden.
Altså bliver næste uges europæiske topmøde i København sidste chance for centrum-højrefløjen i Europa - med det svenske rådsformandskab, Danmark, Frankrig og Tyskland styret af centrum-højrepolitikere - til at handle ansvarsbevidst.
Bogus³aw Sonik
(PL) Fru formand! EU opfattes som leder på den internationale arena, når det drejer sig om at fremme dialogen om indsatsen mod klimaændringer og fastlæggelse af politiske prioriteter for reduktion af CO2-emissioner. Som led i de igangværende forberedelser til Københavnskonferencen har EU afgivet flere løfter end nogen anden region i verden. Indtil dato har ikke én af de industrielle stormagter - USA, Japan, Australien - fremsat konkrete forslag med specifikke tal og enkeltheder om hjælp til udviklingslandene i deres bestræbelser på at begrænse CO2-emissionerne og om støtte til udviklingen af energieffektive teknologier på basis af vedvarende energikilder.
Europa vil kun blive en troværdig forhandlingspartner, hvis det fremsætter realistiske, opnåelige og fornuftige forslag, ud fra hvilke man kan nå frem til international enighed og forståelse. Europa har i dag behov for allierede, for støtte til sine eksisterende forslag. Derfor skal vi også være forsigtige med løfterne om at øge reduktion fra 20 % til 30 %, da andre industrilande ikke viser vilje til at sætte sig selv så ambitiøse mål. Samtidig skal den finansielle støtte til udviklingslandene også holdes inden for realistiske rammer. Det skal ikke blot være en ønskeseddel. Det skal være et system til ydelse af bistand, som efterlever princippet om bæredygtig udvikling, og som gør det muligt for modtagerne at planlægge deres indsats.
Set med europæiske borgeres øjne er der en ting til, som er afgørende. Vi må ikke glemme, at topmødet i København, vores beslutningsforslag og Parlamentets forberedelser til topmødet skal ledsages af et klart defineret system til kommunikation med borgerne, med samfundet. Vi ønsker ikke at skabe en barriere eller kløft mellem samfundet og EU-institutionerne i systemet til kommunikation om global opvarmning.
Michael Cashman
(EN) Fru formand! Jeg vil holde mine CO2-emissioner nede og fatte mig i korthed. Det er godt at se, at De er til stede, hr. kommissær. Det er godt at se Dem her, hr. formand for Rådet.
Det er ikke nok at tale om 2020 og 2050. Vi har behov for aftaler og resultater nu, fordi klimaændring er en trussel mod fattigdomsreduktionen. Vi konstaterer, at man fjerner officielle udviklingsbistandsmidler fra udviklingsområdet. Det er uacceptabelt og en trussel mod millenniumudviklingsmålene, som skal opfyldes. I København vil vi se 27 lande handle samlet for at virkeliggøre ambitiøse mål.
Vi har her i Parlamentet hørt dem, der benægter klimaændringerne. Tillad mig følgende bemærkning. Der er tale om planter og CO2; der mistes skovarealer, og der sker ørkendannelse. Det betyder, at der visse steder ikke findes vand. At der ikke findes træer. Klimaændring dræber. Så enkelt er det. Lad der ikke herske nogen tvivl om, at medlemsstaterne skal holde fast ved 0,7 % af bruttonationalindkomsten til udvikling og lægge et loft over enhver anvendelse af den bruttonationalindkomst på højst 10 % og så tilføre de nødvendige ekstra midler til at bekæmpe og overvinde klimaændringer.
Fiona Hall
(EN) Fru formand! Jeg er bange for, at Kommissionens beregninger af den internationale klimafinansiering er den rene afledningsmanøvre.
For det første påstår den, at 90 % af energieffektivitetsforanstaltningerne kan finansieres af udviklingslandene selv. Det er 30 mia. EUR årligt. I EU er den største hindring for indførelsen af energieffektivitetsforanstaltninger for både regeringer og for enkeltpersoner manglen på forhåndsfinansiering. Hvorfor mener Kommissionen, at udviklingslande kan finansiere effektivitetsforanstaltninger uden forhåndsfinansiering, når EU's medlemsstater selv har haft svært ved det?
Desuden er det urealistisk at forestille sig, at det internationale marked for handel med CO2-emissioner kan finansiere 38 mia. EUR årligt. Vi har set, hvor træg starten på EU's marked for handel med CO2-emissioner har været, og hvor hårdt CO2-prisen er blevet ramt af den økonomiske krise. Det vil sandsynligvis tage mange tiår, inden vi får et velfungerende internationalt CO2-marked, så der er behov for en ny og supplerende finansieringsforanstaltning nu.
Françoise Grossetête
(FR) Fru formand! Som det er blevet sagt her i formiddagens løb, betyder klimaændring ganske enkelt øget ørkendannelse og tørke, ødelæggelse af skovområder, naturkatastrofer, udbredelse af hungersnød og fattigdom, især i de sydlige lande, og migrationsstrømme.
På Københavnskonferencen skal verdens nationer forpligte sig til at finde en balance mellem fire vigtige målsætninger, hvoraf den første naturligvis er at reducere klimagasemissionerne, men det er også et spørgsmål om ikke at lægge en dæmper på økonomien, om at forebygge miljødumping og om at fremme Europas nye teknologier.
Når vi nu er inde på det tema, og da vi skal tage hensyn til de fattigste lande, vil jeg gerne henlede opmærksomheden på udviklingslandene og her især på de mest fremskredne udviklingslande. Dette begreb fremgår ikke af de internationale tekster, og disse lande falder ind under kategorien udviklingslande. De anses altså ikke for lande, som er forpligtet til at bidrage til bestræbelserne på at reducere klimagasserne, selv om de er blandt de største kulstofforbrugere. Jeg tænker selvfølgelig på Kina, Indien og Brasilien, som i København ubetinget skal forpligte sig til at nå samme mål som de industrialiserede lande, da de strengt taget slet ikke ligner de fleste andre udviklingslande.
Bestræbelserne på at reducere CO2 skal deles på så retfærdige betingelser som muligt. Vi skal forhindre enhver konkurrenceforvridning. Forhandlingerne skal også stimulere til udvikling af nye teknologier og muliggøre betydelige investeringer i forskning og udvikling.
I København bliver vi ubetinget nødt til at skabe forudsætninger for bæredygtig samhandel på basis af fælles interesser. Succes vil bestå i at fremme udbredelsen af teknologier i de mindst udviklede lande til gengæld for anerkendelse af intellektuelle ejendomsrettigheder og åbning af disse landes markeder for disse teknologier.
Enrique Guerrero Salom
(ES) Fru formand! De to alvorligste kriser i verden er fattigdom og følgerne af klimaændringer. Disse to kriser vil blive knyttet tættere og tættere sammen i fremtiden og blive mere og mere ødelæggende for hver dag, der går.
Der er i dag mange flere mennesker end for et år siden, mange millioner flere. Følgerne af klimaændring er i dag alvorligere og voldsommere end nogensinde før.
Københavnskonferencen starter om halvanden måned, om ganske få uger. Vi skal yde en betydelig indsats i København. Vi skal koncentrere en større indsats om bekæmpelsen af klimaændringer, men ikke ved brug af de nuværende ressourcer til udviklingshjælp eller de ressourcer, vi i dag bruger til uddannelse eller sundhed.
Udviklingslandene har behov for begge typer ressourcer. Vi skal derfor give mere end 0,7 % af BNP. Det var budskabet fra forskellige ledere på det nylige FN-møde. Det var budskabet fra den spanske ministerpræsident.
Peter Liese
(DE) Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer! For få dage siden drøftede sundhedskommissær Vassiliou og lægelige eksperter fra hele Europa temaet "sundhed og klimaændringer" i Bruxelles. Det var et meget informativt arrangement med titlen "Prescription for a healthy planet". Formanden for Det Stående Udvalg af Europæiske Læger (CPME) brugte et glimrende billede - patienten, nemlig planeten Jorden, minder om en person, der lider af en alvorlig sygdom. Jo senere man griber ind, desto mere smertefuld bliver behandlingen, og på et tidspunkt bliver det endda for sent at behandle. På det tidspunkt er patienten for medtaget til at komme sig. Derfor er vi nødt til at handle hurtigt og beslutsomt for vores patient, planeten Jorden. Det håber jeg, vi alle er enige i.
