Az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának mérséklése és a kibocsátásáthelyezés kockázata (rövid ismertetés) 
Elnök
A következő napirendi pont a Bas Eickhout által a Környezetvédelmi, Közegészségügyi és Élelmiszer-biztonsági Bizottság nevében benyújtott jelentés az üvegházhatást okozó gázok kibocsátásának 20%-ot meghaladó mérséklésére irányuló lehetőségek elemzéséről és a kibocsátásáthelyezés kockázatának vizsgálatáról.
Bas Eickhout
előadó. - Elnök asszony! Ha a tisztelt képviselőtársaim vetnek egy pillantást az e-mailjeikre, a lobbisták és az ipar felől érkező kérésekre, valamint az éghajlattal kapcsolatos pro és kontra érvekre, azonnal láthatják, hogy az éghajlat kérdése egyértelműen újra felkerült a politikai napirendre.
Ez örvendetes, mert a tudományos napirendről soha nem is került le ez a kérdés. Ha megnézik, hogyan fejlődött ezenközben a tudomány, azt látják, hogy az erőteljesebb éghajlati politika mellett szóló érvek nap mint nap erősebbé válnak. Politikai téren azonban Koppenhága és Cancún után meglehetősen nagy csend övezte az éghajlat kérdését. De most kétség kívül visszakerült a politikai napirendre.
Ez remek dolog. Mindazonáltal nagyon fontos, hogy a téma menet közben megváltozott. Most már nem csak az éghajlatról szól a vita. A vita egyre inkább gazdasági vitává vált, gazdasági érvekkel. Ha megnézzük az éghajlat-politikára támaszkodó új iparágakat, azt látjuk, hogy egyre ambiciózusabb éghajlati intézkedéseket követelnek. Vagy nézzük csak a saját kőolajtól való függőségünket és az észak-afrikai helyzetet: a kőolajtól való függőségről szóló vita egyre nagyobb fontossággal bír az EU gazdasági pozíciója szempontjából is.
De nézzük csak meg az iparágtól érkező leveleket is, valójában mind a 30%-os csökkentés mellett lobbizik, mert ez áll érdekükben; növeli a profitjukat, ha mi fokozzuk az éghajlat-politikai törekvéseinket. Ez világosan jelzi, hogy alapvetően változott az éghajlat-politikával kapcsolatos vita. Ez nagyon fontos. A gazdaság nem az ökológia ellen van, hanem mellette. Ez rendkívül fontos.
Nos tehát, mi áll ebben a jelentésben? Természetesen azt kérjük a Bizottságtól, hogy terjesszen elő javaslatokat a kibocsátás EU-n belüli 25%-os csökkentésére vonatkozólag. Ez rendkívül fontos, mert ily módon csökkenthető a kőolajtól való függőségünk; ily módon arathatjuk le az ehhez társuló egészségügyi hasznot, és ily módon használhatjuk ki igazán az energiatakarékosságban rejlő lehetőségeket is. Az energiatakarékosság tehát szintén alapvetően fontos részét képezik e jelentésnek, mert ha megvalósítjuk a rájuk vonatkozó célkitűzéseinket, akkor jó úton haladunk afelé, hogy megvalósítsuk az EU-n belüli 25%-os csökkentésre vonatkozó céljainkat is.
A jelentésben kérjük az összesített kibocsátáscsökkentési cél 30%-ra növelését; vagyis az EU-n belül 25%-ot, de összesítve 30%-ot szeretnénk. Még mindig sok ellentételezés van a piacon, így 25%-os nemzeti csökkentés esetén összesítve 30%-ról beszélhetünk. Ez az ellentételezés szerepét is korlátozhatja valamelyest, amely ugyancsak a vita részét képezte; ez szintén szerepel a jelentésben.