Det er også rigtigt, at klimaændringer påvirker alle - hvert eneste land på jorden og hver eneste sektor i den europæiske økonomi. Jeg ser en ubalance, idet vi lægger meget tunge byrder på de traditionelle deltagere i den europæiske handel med CO2-emissioner, selv om de repræsenterer under 50 % af EU's emissioner. Vi skal derfor fordele byrden på flere skuldre, som vi besluttede i går aftes. Vi vedtog også ændringsforslagene 198 til 202 om medtagelse af luftfarten, som nævnt af hr. Groote, og skibsfarten. Det skal måske udarbejdes bedre og mere differentieret, men det er et skridt i den rigtige retning. Kommissionen og Rådet må sørge for endelig at blive mere involveret i den henseende. På EU's topmøde forud for Pittsburgh og i selve Pittsburgh blev der overhovedet ikke gjort fremskridt på det område. Her skal Rådet og Kommissionen gøre mere.
Og så lige ét ord til. Andre regioner i verden skal også engagere sig stærkere. Det glæder mig, at Barack Obama har fået Nobels fredspris, men hvis han ikke kommer til København, og hvis han ikke fremsætter et ordentligt forslag, sætter han sin troværdighed over styr. Netop derfor skal han levere noget i København.
Kriton Arsenis
(EL) Fru formand! Udviklingslandene har bidraget mindre til klimaændringer end nogen anden. Samtidig oplever de imidlertid de allerværste følger heraf. I Afrika bliver millioner af mennesker år for år nødt til at tilbagelægge længere og længere afstande i deres søgen efter vand, træ til madlavning og mad. Disse mennesker er afhængige af de tjenester, naturens økosystemer stiller til rådighed for dem, mennesker som ikke har bidraget til klimaændringerne.
Disse naturlige økosystemer såsom Afrikas skove oplagrer tre gange så meget CO2, som de afgiver til atmosfæren, tre gange så meget CO2, som der findes i atmosfæren i øjeblikket, og samtidig optager de 50 % af den CO2, vi udleder i atmosfæren hvert år. Derfor bør vi give politisk topprioritet til beskyttelsen og forøgelsen af skovene på basis af naturlige processer og uden kommercielle bagtanker, både for at bekæmpe klimaændringer og for at tilpasse udviklingslande og udviklede lande til dem.
Theodoros Skylakakis
(EL) Fru formand! Jeg vil gerne tage stilling til det specifikke, men meget vigtige spørgsmål om skibsfart i forbindelse med København og udviklingslandene. Jeg har to kommentarer. Det ville være en enorm fejl at behandle skibsfart og luftfart, som om de var et og det samme. Skibsfart er den mest effektive og miljøvenlige transportform, mens luftfart mere eller mindre er den værste. Der skal derfor sættes mål for skibsfarten, men de skal være rimelige i forhold til især vejtransporten, som konkurrerer med skibsfarten og forurener meget mere. Ved at ramme skibsfarten uforholdsmæssigt i forhold til vejtransporten rammes kernen i udviklingslandenes økonomier også uforholdsmæssigt, fordi udviklingslandene hovedsagelig er baseret på råstoffer, landbrugsprodukter og industri, som grundlæggende bruger skibstransport, mens vores økonomier hovedsagelig bygger på tjenesteydelser.
Mon vi vil kunne overbevise udviklingslandene om vores gode hensigter ved at finansiere klimaændringsindsatsen med penge, vi i uforholdsmæssig høj grad henter fra skibsfarten, og som i procent af BNP vil bebyrde udviklingslandene mere end de udviklede lande?
Efter at have hørt, at Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance i går nægtede at støtte en forhandling om sammenknytning af mål for skibsfart med mål for landtransport, tænker jeg på, om det at køre ad en europæisk motorvej i en luksusbil med 180 km/t er mere miljøvenligt for planetens økonomi end at transportere føde- og råvarer.
Gilles Pargneaux
(FR) Fru formand, hr. Carlgren, hr. formand for Kommissionen! Vi står over for en udfordring for menneskeheden, en udfordring for kommende generationer. For at tage handsken op skal København tilvejebringe betingelserne for en global aftale, en fælles aftale, for som formanden for Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed, hr. Leinen, sagde tidligere, er det nødvendigt med en verdensomspændende alliance med deltagelse af både industrialiserede lande og nye vækstlande.
Med vores forhandling i dag, men også med Parlamentets beslutningsforslag, opfordrer vi endnu en gang EU til at fastholde sin førende rolle i denne politik, som kræves for at bekæmpe klimaændringer. Vi må ikke glemme, at vi skal tale med én stemme, hvis vi vil bevare troværdigheden.
Ja, vi skal opnå en aftale i København om at begrænse stigningen i den globale årlige middeltemperatur til højst 2 °C over det førindustrielle niveau. Ja, vi skal underskrive en aftale i København, så vi i fællesskab sikrer, at der i 2020 udledes 30 % færre drivhusgasser end i 1990. Det vil imidlertid ikke være nok. Ikke blot er de udviklede lande nødt til at reducere deres udledninger betydeligt, men udviklingslandene skal også bidrage til at nå målene.
Som en konsekvens heraf skal industrilandene yde udviklingslandene tilstrækkelig, langsigtet og forudsigelig finansiel og teknisk støtte for at tilskynde dem til at forpligte sig til at reducere deres drivhusgasemissioner. København skal også sætte udviklingslandene i stand til at bevæge sig i retning af kulstoffattige modeller.
Lad mig derfor behandle to områder, som jeg anser for nødvendige for vores fremtid. For det første indførelse på globalt plan af midler til bekæmpelse af global opvarmning, baseret på beskatning af finansielle transaktioner. For det andet anser jeg det for nødvendigt at indføre en skattetilpasning ved Europas grænser, som ville ramme import af varer fremstillet uden nogen form for miljøbeskyttelseshensyn, en skattetilpasning i tilknytning til den kontraktmæssigt fastlagte tilbagebetaling til de sydlige lande af den CO2-afgift, der opkræves på denne måde ved Europas grænser, og som ville blive brugt til at finansiere investeringer i det udstyr, de behøver til bekæmpelse af global opvarmning.
Rachida Dati
(FR) Fru formand! Ligesom på det nylige G20-møde, som gav Europa lejlighed til at spille en ledende rolle i definitionen af en ny økonomisk verdensorden, vil Europa på konferencen i København til december igen have ansvaret for, men frem for alt en forpligtelse til at vise sine internationale partnere på rette vej.
I modsætning til det, der lige er sagt, især af nogle af mine kolleger fra Gruppen De Grønne/Den Europæiske Fri Alliance, er Europa begyndt at påtage sig sit ansvar for miljøbeskyttelse siden vedtagelsen af energi- og klimaændringspakken i december 2008. Med denne pakke vil Europa have den nødvendige legitimitet til at lede forhandlingerne hen imod en definition af et ambitiøst, praktisk og globalt svar på udfordringerne fra klimaændringer.
Den aftale, der skal indgås i København, vil skulle bygge på princippet om fælles ansvar, men også differentieret ansvar. Helt konkret er det, som fru Grossetête netop sagde, op til os industrilande at sikre, at vores partnere, udviklingslandene, har midlerne til at følge os, når vi tager det ambitiøse skridt, som bekæmpelse af klimaændringer er.
Vi skal også sætte et eksempel, ikke mindst ved at forpligte os til et ambitiøst program, der tilstræber en reduktion på 80 % af drivhusgasemissionerne i 2050. Jeg har lige hørt nogen sige, at det ikke er nok, men det er i det mindste en god begyndelse. Samtidig skal vi også skabe betingelser for at sikre, at udviklingslandene kan deltage sammen med os i denne globale indsats.
Vi har et ansvar, men også pligter over for disse lande. Kendsgerningen er ganske enkelt, at vi skal overvinde en fælles udfordring, som kræver alles deltagelse. Imidlertid har vi som bekendt ikke alle den samme formåen og heller ikke den samme historie. København skal derfor blive en succes, men en succes, der opnås ved et ægte bidrag, som rækker ud over blot at forpligte sig. EU vil blive bedømt ud fra dette bidrag og denne forpligtelse.
Skulle København ikke resultere i faste, delte forpligtelser til konkret handling fra vores internationale partneres side, bliver vi i Europa som netop nævnt af den sidste taler nødt til at indføre en CO2-afgift ved vores grænser. Det bliver den eneste måde at blive hørt på og sikre, at vi tager vores noble forpligtelse alvorligt. Det er op til Europa at sikre, at dette budskab høres tydeligt.
Anni Podimata
(EL) Fru formand! Vores grundlæggende udfordring her syv uger før topmødet i København er, om det skal lykkes for os at opnå en aftale om at påtage os ansvaret for den globale finansiering af politikkerne til begrænsning af klimaændringer, som udviklingslandenes skal stå for. Europa har taget vigtige skridt ved at definere finansieringskilder og måder at organisere dem på, men nu er tiden inde til at overtale andre udviklede lande til at påtage sig deres del af ansvaret med samtidig tanke for, at støtte til udviklingslandenes bestræbelser på at bekæmpe klimaændringer også giver lejlighed til at bekæmpe globale uligheder og indsnævre kløften mellem udviklede lande og udviklingslande.
Der er noget andet, vi specielt her i EU ikke må glemme. Vi er på nippet til at skabe en ny klasse af flygtninge, klimaflygtninge, som ikke er beskyttet under nogen international konvention i dag, og som følgelig ingen rettigheder har. Det påhviler grundlæggende det internationale samfund, hvor EU skal indtage en ledende rolle, at lukke dette juridiske smuthul og give betydelig støtte til klimaflygtninge.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Fru formand, hr. Carlgren, hr. De Gucht! EU bør fortsat spille en ledende rolle i de internationale forhandlinger om indgåelse af en ambitiøs aftale i København. Denne aftale bør bygge på princippet om fælles, men differentieret ansvar. Princippet bør også gælde for udviklingslandene, men det kræver foranstaltninger, der er skræddersyet til landenes individuelle situation, da de befinder sig på forskellige trin og i forskellige omstændigheder. Med undtagelse af de mindst udviklede skal alle udviklingslande vedtage nationale kulstoffattige udviklingsstrategier.
Udviklingslandene vil stå over for udgifter på omkring 100 mia. EUR for at reducere deres emissioner og tilpasse sig til følgerne af klimaændringer. Nogle af midlerne vil komme fra den private sektor, men det bliver ud over den officielle udviklingsstøtte også nødvendigt med internationale offentlige tilskud. Det er helt afgørende at få defineret strukturen i dette finansieringssystem sammen med støttekilder og -beløb, så vi sikrer en aftale i København.
På den anden side skal Kyotoprotokollens mekanisme for bæredygtig udvikling ændres, så der kun gives kreditter for projekter, der muliggør opnåelse af yderligere reduktioner. De økonomisk mere fremskredne udviklingslande og økonomisk mere konkurrencedygtige sektorer skal gradvis udelukkes fra denne mekanisme, så den hovedsagelig kan koncentreres om de fattigste lande, især i Afrika.
Justas Vincas Paleckis
(LT) Fru formand! EU sætter et eksempel for andre kontinenter ved at tackle trusler, der hænger over vores planet. Det styrker også kampen mod klimaændringer. EU er parat til også at føre an i fremtiden, men alle deltagerlandene på konferencen i København skal deltage i kampen.
Der kræves supplerende hjælp til udviklingslandene. Deres økonomiske vækst skal som i BRIK-landene baseres på grønne teknologier. Der skal være større opmærksomhed om deling af den mest avancerede teknologi og viden. EU skal være et tiltrækkende eksempel, ikke blot ved at forpligte sig til at reducere emissionerne, men også ved at fremme vedvarende energi og øge energieffektiviteten.
Vi må ikke glemme, at der også i EU er en betydelig kløft mellem de lande, der har succes med at gennemføre nye teknologier og energibesparelser, og dem, der hinker bagefter. Det kræver en fælles indsats at få udlignet den forskel, og det ville også tjene til eksempel for alle.
Eija-Riitta Korhola
(FI) Fru formand! Der er visse kendsgerninger, vi må tage til efterretning. For det første at vores indsats i klimahenseende hidtil ikke har gavnet os. Strategien har vist sig ineffektiv, fordi emissionerne er steget både i absolutte og relative tal. Modsat vores forventninger er den globale CO2-intensitet steget præcis samtidig med, at der internationalt reelt er investeret i området. Emissionerne pr. produceret ton i de lande, som ratificerede aftalen, er ikke faldet i mærkbart højere grad end i de lande, der har holdt sig uden for Kyotoprotokollen. Den aftale, vi har, er dårlig, og den skal udskiftes med én, der er bedre, mere omfattende, mere effektiv og mere ambitiøs.
For det andet må det konstateres, at vi ved mindre, end vi mente at vide for nogen tid siden. Selv om emissionerne er steget mere end forudsagt, følger temperaturen i dag ikke logisk stigningerne i emissionerne. Temperaturen er ophørt med at stige, og den globale afkøling forudsiges at fortsætte i de kommende år. Tiden er imidlertid for kort til at drage konklusioner eller til at glemme alt om det tidligere opvarmningsmønster. Disse oplysninger, som virker forvirrende på den brede offentlighed, betyder derfor ikke, at vi ikke længere behøver at bekymre os om klimaændringer, men derimod, at vi skal forske mere. Beslutningerne skal følgelig holdes på et rimeligt niveau under alle omstændigheder, uanset om der sker hurtig opvarmning eller ej. Udgangspunktet for dette bør være tankerne om bæredygtig udvikling i FN's rapport om milleniumudviklingsmålene. Ud over en nøje undersøgelse af CO2-spørgsmålet indeholder den også en omfattende klimapolitik.
For det tredje gennemlever vi en økonomisk krise, og som følge deraf har vi et ansvar over for borgerne. Det vi gør skal være forstandigt og virkningsfuldt. Verden kan ikke længere tillade sig en dårlig klimaaftale. Fejltagelserne i Kyoto må ikke få lov at fortsætte, og vi trænger ikke til en aftale af den type, der blot nøjes med at flytte emissioner fra ét sted til et andet uden rent faktisk at reducere dem. Da kriterierne bag klimapolitikken i dag drejer sig om emissioner fra produktion og ikke forbrug, kan problemets årsag flyttes et andet sted hen. I lyset af den resulterende kulstoflækage er det sågar muligt, at faldende lokale emissioner ledsages af stigende globale emissioner. I stedet har vi brug for en enorm investering i CO2-reduktion og i emissionsreducerende teknologi. Forurenende produktion må ikke være mulig nogetsteds. Vi må ikke skabe smuthuller, selv om EU's emissionshandel er et forbilledligt eksempel på den praksis!
Ivari Padar
(ET) Fru formand! De ambitiøse klimaforanstaltninger ville bidrage til at løse den nuværende økonomiske krise ved at skabe nye job og øge den økonomiske aktivitet. Det Internationale Energiagentur anser det for nødvendigt at nå frem til en aftale i København for at kunne dirigere de investeringer, der blev forsinket af krisen, ind i investeringer i den miljømæssigt bæredygtige energisektor.
Her kan jeg også se muligheder for mit hjemland Estland. Vi har behov for et omfattende energibesparelsesprogram og for en ambitiøs og langsigtet strategi for vedvarende energi. Vi må dog ikke lade det være nok med det. Vi bør tage vores egne transport- og logistikbestemmelser op til revision, gøre brug af miljøvenlige byggematerialer og -teknologier, reducere industriens brug af materialer og kemikalier, forbedre detailhandelens emballagemetoder og udvikle økologisk landbrug.
Disse og mange andre løsninger bliver de afgørende vækstsektorer i fremtiden. Mange af disse nye løsninger kræver en indsats fra vores videnskabsfolk, andre kan kun realiseres ved en personlig indsats.
Elisabetta Gardini
(IT) Fru formand, mine damer og herrer! Jeg har bemærket, at den afstemning, der fandt sted i Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed i går, er blevet nævnt adskillige gange.
Jeg vil imidlertid gerne gøre klart, at alting ikke kan tilskrives én enkelt yderliggående ideologisk holdning. Vi har fra kollegernes side hørt mange holdninger, der er meget forskelligartede, langt mere nuancerede, i langt større udstrækning baseret på sund fornuft, og som efter min opfattelse har større chance for at tilvejebringe reelle løsninger, fordi de i højere grad afspejler virkeligheden.
Videnskab er ikke et totem. Da man begik den fejl at udvælge ét spørgsmål på så ideologisk vis, førte det ikke til løsninger, men til en katastrofe. Europa burde være ekspert i ikke at gentage de samme fejl, selv om de antager forskellige former og bærer betegnelser, der tilsyneladende er meget mere tilforladelige. Jeg må påpege, at emissionshandelsdirektivet selv klart fastlægger, at den dydens vej, EU følger, skal evalueres af Kommissionen i lyset af konferencens resultat.