A vita a kibocsátáskereskedelmi rendszer kiigazításáról is szól. Hadd fogalmazzak egyértelműen. Ha az energiatakarékosság révén fokozzuk éghajlat-politikai célkitűzéseinket, és csak olyasmit teszünk, amely kapcsolódik az energiatakarékossághoz, a szén-dioxid-kibocsátási árak lejjebb fognak menni; egyes tanulmányok becslései szerint tonnánként 15-0 euróra csökkenhet. Így az ETS-rendszerben is tennünk kell valamit annak biztosítása érdekében, hogy megfelelő árakat érjünk el és valóban meglegyenek a környezetbarát technológiák alkalmazásának ösztönzői.
A holnapi szavazás sorsdöntő lesz a jövő gazdasága, a zöld gazdaság szempontjából. Sürgetem a Bizottságot, hogy kövesse az általunk, azaz a Parlament által holnap benyújtott kérést azáltal, hogy jogalkotási javaslatot tesz. A Tanács már lépett, a Parlament holnap kialakítja álláspontját, aztán pedig a Bizottságon a sor, hogy benyújtsa javaslatát. Tudjuk, hogy egy jogalkotási javaslat megvitatása során a Tanácsban többé már egyetlen ország sem élhet a vétójoggal.
Amint azt holnap látni fogjuk, a Parlamentben többségünk lesz, ahogy a Tanácsban is, így valóban fokozhatjuk éghajlat-politikai célkitűzéseinket és biztosíthatjuk, hogy a jövő gazdasága zöld gazdaság legyen.
Jo Leinen
(DE) Elnök asszony, Oettinger úr, hölgyeim és uraim! A Szocialisták és Demokraták Progresszív Szövetsége Európai Parlamenti Képviselőcsoportja támogatja Eickhout úr jelentését, mert erőteljes üzenetet küld az Unión belülre és kívülre egyaránt, mégpedig azt, hogy nem adjuk fel az éghajlatváltozás elleni küzdelmet. Üzenet ez az EU-n belülre, hogy komolyan vesszük a 2008-as energiacsomag 20% megújuló energiára és 20%-os energiatakarékosságra tett ígéretét. Oettinger úr, ön ma elénk tárt egy javaslatot, előttünk pedig rengeteg munka áll még. Ezen intézkedések eredményeképpen az EU-n belül megvalósul a szén-dioxid-kibocsátás 25%-os csökkentése. Ki ellenezhetné ezt? Lehetetlen volna, hiszen ez egy olyan jogalkotási csomag, amelyet már elfogadtunk. Ráadásul a világ többi része felé is felelősséggel tartozunk. Továbbá el kell érnünk a tiszta fejlesztési mechanizmusokra vonatkozó 5%-os célkitűzést is. Ez összesen 30%. Remélem, nem fog lazulni ez a célkitűzés. A 3. bekezdés módosítása az egész jelentést tönkretenné. Ha ezt a módosítást elfogadják, holnap mi a jelentés ellen fogunk szavazni. Remélem, nem ez lesz a helyzet, mert határozott üzenetet kell küldenünk.
Jacek Olgierd Kurski
(PL) Elnök asszony! Az a benyomásom, hogy egy újféle őrülettel és egy újféle világi vallással van dolgunk itt, Európában. Semmilyen tudományos alap sincs, amely bizonyítaná, hogy az emberiség döntő szerepet játszik a megnövekedett légköri szén-dioxid-kibocsátásban. Az éghajlatot több évszázadot átfogó ciklusok befolyásolják. Olyan kutatók, mint Jaworowski professzor, a kiváló lengyel éghajlatkutató, szakértő véleményeket fogalmaztak meg ezzel kapcsolatban.