Vi skal bestemt tage til konferencen med faste holdninger og klare idéer, men også med det absolutte mål at fordele indsatsen rimeligt mellem i første række de industrialiserede lande, som skal acceptere emissionsreduktionsmål af samme værdi. Vi skal også tænke på det, fru Grossetête udtrykte så glimrende, nemlig at vi ikke længere kommer uden om at skelne mellem udviklingslandene. Nogle lande er reelt udviklingslande, mens andre er nye vækstøkonomier såsom Indien, Kina og Brasilien. Disse lande skal også påtage sig deres egne forpligtelser.
Opnås der ikke et afbalanceret resultat i København, tilskynder jeg kraftigt EU til fortsat at sikre, at der tildeles gratis certifikater til risikotruede sektorer i henhold til direktiv 2003/87/EF. Disse punkter er afgørende. Vi ønsker at bevare Kyotoprotokollens betydning for miljøet. Frem for alt ønsker vi at undgå at skabe en finansiel boble på bekostning af europæiske virksomheder.
Vincent Peillon
(FR) Fru formand! Som medlemmerne har sagt det gentagne gange her til formiddag, kan problemet med finansiering af udviklingslandenes kamp mod global opvarmning få topmødet i København til at slå fejl, mens vi alle har håbet på, at det bliver en succes.
Som vi ved, er disse lande ofte hovedofrene for den globale opvarmning, men de er ikke ansvarlige for den. Industrilandene har stillet en betydelig økonomisk støttepakke til rådighed. Den er utilstrækkelig i dag, og reelt udbetales selv de offentligt bebudede beløb ikke. Det forpligter os til nu og fremover at finde nye finansieringskilder.
Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed har i kølvandet på Udviklingsudvalget erkendt, at der nu er behov for at indføre en afgift på finanstransaktioner i stil med Tobinskatten. Denne 0,01 % skat på spekulationstransaktioner ville indbringe 100 mia. USD om året. Med andre ord det beløb, det skønsmæssigt vil kræve at bekæmpe den globale opvarmning i udviklingslandene i 2020.
Parlamentet påtager sig derfor sit ansvar ved at følge visse nationale politiske lederes eksempel. Jeg vil gerne høre Rådets og Kommissionens holdning, og hvorvidt de vil støtte os på dette punkt.
Lena Ek
(SV) Fru formand! Verden står i dag over for tre store kriser, nemlig finanskrisen, beskæftigelseskrisen og klimakrisen. De løsninger, vi sammen finder frem til, skal bidrage til løsning af alle tre kriser. Erhvervslivet står over for store udfordringer, men der er også store muligheder for nye job og for at klare et antal sociale kriser. Anvendt rigtigt og med de rette og samtidig tilstrækkelig faste beslutninger fra forhandlingsledernes side kan vi opleve en fornyelse og en ny, miljømæssigt bæredygtig økonomi i verden.
Over hele verden forventer folk, at der på Københavnskonferencen præsenteres gennemgribende foranstaltninger. Vi skal holde os for øje, at USA ønsker markedsbaserede løsninger, Europa lovgivningsbaserede løsninger, mens Kina ønsker at løse sine egne hjemlige sociale problemer. Der er også forskellige strategier i Europa. Her i Europa-Parlamentet er der medlemmer, som ønsker tærsklerne sat så højt, at det vil blive umuligt at opnå en løsning i København, mens andre insisterer på kun at finde frivillige løsninger.
Fremtiden ligger i en grøn, liberal markedsøkonomi. Vi skal sikre forbrugerne mulighed for at bruge deres magt på markedet ved hjælp af viden og gennemsigtighed.
Rareş-Lucian Niculescu
(RO) Fru formand! Skovrydning er et emne, der ofte bliver berørt i forhandlingerne, og er bestemt noget, der især påvirker udviklingslandene. Før vi retter skytset mod disse lande, bliver vi imidlertid nødt til at indse, at skovrydning er en måde at overleve på.
I dag ønsker jeg at gøre opmærksom på konklusionerne i en undersøgelse, der for nylig blev gennemført, og hvori det blev fremhævet, at der er et skovdække på mindst 10 % på næsten halvdelen af verdens landbrugsområder. Et landbrugsområde af denne størrelse, som er dækket af skovvegetation, svarer til det dobbelte af Amazonasregnskovens areal. Jeg mener, at dette giver os anledning til at indse, hvilken værdi denne vegetation har. Det siger sig selv, at landbrugerne ville gøre en større indsats for at beskytte denne vegetation, hvis de fik tilstrækkelige midler til dette formål.
Et andet aspekt, der ligeledes kunne tages i betragtning, ville være at tilskynde til stratificerede land- og skovbrugssystemer, hvor man kombinerede dyrkningen af afgrøder med skovbrug. Denne form for afgrøder, der er mindre lønsomme end dyrkning af en enkelt afgrøde, bliver ofte opgivet. Efter min mening skal der i forbindelse med enhver løsning, der har til formål at hindre skovrydning, også tages højde for kompensationsordninger til landbrugere, herunder de landbrugere i Europa, der dyrker denne form for stratificerede afgrøder.
Judith A. Merkies
(EN) Fru formand! "Succes eller fiasko. Det er spørgsmålet". Alle former for krise er allerede blevet nævnt, men der er glemt en, som er af lige så stor betydning som den globale opvarmning, og det er den krise, der udspiller sig med hensyn til offentlighedens tillid til politik.
Jeg er enig med Andreas Carlgren. Lad os ikke gøre dette til en skønhedskonkurrence om, hvem der er mere eller mindre ambitiøs, mere eller mindre realistisk eller mere eller mindre villig til at betale. Der er fire aspekter, der nødvendigvis skal præciseres, fordi der er for meget på spil: Vi har behov for et tydeligt og ambitiøst politisk standpunkt, vi har behov for et klart engagement, vi har behov for en præcis målsætning og præcise frister, og sidst, men ikke mindst, har vi behov for, at der bliver skabt klarhed om den økonomiske støtte. Hvis konferencen i København ikke bliver en overvældende succes, skal vi ikke skabe unødig frygt og begynde at hænge nogen ud, men derimod sætte os ned og fastlægge en klar proces og tidsplan for at opnå et resultat. Lad os vise, at vi er pålidelige og ansvarlige med hensyn til både at fastlægge mål og at være rimelige ud fra et økonomisk perspektiv.
Graham Watson
(EN) Fru formand! Der bliver talt så meget om, at iskapperne smelter, men i lighed med Arktis og Antarktis er der også den "tredje pol", nemlig iskappen i Himalaya og dens gletsjere, der forsyner omkring to mia. mennesker, dvs. næsten en tredjedel af verdens befolkning, med vand, det være sig i Kina, Indien og andre steder på subkontinentet.
Disse gletsjere forsvinder hurtigt som følge af kul, der hovedsagelig stammer fra industriproduktionen, men også fra brændstofdrevne generatorer, der anvendes inden for landbrugsområdet, og flere milliarder mennesker vil blive berøvet såvel drikkevand som vand til vandingsanlæg. EU bliver nødt til at anerkende, at der vil blive behov for hjælp til at forbedre kvaliteten af de maskiner, der anvendes, og til at nedbringe forureningen fra disse maskiner.
Efter min mening burde dette punkt sættes på dagsordenen for topmødet i København, men det bør også sættes på dagsordenen for det kommende topmøde mellem EU og Indien og andre topmøder med de berørte lande. Medmindre vi hjælper dem, vil vi hverken kunne hindre, at gletsjerne i Himalaya smelter, eller at der vil opstå alvorlige vandforsyningsproblemer for en tredjedel af hele jordens befolkning.
Iosif Matula
(RO) Fru formand! Vi bor på en planet med forskellige klimaforhold. Der er imidlertid en enkelt faktor, der påvirker alle disse forhold, nemlig klimaændringerne. Erfaringen viser, at virkningerne af disse ændringer ikke lader sig begrænse af hverken grænser eller geografiske områder. Vi bliver hver især berørt på forskellige måder, f.eks. af oversvømmelser, tørke, brande eller kraftige storme.
Hovedårsagen til disse katastrofer er tydeligvis den eksplosive udvikling inden for visse former for aktiviteter, der medfører øgede CO2-emissioner og global opvarmning. Ifølge de gældende statistikker kan CO2-emissionen per capita være flere hundrede gange højere for industrilandene end for udviklingslandene.
I lyset af den aktuelle situation føler jeg mig forpligtet til at spørge retorisk, hvorvidt det er vores pligt at støtte udviklingslandene med initiativer og teknologier for at sikre, at vi har en ren planet at bo på. Efter min mening giver svaret sig selv. For vores egen og de kommende generationers skyld kan vi derfor ikke på nogen måde udsætte iværksættelsen af særlige foranstaltninger.