Miért hívják Grönlandot Grönlandnak, vagyis "zöld földnek”, ha ma mégis teljes egészében jég borítja? Azért, mert egykor zöld sziget volt, csak az éghajlat idő közben megváltozott - az emberiség tevékenységétől függetlenül. Ezért kell ellenállnunk ennek az új világi vallásnak és őrületnek, amely megkérdőjelezi, hogy volt-e egyáltalán értelme annak, hogy az olyan országok, mint pl. Lengyelország, csatlakoztak az Európai Unióhoz, hiszen most kénytelen lenne sokkal többet költeni a szén-dioxid-kibocsátás csökkentésére, mint amennyi pénzt a kohéziós politikának köszönhetően egész idáig kapott. Ha a 20%-os szén-dioxid-kibocsátás értelmetlen, a 30%-os csökkentés még inkább az. Ezért a jelentés ellen fogok szavazni.
Paul Rübig
(DE) Elnök asszony! Úgy vélem, hogy a szén-dioxid-kibocsátás terén Fukusima is megváltoztatta a világot. Arról van szó, hogy biztosítanunk kell a megbízható energiaellátást. A nukleáris energiát földgázzal és szénnel kell helyettesítenünk vagy felváltanunk. A földgáz és a szén égetése viszont természetesen szén-dioxid-kibocsátást fog eredményezni. Ezért a 20%-os csökkentési cél, amelyet most magunk elé tűztünk, nagyon magas. Örülnünk kellene, hogy energiahatékonyság formájában rendelkezünk tartalékokkal, mert ez a tartalék teszi majd lehetővé számunkra, hogy támogassuk az energia olyan új formáit, amelyekre a nukleáris energia felváltásához szükségünk van. A földgáz és a szén fontos szerepet fog játszani a nukleáris energia kiváltásában. Úgy vélem, hogy a szakszervezetek és a munkaadók komolyan aggódnak amiatt, hogy a szén-dioxid-politika eredményeképpen a munkahelyek Európán kívülre helyeződhetnek át, és hogy az egész nyersanyagipar - legyen szó acélról, alumíniumról vagy papírról - el fogja hagyni Európát, ha túlságosan szigorú szabályozást vezetünk be. Szeretnék mindenkit figyelmeztetni, hogy túl gyorsan haladunk előre ezen a területen. Intézkedéseinknek járhatónak és realistának kell lenniük.
Jaroslav Paška
(SK) Elnök asszony! Felszólalásomban szeretném felhívni a figyelmet az Ipari, Kutatási és Energiaügyi Bizottság véleményére, amelynek 3. pontja rámutat arra, hogy a bizottsági éghajlat-politika jelenlegi intézkedései oda fognak vezetni, hogy az ipar Európán kívülre fog áthelyeződni, és attól tartok, hogy a szén-dioxid-kibocsátás terén közelgő áremelkedés ugyancsak ezt a tendenciát fogja erősíteni.
Ugyanakkor a Bizottság véleménye felhívja a figyelmet arra, hogy az európai kibocsátások jelenlegi csökkenését nem lehet arra utaló jelként értelmezni, hogy az EU a kibocsátáscsökkentési cél megvalósítása felé halad. Sokkal inkább úgy kell érteni, hogy ez a visszaesett és Európán kívülre került ipari termelés következménye, amelynek következtében a munkanélküliség is nő Európában. Ezért határozottan úgy vélem, hogy az üvegházhatású gázok kibocsátásának csökkentését az új, zöld technológiai innovációk még következetesebb támogatásával kell elérni, hogy ne csupán adminisztratív és pénzügyi eszközökkel tegyünk a levegő minőségének megóvásáért, hanem az új technológiák kutatásának és való életben történő bevezetésének támogatásán keresztül is.
Maria Da Graça Carvalho
(PT) Elnök asszony! Európa energia- és éghajlat-politikájának össze kell egyeztetnie a gazdasági versenyképességet az energiabiztonsági és környezetvédelmi szempontokkal. Az üvegházhatású gázok kibocsátása több mint 20%-kal való csökkentésének azt a célt kell szolgálnia, hogy összeegyeztessük mindezeket a célkitűzéseket. Egyetértek azzal, hogy a kibocsátáscsökkentési célokat 20%-ról 25%-ra növeljük oly módon, hogy a plusz 5% az energiahatékonyság növeléséből adódjon.