Liisa Jaakonsaari
(FI) Fru formand! Det er meget vigtigt, at overgangen til en verden med lave kulstofemissioner sker på en retfærdig måde, og at der findes en brugbar politisk ordning, for markedet har aldrig tid til at vente på retfærdighed. Netop derfor er mødet i København vigtigt.
Jeg kunne have ønsket, at Andreas Carlgren i højere grad havde prioriteret emnerne. I stedet prioriterede han alt, hvilket faktisk resulterer i, at intet kommer før noget andet.
Efter min mening skal klimapolitikken også spille en fremtrædende rolle i forbindelse med virkningerne af indkomstfordelingen. Hvordan kan vi også gøre det lettere for de europæiske lavindkomstfamilier at tilpasse sig? Er der ingen EU-lande, der endnu har tænkt på dette? Der kunne eksempelvis åbnes op for en mere fleksibel anvendelse af strukturfondene med henblik på at fremme miljøvenlige strukturændringer. Det er ikke tilstrækkeligt at redde verden, for vi bliver også nødt til at redde de mennesker, der bor der.
András Gyürk
(HU) Fru formand! Et af de væsentligste punkter på det forestående klimatopmøde i København kan være skovforvaltning. Det er faktisk ikke noget tilfælde, at der akkumuleres flere skadelige gasser i luften som følge af skovrydning, end dem, der kan tilskrives eksempelvis transportområdet. Den manglende evne til at finde en løsning på denne situation understreges af, at det skønnes, at næsten 40 % af verdens skovhugst udføres ulovligt.
Når vi snakker om skovhugst, tænker vi instinktivt på de tropiske skove, men så langt behøver vi slet ikke at kigge. Det fremgår af en nylig offentliggjort undersøgelse, at en tredjedel af det tømmer, der anvendes i Ungarn, fældes ulovligt. Som følge af de manglende sanktioner på området dækker det fodfæste, som vedvarende energikilder åbenbart har vundet, faktisk den delvist ulovlige afbrænding og fældning af træer. På denne baggrund skal vi stramme lovgivningen om bæredygtig skovforvaltning. Klimatopmødet i København kan åbne muligheden for, at skovforvaltning bliver en integreret del af klimabeskyttelsesordningerne.
Mairead McGuinness
(EN) Fru formand! Det er nødvendigt at nævne behovet for fødevaresikkerhed i disse forhandlinger om klimaændringer, især for så vidt angår udviklingslandene. Det er meget svært at bede befolkningen om at medvirke til at reducere klimaændringerne, hvis deres basale fødevarebehov ikke er opfyldt. Vi bliver nødt til at give dem lov til at bruge den bedst tilgængelige teknologi til på bæredygtig vis at producere mad, der ikke skader miljøet, og til at håndtere problemet med klimaændringer.
Der er en ting, der bekymrer mig, og det er Verdenshandelsorganisationens aftale om landbrug, hvori der ikke tages højde for virkningerne af f.eks. skovrydningen i Brasilien, da dette land leverer kød til EU. Disse problemer er ikke lette at løse. Det kan godt være, at vi løser et problem ét sted, men vi skaber et nyt et andet sted. Det er tydeligt, at der er behov for en global aftale om håndtering af klimaændringerne, men det er også nødvendigt, at vi anerkender, at der er et meget alvorligt problem med hensyn til forsyningssikkerheden på fødevareområdet.
Andrew Henry William Brons
(EN) Fru formand! Der foreligger ingen dokumentation for, at stigninger i CO2-emissioner forårsager temperaturstigninger, men derimod at årsagssammenhængen er omvendt. Det giver dog selvfølgelig sig selv, at vi ikke må lade de faktiske forhold stå i vejen for en god historie.
Hvis vi imidlertid bare et øjeblik antager, at menneskeskabte emissioner af forskellige årsager er en negativ faktor, hvorfor støtter Arbejderpartiet i Storbritannien så aggressive og ulovlige krige, der ikke blot medfører, at britiske soldater, irakere, afghanere og fremover også iranere bliver dræbt, men også at de globale emissioner forøges væsentligt?
Edite Estrela
(PT) Fru formand! København udgør en fantastisk mulighed for at opnå en global aftale, før det er for sent. For første gang har USA en regering, der har engageret sig i udarbejdelsen af løsninger, og der kommer også positive signaler fra andre lande såsom Japan. Det er imidlertid vigtigt, at vi anlægger en ny strategi med hensyn til klimaændringerne og tager højde for klimaændringernes indvirkninger på sikkerhed, økonomisk genopretning, indvandring og sågar terrorbekæmpelse. Vi må heller ikke glemme, at klimaændringerne forudsætter bidrag af videnskabelig, teknologisk og økonomisk karakter.
Den største hindring for en aftale i København er spørgsmålet om finansiering. Der kan ikke laves en aftale, medmindre finansieringen er skræddersyet til udviklingslandene. Det skal imidlertid fremhæves, fru kommissær, at den finansiering, der på nuværende tidspunkt er tilvejebragt, ikke er tilstrækkelig. De industrialiserede lande skal gå foran med et godt eksempel ved at fastlægge ambitiøse emissionsreduktionsmål på mindst 30 % og hjælpe udviklingslandene ved at tilvejebringe finansiering og teknologi.
Milan Zver
(SL) Fru formand, fru kommissær, hr. Carlgren, mine damer og herrer og gæster, herunder de gæster, der er taget hertil fra Slovenien! Jeg vil blot erindre om en ting, og det er, at topmødet i København bliver afholdt på det, der kan vise sig at være et dårligt tidspunkt. Vi befinder os i en krisetid, hvilket gør det vanskeligt at træffe den form for beslutninger om tungtvejende og vigtige spørgsmål, som vi skal træffe i december i København.
Lad mig ikke desto mindre fremhæve, at Københavnkonferencen kun vil blive en succes, hvis den kommer til at omfatte både den miljømæssige og sociale dimension, dvs. hvis vi formår at nedbringe eller nå til enighed om at nedbringe emissioner. I denne forbindelse mangler Rådet og Kommissionen stadig at indgå en aftale om de mål, der skal nås inden 2020. Konferencen i København vil desuden kun blive en succes, hvis der sikres en bæredygtig udvikling, hvis den omfatter en social dimension, og især hvis vi i de industrialiserede lande formår at tilvejebringe finansiering til udviklingslandene. Hvis dette ikke er tilfældet, tror jeg, at denne generation vil have forpasset en helt enestående historisk mulighed.
Elżbieta Katarzyna Łukacijewska
(PL) Fru formand! Jeg ønsker at henlede opmærksomheden på to punkter i forbindelse med de igangværende forhandlinger. Når vi fremlægger et forslag vedrørende begrænsningen af CO2-emissionerne og de midler, der er tilvejebragt til udviklingslandene, må vi for det første ikke glemme den aktuelle økonomiske og finansielle krise, som den verdensomspændende krise har ført med sig, for vel er det meget vigtigt at fastlægge ambitiøse mål, men jeg mener, at det er endnu vigtigere at nå disse mål.
For det andet bør vi fokusere på spørgsmålet om borgernes bevidsthed og om nødvendigheden af ændringer med hensyn til økologiske aspekter. Det fremgik af forskning, som blev udført på tidspunktet for klimakonferencen i Poznań sidste år, at samfundet anser klimaændringerne for at være et alvorligt problem, men at det mener, at det udelukkende er myndighederne, der er forpligtede til at løse dette problem. Der er derfor behov for en appel, altså en informationskampagne, der medfører en holdningsændring og fremmer adfærdsmodeller, der har til formål at øge effektiviteten eller mindske forbruget af energi i husholdningerne. Der er behov for en kampagne, som indebærer, at befolkningen bliver bevidst om, at den måde, vi lever på, og den måde, vi arbejder på, har en økonomisk og miljømæssig pris.
Silvia-Adriana Ţicău
(RO) Fru formand! Udviklings- og samarbejdsmekanismerne og tilvejebringelsen af væsentlige ressourcer til udviklingslandene med henblik på håndteringen af klimaændringer, er væsentlige foranstaltninger, når det drejer sig om at indgå en international aftale som opfølgning på Kyotoaftalen.
Det bedste argument, når man skal overtale andre lande til at overholde en aftale som opfølgning på Kyotoaftalen, er imidlertid de foranstaltninger, som EU vedtager med henblik på at opfylde de forpligtelser, som EU allerede har påtaget sig.