Rendkívül fontos azonban, hogy találjunk olyan megoldást, amely révén fenntartható az európai ipar versenyképessége. E tekintetben üdvözlöm, hogy most először széles körű konszenzus alakult ki a Parlamentben az ágazati megközelítés bevonását illetően. Ez a megközelítés összeegyeztethetővé teszi az egy adott ország számára kijelölt ÜHG-kibocsátáscsökkentési célt az egyes ipari ágazatok holisztikus, globális kezelésével, megelőzve ezáltal a kibocsátásáthelyezést.
Zbigniew Ziobro
(PL) Elnök asszony! A közvélemény azt várja tőlünk, politikusoktól, hogy minden cselekedetünk során legyünk pragmatikusak, racionálisak és hatékonyak. Az adófizetők sok mindent megbocsájtanak nekünk, de azt nem fogják, ha elköltjük a pénzüket, ám semmit nem tudunk cserébe felmutatni. Amikor a globális felmelegedésről beszélünk, ésszerű projektként kell megközelítenünk azt. Tegyük egy pillanatra félre az e kérdéssel kapcsolatos politikai döntéseink alapjául szolgáló elmélet legitimitásával kapcsolatos dolgokat. Tisztában vagyunk vele, hogy e tudományos álláspont vitatott, de nem tisztünk itt megoldani ezt a vitát.
Szeretném azonban felhívni a figyelmet arra, hogy az üvegházhatású gázok egyik jellegzetes tulajdonsága, hogy nem ismerik a határokat. Még ha az Európai Unió a lehető legszigorúbb korlátozásokat fogadja is el az ÜHG-kibocsátásra vonatkozóan, nem számíthatunk más végeredményre, ha Kína, India és a többi fejlődő ország ezzel egy időben nem alkalmaz ugyanolyan korlátozásokat. Ráadásul az európai adófizetők pénztárcája fogja bánni a dolgot, ha a termelés korlátozódik, nő a munkanélküliség és bizonyos munkahelyek Európa határain kívülre helyeződnek át.
A fentiekre való tekintettel lépjünk fel racionális módon - ha egyáltalán fel kell lépnünk ebben a kérdésben -, vagyis, mivel globális folyamatról van szó, csak ilyen szinten lehetünk hatékonyak. Ha igaz az, hogy Kína egyetlen hónapnyi ÜHG-kibocsátása megfelel Európa éves 20%-os kibocsátáscsökkentésének, nos, az igen sokat mond.
Elena Băsescu
(RO) Elnök asszony! Először is szeretnék gratulálni Eickhout úrnak a jelentés elkészítéséhez.
Véleményem szerint az európai ÜHG-kibocsátás csökkentése létfontosságú kérdés, tekintve a cancúni csúcs következtetéseit. Ez azt jelenti, hogy az EU-nak továbbra is vezető szerepet kell betöltenie a környezetvédelem terén. Ezért reformokat kell bevezetnie a környezetvédelmi politika végrehajtásával kapcsolatban. Szeretném hangsúlyozni, hogy felül kell vizsgálni a kibocsátás ellenőrzésének mechanizmusait, és ezt az egész költségvetésen belül figyelembe kell vennünk.
Hasznos volna továbbá fejleszteni az EU jelenlegi kibocsátáskereskedelmi rendszerét is. Ezt szem előtt tartva született az az ajánlás, amely a rendszer alkalmazási körének az ipari ágazaton kívüli létesítményekre való kiterjesztésére vonatkozik.
Ki kell emelnem az európai környezetvédelmi politikának a zöld technológia különböző formáiba való hosszú távú beruházásokra gyakorolt hatását is.
Günther Oettinger
Elnök asszony, tisztelt képviselők! Hedegaard asszony megkért, hogy adjam át önöknek üdvözletét. Halaszthatatlan tennivalója tartja őt távol a mai üléstől, így engem kért meg, hogy a Bizottság nevében felhívjam a figyelmet néhány fontos pontra.