For så vidt angår de sektorer, der ikke er omfattet af EU's emissionshandelsordning, kan de påtænkte foranstaltninger omfatte renovering af bygninger med lav energieffektivitet, oprettelse af en energieffektivitetsfond i hver enkelt medlemsstat og en væsentlig forhøjelse af de EFRU-midler, der kan anvendes til fremme af energieffektiviteten i bygninger og til udvikling af den offentlige transport. Disse foranstaltninger vil gøre det muligt at skabe ca. syv mio. arbejdspladser i Europa inden 2020.
I de sektorer, der er omfattet af emissionshandelsordningen, er det nødvendigt med finansieringsmekanismer for den kulstoffattige økonomi. En modernisering af den teknologi, der anvendes af europæiske virksomheder inden for energiproduktions- eller minedriftsområdet, vil gøre det muligt for disse virksomheder at anvende en miljøvenlig produktionsmetode.
Seán Kelly
(EN) Fru formand! Skovrydning har været nævnt i mange indlæg, og det absolut med rette, både når vi taler om industrialiseret skovrydning og individuel skovrydning.
Jeg nævnte selv, at jeg, da jeg arbejdede som frivillig i Afrika, hver dag så mennesker, der besteg bjerget, tilbragte hele dagen deroppe med den lille økse, som de brugte til træfældning, og derefter kom ned igen om eftermiddagen med deres små bundter tømmer på hovedet eller på deres cykler.
Det fremgår ganske tydeligt, at dette problem ikke løses uden at håndtere hele spørgsmålet om den globale fattigdom, da mennesker ikke stopper med at fælde træer af samfundsmæssige hensyn, hvis dette er ensbetydende med, at de kommer til at sulte. Der skal derfor tages hånd om klimaændringerne og den globale fattigdom samtidig.
Diane Dodds
(EN) Fru formand! Der er her i formiddag blevet talt meget om, at udviklingslandene skal påtage sig deres del af bekæmpelsen af klimaændringerne, og det er så sandt, som det er sagt. I lighed med mange andre ønsker jeg at henlede opmærksomheden på, at Parlamentet, Rådet og Kommissionen skal tage hensyn til de omkostninger, der er forbundet hermed, og udarbejde en strategi i denne forbindelse, før noget sådant kan ske i meget fattige regioner.
Jeg vil dog ikke bryde mig om at forlade Parlamentet uden at have gjort opmærksom på, at der i områder som mit eget i Nordirland, dvs. områder med høje energiudgifter, også skal gøres en indsats for at tage hånd om de dårligt stillede, altså når mange dårligt stillede lever i brændstoffattigdom, og når det økonomiske fundament er baseret på små virksomheder, ved beregningen af omkostningerne til håndtering af klimaændringerne.
Zoran Thaler
(SL) Fru formand! Jeg ønsker at udtrykke min støtte til de grundlæggende mål i vores strategi, dvs. forebyggelse af en gennemsnitlig temperaturstigning på over to grader. Udgangspunktet for denne strategi er hovedsaglig begrænsningens kunst, dvs. jo lavere drivhusgasemissioner, jo mindre temperaturstigning.
Jeg ønsker imidlertid at påpege en anden dimension, nemlig nødvendigheden af teknologiske gennembrud. Jeg personligt er tilhænger af teknologi. Begrænsninger alene vil ikke hjælpe os med at nå vores mål. Vi bliver nødt til at investere mere i teknologiske fremskridt og frem for alt at investere i en kunstig reduktion af drivhusgasser i atmosfæren samt i udviklingen af en fusionsreaktor. Jeg opfordrer derfor kraftigt Kommissionen til at handle så effektivt og hurtigt som muligt med henblik på at sætte disse investeringer på sin dagsorden.
Andreas Carlgren
Fru formand! Jeg ønsker at takke medlemmerne for deres engagement i disse forhandlinger og deres langsigtede bidrag. Naturligvis spiller en bred politisk opbakning fra Parlamentet en meget vigtig rolle i forbindelse med fastlæggelsen af EU's holdning i forhandlingerne. Jeg hilser også beslutningen om klimaændringer, der er udarbejdet af Udvalget om Miljø, Folkesundhed og Fødevaresikkerhed, varmt velkommen. Parlamentets engagement er af særdeles stor betydning her 48 dage før konferencen i København. Vi skal virkelig udnytte disse dage på bedst mulig vis. Dette betyder, at vi skal rejse ud i verden og lægge pres på andre lande. En global trussel forudsætter en global reaktion. I forhandlingerne er der blevet talt om globalt partnerskab, og det kan jeg tilslutte mig. Der er blevet talt om nødvendigheden af på verdensplan at arbejde hen imod lavemission, og det kan jeg tilslutte mig. Der er blevet talt om nødvendigheden af nye, miljøvenlige teknologier, og det kan jeg også tilslutte mig. Jeg vil også gerne nævne, at vi har brug for en global solidaritetspagt.
Jeg er netop på vej til Rådets miljømøde i Luxembourg, hvor vi også vil fastlægge EU's mandat med henblik på Københavnkonferencen. Vi taler i denne forbindelse om EU's langsigtede mål, der skal bestå i at nedbringe emissionerne med mere end 80 % inden 2050. Vi taler om, hvordan vi skal tilskynde andre lande til at øge deres emissionsreduktioner, således at vi også når vores emissionsreduktion på 30 %. Mødet kommer ikke mindst til at omhandle det, der er blevet fremhævet i disse forhandlinger, nemlig foranstaltninger til bekæmpelse af skovrydning og til fremme at bæredygtigt skovbrug, og Økofin skal træffe beslutning om finansieringen heraf. Mødet vil endelig også omhandle det mandat, som Det Europæiske Råd har vedtaget. Jeg takker Parlamentet for dets støtte.
Karel De Gucht
Fru formand! Jeg vil meget kort nævne et par punkter. Jeg tror, at vi efter disse forhandlinger og efter Rådets indlæg kan sige, at vi er klar til denne Københavnkonference. Jeg har bemærket, at der er meget bred opbakning til vores forslag, og at dette bl.a. gælder de mål, vi har fremlagt og de økonomiske forpligtelser, vi har indgået.
Vores fælles forståelse med udviklingslandene er også af meget stor betydning, og dette gælder også de forpligtelser, vi har indgået med hensyn til disse lande, og måske er det først og fremmest yderst vigtigt, at vi også er nået til enighed om en intern omfordeling af de bestræbelser, som EU skal gøre, for hvis man indgår forpligtelser og afgiver løfter, men ikke når til enighed internt, vil man ikke vise sig særlig effektiv i denne henseende. Vi kan gøre fremskridt under forudsætning af, at Det Europæiske Råd senere på måneden tilslutter sig disse forslag, og det er jeg ikke i tvivl om, at det gør.
Vi forventer også, at de øvrige vil stå frem. Vi vil også drøfte USA, og endelig vil vi tale om BRIK-landene. De bliver nødt til at fremlægge forslag. Efter min mening er der behov for en åben og ærlig drøftelse i København. Det er ikke nogen nem opgave, der ligger foran os. At sige det ville være en mild underdrivelse, men jeg tror, at vi virkelig vil komme til at drøfte vores fælles fremtid på mødet.
Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Skriftlige erklæringer (artikel 149)
Elena Oana Antonescu  
Vi må ikke se de omkostninger, der er forbundet med overgangen til rene energikilder, som en økonomisk byrde, der vil forhøje virksomhedernes produktionsomkostninger og de offentlige udgifter på statsbudgettet, men derimod som en investering, der vil medføre mærkbare forbedringer i form af flere arbejdspladser, tekniske nyskabelser og en ren infrastruktur, som vil understøtte den bæredygtige udvikling i de respektive lande.
Klimaændringerne udgør en trussel mod miljøbalancen og den verden, vi lever i. EU skal udvise mod og skal med vedtagelsen en klokkeklar holdning føre an i bestræbelserne på at bekæmpe den globale opvarmning. Med udgangspunkt i betragtninger om rimelighed og historisk ansvar skal de fattige lande have hjælp til ikke blot at konsolidere og tilpasse deres økonomier til de nye udfordringer, men ligeledes til at beskytte sig selv mod virkningerne af den globale opvarmning, som de er de mest udsatte for at blive berørt af.
Jeg håber, at deltagerne på konferencen i december vil indse, at der ikke findes noget alternativ til at nedbringe forurenende emissioner, og at en udsættelse af enhver form for beslutning i København om obligatoriske mål vil være ensbetydende med en fiasko for ikke blot konferencen, men ligeledes for den multilaterale dialog om globale emner, der påvirker vores alle sammens fremtid.