Szeretnék köszönetet mondani a Parlamentnek, minden képviselőnek és az előadónak ezért a jelentős és messzire mutató jelentésért.
Továbbra is nagy jelentőséget tulajdonítunk annak a célkitűzésnek, hogy a globális felmelegedés ne haladja meg a 2 °C fokot. Ezért 2020-ig rövid és középtávú, míg 2050-ig hosszú távú célokat fogalmaztunk meg. Egyértelmű, hogy a 2020 és 2050 közötti időszakon belüli állapotokat is elemeznünk kell majd, amelynek függvényében további köztes célok meghatározására lesz szükség.
Az EU a múlt évben 20%-os célt tűzött ki a következő 9 évre vonatkozóan. Már majdnem egy éve, hogy a Parlament döntött erről, a Bizottság és a Tanács pedig még korábban. A technikai lehetőségek, a gazdasági hatások és a pénzügyi változások fényében természetesen a magasabb célkitűzés mellett is szólnak érvek. Viszont ezt a 20%-os célt is csak alig egy éve tűztük magunk elé. Nem hiszem, hogy a döntésünk alapját képező információk változtak volna azóta. Azt mondtuk, hogy Európa 30%-kal fogja csökkenteni kibocsátását, ha a világ más fontos régiói is készek kötelező erejű megállapodásokat kötni - hiszen az éghajlat globális kérdés. Úgy véljük, továbbra is van rá mód, hogy kötelező erejű vagy részleges megállapodásokat vezessünk be. Ezért, ha Európa magára marad, 20% a célkitűzés, ha partnerekre találunk, vagyis ha az Egyesült Államok vagy Kína is csatlakozik, akkor 30% is lehet. Úgy vélem, ez komoly, messzire mutató és tisztességes ajánlat.
Az elmúlt év folyamán a Bizottság megvitatott és elfogadott egy közleményt, amely az ÜHG-kibocsátás több mint 20%-kal, más szóval 30%-kal való csökkentésének lehetőségeit világítja meg. Foglalkozik azzal is, hogy ez a célkitűzés technikai és gazdasági szempontból keresztülvihető-e, és hogy hatással lesz-e a kiadásokra - bár feltételezzük, hogy a kiadások el fognak maradni a korábban becsültektől. Úgy hisszük, hogy a megbízható tervezés alapelvének jelenleg előnyt kell élveznie. Ez azt jelenti, hogy az ipar, a gazdaság és a magánemberek biztonsággal tervezhessenek a tavaly demokratikus többséggel elfogadott - magunkban 20%-os, de a főbb partnerek kötelező megállapodások aláírására való hajlandósága esetén 30%-os - célkitűzések alapján.
Egy automatikus mechanizmus segítségével kimutattuk, hogy ha a szén-dioxid-kibocsátás 20%-os csökkentéséhez energiahatékonyság is társul, akkor máris 25%-os csökkenés válna lehetségessé. Mindazonáltal szeretném emlékeztetni önöket, hogy ugyanakkor ugyanezen információk alapján a Parlament már évek óta 20-20-20%-ról tárgyal. Semmilyen említés nem hangzott el arra vonatkozóan, hogy a harmadik 20%-os cél automatikusan 25%-ra növelné a másodikat, egyszerűen azért, mert később fogadták el és a Bizottság most foglalkozik vele. Ez nem felelne meg a jogalkotó szándékának; egyetlen utalás sem történt erre a 2007. vagy 2009. évi felszólalásokban. Ez egy új elképzelés, amelyet meg lehet vitatni. Én azonban nem értek egyet az automatikus mechanizmussal. Ha mi, a Bizottság és maga az Európai Unió már korábban komolyabban vette volna az energiahatékonyság kérdését, valószínűleg fel sem merült volna az automatikus mechanizmus kérdése.
Aztán ott a gazdasági és a környezeti érdekek közötti egyensúly kérdése. Véleményem szerint az innováció - különösen a környezet védelem terén - jelentős lehetőségeket kínál a mérnökök és technikusok számára és számos módon nyújt hozzáadott értéket és teremt ezáltal munkahelyeket. Meg kell próbálnunk biztosítani, hogy ezeket az új, energiával és éghajlattal kapcsolatos munkahelyeket Európában hozzák létre. Másfelől pedig garantálnunk kell, hogy egyetlen létfontosságú munkahelyet se veszítsünk el. Hogy mit értek ez alatt? Azt, hogy a világnak nem kellene több alumíniumot és acélt termelnie, mint amennyire szüksége van. Viszont azt az acélt, alumíniumot vagy rezet, amelyre Európának és a világ többi részének szüksége van, amennyiben ez lehetséges, Európában kellene megtermelni, legalábbis annyit, amennyit most itt gyártunk. Ott elfogadható az áthelyezés vagy az acél-, az alumínium- és a rézgyártás kerülése, ahol ez megoldható. Az Európában és a világ többi részén szükséges acélt, alumíniumot vagy rezet azonban, ha lehetséges, Európában kellene előállítani, versenyezve a többi helyszínnel. Úgy véljük, nem lenne helyes szándékosan kiköltöztetni Európából a termelést.
Ezért a szóban forgó érdekek egyensúlyának megteremtése során továbbra is azt kell megfontolnunk, hogy a nagyobb mértékű CO2-kibocsátáscsökkentési cél megvalósítható-e, hogy segít-e a "régi iparágak” munkahelyeinek megtartásában, és hogy meg tudjuk-e akadályozni azt, hogy ezeket a munkahelyeket máshova helyezzék át. Egy dolog világos. Szívesebben látnám, hogy az acélipari és acélgyártási munkahelyek Európában maradnak, ahol 20%-kal csökkenne a szén-dioxid-kibocsátás, mint azt, hogy Brazíliába, Malajziába vagy Amerikába helyezik át őket, ahol a szén-dioxid-kibocsátás szintje továbbra is 100% lenne. Akkor a rossz megoldásra költöttük volna a pénzünket. Még mindig jobb, ha 20%-kal csökkentjük a kibocsátást és megőrizzük a munkahelyeket, a hozzáadott értéket és az adóbevételeket, mint hogyha elveszítjük ezeket a munkahelyeket, miközben Európa lelkiismerete tiszta, viszont Amerikában és Ázsiában 100%-os a kibocsátás és a munkahelyek és adóbevételek is ezekre a területekre vándorolnak. Ez egy meglehetősen pragmatikus megközelítés, amely azonban a környezetet és a gazdaságot is szem előtt tartja. Önök azt kérik a Bizottságtól, hogy az egyes területeken tegyenek messzebbre mutató javaslatokat. Örömmel fogjuk teljesíteni a kérésüket. Arra a tényre támaszkodunk, hogy világszerte más kormányok is tesznek előrelépést a világkonferenciák keretében, valamint az idei késő őszi, Egyesült Államokbeli választások után.
Végül arra szeretném bíztatni a Parlamentet, hogy továbbra is támogasson bennünket szakértői közreműködésével, és azzal, hogy megfelelő kéréseket intéznek felénk. Úgy véljük, hogy az Európai Unió továbbra is a megfelelő ösvényen halad, és az ellenőrzés és az átláthatóság eszközeivel szeretnénk biztosítani, hogy elérjük a 20%-os célt, és hogy semmi se forduljon rosszra Európában. Ősszel önök elé fogjuk tárni a kibocsátáskereskedelmi rendszer (ETS) felülvizsgálatára vonatkozó gondolatainkat. Az energiahatékonysággal kapcsolatos mai javaslatban tett ígéretünknek megfelelően elő fogunk terjeszteni egy jelentést arról, hogy a hatékonyság növelése jelentős változást hoz-e a CO2-kibocsátás piacán. Ha szükséges, ki kell majd vizsgálnunk azt is, hogy kialakul-e valamiből hiány, valamint biztosítanunk kell, hogy a kibocsátáskereskedelem továbbra is hatékony eszköze maradjon a piacgazdaságban a szén-dioxid-kibocsátás csökkentésének.