Nessa Childers  
Forhandlingerne om en ny global klimaaftale balancerer nu på en knivsæg. Det lader ikke til, at USA er i stand til at vedtage lovgivning om begrænsning af sine overdrevne CO2-emissioner. Kina er tilsyneladende ikke villig til at acceptere bindende mål. Udviklingslandene hævder med rette, at det ikke er dem, der har forårsaget denne krise.
Europa har et historisk ansvar for at rydde op i det klimarod, vi har været medansvarlig til. Det er faktisk vores uforsvarlige omgang med miljøet, der har resulteret i disse farlige klimaændringer. Der er ikke blot tale om et miljøproblem og ej heller et rent økonomisk problem, men derimod også et spørgsmål om international social retfærdighed. Jeg støtter mine kollegers opfordring til EU om at fremsætte et reelt finansieringstilbud til udviklingslandene med henblik på at bistå disse lande med at bekæmpe klimaændringerne, så vi kan komme ud af det dødvande, som forhandlingerne for øjeblikket befinder sig i.
Midlerne hertil skal være nye og supplerende, dvs. at de allerede afgivne løfter om 0,7 % ikke skal røres, og midlerne skal være tilstrækkelige til at gøre det muligt for udviklingslandene at bekæmpe klimaændringerne med de nødvendige afbødnings- og tilpasningsforanstaltninger. Nogle siger, at vi ikke har råd til at bevilge disse nye midler. Da bankerne gik tiggergang, kunne det imidlertid næsten ikke gå hurtigt nok for de fleste regeringer, herunder den irske regering, med at hælde flere milliarder skattekroner ned i bankernes pengetanke. Vores økonomi vil komme sig, men det vil vores miljø ikke...
Vasilica Viorica Dăncilă  
Klimaændringerne udgør en af de alvorligste trusler mod ikke blot miljøet, men også økonomien og samfundet. Høstudbyttet svinger fra år til år og påvirkes kraftigt af ændringen i klimaforholdene. Dette påvirker alle sektorer, men landbruget er den mest sårbare.
Efter min mening skal dette problem håndteres på to måder:
Der skal udarbejdes en handlingsplan for de mest berørte områder, som skal omfatte anvendelse af visse plantearter, der er modstandsdygtige over for de nye klimaforhold, tilpasning af landbrugskalenderen til de nye forhold, skovrejsning, opførelse af drivhuse, forvaltning af vandressourcer fra landbruget og omdannelse af forurenede grunde til mere miljøvenlige grunde.
Den anden foranstaltning skal være en fremtidsplan, og formålet med denne skal være at fjerne årsagerne til klimaændringerne ved at fremme en global økonomi, der er baseret på lavere kulstofemissioner kombineret med fremme af energiforsyningssikkerhed.
Jeg mener også, at det er vigtigt at udtænke strategier til forebyggelse og håndtering af naturkatastrofer, da der de seneste 10 år har været talrige eksempler på tørke og oversvømmelser, som har påvirket både landbrugsproduktionen og planter og dyr negativt.
Jeg støtter uforbeholdent EU's strategi om fortsat at føre an i kampen mod klimaændringerne. EU må ikke rykke ned på andenpladsen som følge af den aktuelle økonomiske krise.
Adam Gierek  
I fem år har jeg været vidne til, hvordan en særlig gruppe personer fra alle politiske grupperinger, men hovedsagelig fra De Grønne og Socialdemokraterne har pisket et hidtil uset hysteri op omkring klimaet. Der bæres dygtigt ved til dette bål i både kommissionsformandens og den tidligere parlamentsformands indlæg, da der i disse indlæg redegøres for ufattelige naturkatastrofer, som disse talere hævder, vil blive konsekvensen af klimaændringerne.
Personer, der forholder sig rationelt til dette emne, anklages for at være blottet for moralske principper og får, som det var tilfældet for mig i dag, simpelthen ikke mulighed for at udtale sig på "demokratisk" vis. De økonomiske beslutninger i klima- og energipakken, der blev udarbejdet på grundlag af en lidet troværdig hypotese om årsagen til klimaændringerne, er ikke kun en kynisk hån mod den sunde fornuft, men også et varsel om en kommende økonomisk katastrofe og en omvæltning af civilisationen. Vi bør forlange en ærlig drøftelse, der er baseret på synspunkter fra alle objektive videnskabsfolk, om de aktuelle klimaændringer, årsagerne hertil og frem for alt metoder til håndtering af disse virkninger.
Zita Gurmai  
For at sikre, at kampen mod klimaændringerne bliver en succes, skal der opnås en ambitiøs, omfattende global aftale i København. Finansieringsspørgsmålet er blevet kardinalpunktet for opnåelsen af en aftale i København. Hvert land skal yde sit bidrag til finansieringen af kampen mod klimaændringerne under hensyntagen til det pågældende lands ressourcer og økonomiske potentiale. EU spiller en vigtig rolle og har påtaget sig en forpligtelse med hensyn til at finansiere klimaprogrammet. I henhold til skøn vedrørende tilvejebringelse af støtte til udviklingslandene og i henhold til beregninger for perioden 2010-2012 vil det årlige finansieringsbehov i størrelsesordenen 5-7 mio. EUR, der vil være nødvendigt, udgøre en væsentlig byrde for både EU og statsbudgetterne.
Med hensyn til det sidste punkt mener jeg imidlertid, at det er nødvendigt, at EU i forbindelse med sine overvejelser om, hvordan den økonomiske byrde fra EU's kommende internationale finansieringsforpligtelser i tilknytning til klimaet skal fordeles, tager højde for de enkelte medlemsstaters økonomiske muligheder og produktionskapacitetsbegrænsninger. Efter min opfattelse skal den enkelte EU-borger også deltage i bekæmpelsen af klimaændringerne, og der er behov for omfattende energisparekampagner for at nå dette mål.
Edit Herczog  
Allerede i dag er vi klar over, at langt det største dilemma blandt de farer, der udgør en trussel mod jorden, er drivhusgasser og hovedsagelig CO2-emissioner. Selv om dette på nuværende tidspunkt kan forekomme de mest magtfulde politiske kredse at være en ideologisk debat, er dette emne af afgørende betydning ved fastlæggelsen af grænserne for de økonomiske muligheder og den økonomiske udvikling og har afgørende indflydelse på de fremtidige investeringer inden for disse områder. Når vi her i Parlamentet taler om klimaændringer og forberedelserne til Københavnkonferencen, må vi ikke glemme, at Parlamentets vedtagelse af energi- og klimapakken skabte fundamentet for en europæisk energipolitik til fremme af ikke blot en bedre konkurrenceevne og en styrket forsyningssikkerhed, men også energieffektivitet, miljøvenlig energiproduktion og beskyttelse af forbrugernes interesser. Den tredje energipakke åbnede fra et markedsorienteret perspektiv mulighed for, at nye investorer og aktører kunne få adgang til EU's energimarked, og med klimapakken blev denne mulighed cementeret fra et lovgivningsmæssigt perspektiv. Dette er af afgørende betydning for EU's politik om klimaændringer og målsætninger for Københavnkonferencen. Der er behov for nye investeringer i energi, nye innovative teknologier og nye aktører. Vi kan trods alt kun opnå en væsentlig nedbringelse af CO2-emissionerne på såvel europæisk som internationalt plan, hvis vi udvikler og indfører nye teknologier. EU's nylige beslutninger fremmer dette. Vi skal fortsætte længere ud ad denne vej.
Marian-Jean Marinescu  
Hvis vi opnår en aftale i København, vil der blive givet det nødvendige incitament til samordning på internationalt plan af de tiltag, der skal iværksættes for at bekæmpe klimaændringerne. Klimakrisen skal forbindes uløseligt med den økonomiske krise. Dette gør det muligt at bevæge sig fra en ubæredygtig økonomi, der er baseret på begrænsede naturressourcer, til en bæredygtig økonomi. Ud over at fremme strategien for energiforsyningssikkerhed og energieffektivitet skal EU udarbejde en plan for investeringer i nye energiteknologier. Fremme af miljøvenlige teknologier på fællesskabsplan omfatter ikke kun udarbejdelse af alternative løsninger på energikrisen, men ligeledes fremme af den økonomiske vækst og oprettelse af nye arbejdspladser. På den anden side vil en aftale i København være lig med en mulighed for at fremme det fremtidige bånd mellem EU's ordning for handel med emissionskvoter og de regionale eller føderale handelsordninger i USA og andre lande med en sådan eller en tilsvarende ordning. Sidst, men ikke mindst, skal EU vedtage en fælles holdning for at fastholde sin ledende rolle i forhandlingerne. EU skal også deltage aktivt i styrkelsen af de nuværende partnerskaber i klimasektoren med udviklingslandene samt i indgåelsen af nye partnerskaber på områder, hvor der ikke allerede er indgået nogle sådanne.