Elnök
A vitát lezárom.
A szavazásra 2011. június 23-án, csütörtökön kerül sor.
Írásbeli nyilatkozatok (az eljárási szabályzat 149. cikke)
Sergio Berlato
Szeretném megragadni a lehetőséget, hogy kifejezzem azzal kapcsolatos ellenvetésem, hogy egyoldalúan növeljük az ÜHG-kibocsátás csökkentésére vonatkozó európai célkitűzést úgy, hogy 2020-ra meghaladjuk a 20%-ot, tekintettel arra, hogy nincsenek olyan globális éghajlati megállapodások, amelyekben minden fő kibocsátó részt venne. Nem szabad megfeledkeznünk arról, hogy az Európai Unió még mindig az egyetlen olyan terület a világon, amely jogilag kötelező erejű kibocsátáscsökkentési célokat fogadott el. Ennek közvetlen következménye, hogy az európai ipar erős versenynek van kitéve, hiszen globális versenytársait nem kötik ugyanilyen kötelezettségek. Véleményem szerint ezért az Európai Uniónak elsődlegesen arra kell összpontosítania, hogy elérje az éghajlat-változási és energiaügyi csomag által kijelölt 20-20-20 célkitűzést, amely önmagában véve is igen ambiciózus. Csak ily módon tudunk olyan uniós környezetvédelmi politikát meghatározni, amely lehetővé teszi, hogy az európai vállalkozások globális szinten is versenyképesek maradjanak, és így lehetséges legyen fenntartani a gazdasági növekedést és különösen a munkahelyteremtést. Összegezve tehát, osztom az olasz ipar képviselőinek azon aggodalmát, miszerint az ipar jelenleg nincs abban a helyzetben, hogy az Európai Tanács által meghatározott és a kibocsátáscsökkentésről szóló irányelvben a Bizottság által megerősített célkitűzéseknél merészebb célkitűzéseket vállaljon.
Elisabetta Gardini
Az alacsony szén-dioxid-kibocsátású, versenyképes gazdaság 2050-ig történő megvalósítására vonatkozó bizottsági ütemterv feltételezi, hogy a 20%-os energiahatékonysági cél elérése a jelenlegi jogszabályi keret bármilyen változtatása nélkül, automatikusan vezetne a kibocsátás 25%-os csökkenéséhez. Ha nemzetközi megállapodás nélkül, egyoldalúan emeljük a kibocsátáscsökkentési célt, az veszélybe sodorná iparunk versenyképességét, valamint az Európai Unió növekedését és munkahelyeit. Ehelyett az energiatakarékosság és a megújuló energiák által kijelölt utat kell választanunk. E tekintetben támogatom Oettinger biztos úr új, energiahatékonyságról szóló javaslatát, amely bizonyára megtakarításhoz segíti majd hozzá az egyéneket és a vállalkozásokat azáltal, hogy segíti őket saját fogyasztásuk kordában tartásában. Az Európai Unió jövőbeli éghajlat-politikájának megvitatásakor továbbá nem hagyhatjuk ki az egyenletből az új európai uniós és nemzetközi energiaügyi forgatókönyvet, amely az észak-afrikai felkelések és a nukleáris válság után született meg. Ezek a tényezők középtávon jelentős hatással lesznek az energiaköltségekre, és fel kell majd mérnünk a jelenlegi uniós környezeti stratégiára gyakorolt hatásaikat is. Elég az hozzá, hogy az atomenergia mellőzése még több fosszilis energiaforrás felhasználására fogja kényszeríteni Németországot, ami növelni fogja az ÜHG-kibocsátást. Ezért új irányt kell adnunk környezetvédelmi politikánknak, hogy megteremtsük az a között és az energiapolitikánk közötti oly nagyon szükséges konvergenciát, magunk mögött hagyva a hagyományos ágazati megközelítést.