Wojciech Micha³ Olejniczak  
Halvanden måned inden topmødet i København og i lyset af de uundgåelige klimaændringer forventer verden, at vi træffer specifikke foranstaltninger - foranstaltninger, som viser, at vi er ansvarlige og seriøse omkring et samarbejde på vegne af borgerne og deres sikkerhed. Vi kender alle indholdet af rapporterne fra Det Mellemstatslige Panel om Klimaændringer, hvor det klart og tydeligt er fastsat, at den opvarmning, der er observeret i de sidste 50 år, i vid udstrækning skyldes menneskelige aktiviteter. Klimaspørgsmål er blevet den geopolitiske og økonomiske prioritet i det 21. århundrede, en prioritet, der kræver beslutninger, som både er dristige og baseret på langsigtede foranstaltninger.
Hvis man skal opnå global enighed, er det nødvendigt at fastsætte klimatraktater, som indeholder nye modeller for nedbringelse af drivhusgasemissioner efter 2012. Kyotoprotokollen var første skridt på vejen til en mentalitetsændring hos regeringerne i verden om spørgsmålet om miljøbeskyttelse. Vi skal fortsætte i denne retning. Men situationen er den, at vi ikke kan nøjes med at nedbringe drivhusgasemissionerne i de udviklede lande som f.eks. USA og Kina.
Det er uhyre vigtigt at støtte de fattige lande, som har problemer med indførelsen af alternative grønne energikilder. Det drejer sig ikke kun om økonomisk støtte, men også om uddannelse og udveksling af erfaringer i forbindelse med indførelse af grøn økonomi. Når vi træffer beslutninger, skal vi også tænke på borgerne. Vi skal informere og uddanne borgerne og overtale dem til at investere i beskyttelsen af miljøet. Som med enhver politisk foranstaltning på sikkerhedsområdet er borgernes samarbejde og støtte uundværlig.
Sirpa Pietikäinen  
skriftlig. - (FI) Der fremlægges dagligt nye forskningsresultater om udviklingen af klimaændringerne, og de viser, at ændringerne sker hurtigere end tidligere forudset. Hvis vi skal bevare jorden i den tilstand, som livet her er tilpasset, skal vi etablere en CO2-neutral økonomi inden udgangen af 2050. EU's klimamålsætninger kan i lyset af disse undersøgelser ikke betragtes som værende for ambitiøse. Alle ved, hvor alvorligt problemet er. Der bruges ikke desto mindre tid på at diskutere, om vi er helt sikre på, at klimaændringerne er menneskeskabte eller ej. Denne manglende vilje til at træffe de rette foranstaltninger er uforståelig, især da vi i lang tid har været klar over, hvordan vi skal iværksætte ændringerne, og hvordan den påkrævede nye teknologi skal anvendes og samtidig være fremmende for livskvaliteten. Der er en psykologisk forklaring på denne slaphed. Nogle af vores adfærdsmodeller er indædte modstandere af forandring, og den resterende del ønsker forandringer i langsomt tempo. Det eneste problem er, at vi ikke har mere tid. Et af de vigtigste spørgsmål i slutningen af året er EU's vilje til at arbejde målrettet på at sikre, at den aftale, der indgås i København, kan leve op til klimaudfordringerne. EU skal uden tøven forpligte sig til en nedbringelse af emissioner på 30 % inden udgangen af 2020 og en nedbringelse på 80 % inden udgangen af 2050. I aftalen vil der indgå et troværdigt løfte fra EU om at hjælpe udviklingslandene med oplysninger og teknologi og tilstrækkelige støttemidler.
Rovana Plumb  
Klimaændringerne vil i løbet af de næste 50 år have en stor virkning på vigtige økonomiske sektorer som f.eks. landbrug, energi, transport, økosystemer, turisme og sundhed.
Klimaændringerne vil endvidere påvirke husholdninger, virksomheder og visse dele af samfundet, især ældre, mennesker med handicap og lavindkomstfamilier. EU er fast besluttet på at træffe umiddelbare foranstaltninger for at nedbringe drivhusgasemissionerne. Det er imidlertid ikke tilstrækkeligt at nedbringe drivhusgasemissionerne for at afhjælpe virkningerne af klimaændringerne. Der er brug for yderligere foranstaltninger for at afhjælpe dette problem på kort sigt.
Virkningerne af klimaændringerne forventes at være meget større end forudset, og disse virkninger vil være en realitet, uanset hvilke foranstaltninger der træffes for at afhjælpe dem. Der er derfor brug for foranstaltninger for at styrke modstanden fra naturens og menneskets systemer imod at afhjælpe virkningerne af klimaændringerne, der er med andre ord brug for tilpasningspolitikker.
Disse politikker er indført på EU-plan, men de skal også indføres på globalt plan. Derfor skal konferencen i København være en succes. Vi skal indgå en global solidaritetspagt om udvikling af grønne økonomier ved at fremme bestemte rene teknologier, som vil skabe arbejdspladser samt beskytte miljøet og folkesundheden.
Pavel Poc  
EU har en global førerposition i kampen mod klimaændringer. Med denne position følger der naturligvis et ansvar for at hjælpe udviklingslandene. Når vi yder støtte, er vi i høj grad også ansvarlige for konsekvenserne heraf. Hvis udviklingslandene modtager 30 mia. EUR om året i bestræbelserne på at afhjælpe virkningerne af klimaændringerne, skal formålet med støtten være klimaretfærdighed og -solidaritet. Vi kan ikke acceptere en målsætning eller et resultat, der vil skabe nye spændinger på grund af nye skævheder i den sociale og politiske udvikling. Forholdet mellem udviklingslandene og de udviklede lande er kompliceret. Ved tildeling af midler skal vi overveje de eventuelle konsekvenser af udviklingsstøtten, herunder politiske og befolkningsmæssige konsekvenser. Størstedelen af midlerne skal være rettet mod støtte af uddannelse og informationssamfundet. Selv i Europa-Parlamentet er det ikke alle, der er overbevist om, at klimaændringerne er en reel trussel. Hvis der ikke er nogen forståelse af situationens alvor med hensyn til klimaændringerne og konsekvenserne heraf i mållandene, vil vores støtte blot opleves som en form for bestikkelse til regeringerne i de lande, hvor indbyggerne ikke oplever samme velstand som os. Hvis EU's ambitiøse målsætninger ikke afspejles i tilstrækkelig grad af de andre vigtige parter - USA, Kina, Indien og landene i Syd- og Centralamerika - vil EU være nødt til at koncentrere sig om at styrke sine interne tilpasningsforanstaltninger og -mekanismer, især i forbindelse med EU-borgernes sundhed og sikkerhed.
Daciana Octavia Sârbu  
Forhandlingerne i København om støtte til udviklingslandene vil være af afgørende betydning, hvis topmødet skal være en succes. Nogle afrikanske lande har allerede udtalt, at de ikke vil kunne forpligte sig til den form for aftale, som vi har brug for at indgå i København, hvis den ikke indeholder passende støtteforanstaltninger til afhjælpning og tilpasning i udviklingslandene. Der er to vigtige punkter i denne sammenhæng - det første, at de offentlige midler, der afsættes til disse udviklingslande, skal være nye og yderligere midler og ikke komme fra de eksisterende støttebudgetter. Det andet punkt er, at det ikke kun er offentlige midler, som kan anvendes i denne sammenhæng. Der kan ud over ydelsen af direkte støtte træffes foranstaltninger med henblik på at opfordre den private sektor til at investere i økonomier med lavt kulstofforbrug. Den private sektors vilje til at investere i udviklingslandene vil afhænge af internationale aftaler om ordninger om handel med emissioner. Aftaler om dette spørgsmål vil skabe politisk sammenhæng og stabilitet, som vil give den private sektor troen på og viljen til at foretage investeringer i udviklingslandene. Forhandlingerne skal derfor både være rettet imod omfattende forpligtelser med hensyn til offentlig støtte og konkrete foranstaltninger til sikring af den private sektors vilje til at foretage investeringer.
(Mødet udsat kl. 11.55 og genoptaget kl. 12.00)