Adam Gierek
Egyes uniós tagállamok gazdasága - ideértve a saját hazámét, Lengyelországét is - már most szenved a 20-20-20 politikai célkitűzés végrehajtásának eszközeként önkényesen bevezetett éghajlati és energiaügyi csomag káros hatásaitól. Azonban ezt a politikai célkitűzést is gyakran félreértelmezik: az emberek az energiafogyasztás 20%-os csökkenéséről beszélnek, holott a valódi cél az energiahatékonyság 20%-os növelése, ami nem ugyanaz. A "hatékonyság” kifejezés gyakran az uniós dokumentumokban is helytelenül szerepel, ami az "energiahatékonyság” kifejezés és az energiahatékonyság mérési módszereinek félreértelmezéséből ered, más szóval, hogy a nemzeti bruttó hatékonyságról vagy az egy főre eső hatékonyságról, vagy az átalakítási hatékonyságról beszélünk, például a primer energia hasznos munkára való átalakításáról. A fogyasztás korlátozása helyett a hatékonyság növelésére helyezett hangsúly azt fogja eredményezni, hogy elsődleges szerephez jutnak a technológiai újítások, amely mindenképpen előnyünkre válik. Az efféle újítások rendelkeznek a legnagyobb potenciállal a kibocsátáskorlátozás terén, amely akár meg is haladhatja a célul kitűzött 20%-ot.
A tagállamoknak rendelkezniük kell azzal a joggal, hogy saját maguk dönthessenek a - főként hatékonyságnöveléssel elért - kibocsátáskorlátozás módszereiről és időzítéséről. Lengyelország esetében ez főként ahhoz az óriási potenciálhoz kötődik, amelyet először is az új és régi épületek hőhatásfok terén való nagyarányú fejlesztése, másodszor pedig a lakóépületek régi hőkazánjainak korszerű, termikus energiát hasznosító villamosenergia-kazánokra való - széles körben elterjedt - cseréje testesít meg. Az éghajlati és energiaügyi csomagot felül kell vizsgálni annak biztosítása érdekében, hogy a tagállamok jobban alkalmazkodhassanak a kibocsátáscsökkentéshez.
Jolanta Emilia Hibner
Az éghajlatváltozás komoly kihívást jelent a nemzetközi közösség számára. A bemutatott eredmények azt mutatják, hogy Európa hatékony éghajlat-politikát követ. Helytelen lenne, ha az EU új, egyoldalú célokat tűzne ki, tekintettel arra, hogy globális szinten semmilyen szabályozás nincs, amely kötelező kibocsátáscsökkentési célokat tartalmazna. Lengyelországot megijesztette az előadó, Eickhout úr javaslata, amely számos olyan kérdéssel foglalkozik, amelyek fenyegetést jelenthetnek Európa gazdaságára nézve. Ha a 20%-os kibocsátáscsökkentés helyett 30%-ot tennénk kötelezővé, az óriási károkat okozhat, már ami az éghajlatváltozást illeti. Ha a termelési költségek Európában túl magasak lennének, a kibocsátás tekintetében alacsony hatékonyságú országokból származó termékek megemelkedett behozatala miatt a kibocsátás globális mennyisége emelkedni fog.
Az európai ipar megmutatta, hogy számíthatunk abbéli elkötelezettségére, hogy keresi azokat az innovatív megoldásokat, amelyek segíteni fognak az éghajlatváltozás elleni küzdelemben. Áttörő eredmények csak alaposan megtervezett, hosszú távú beruházások alapján válnak lehetségessé.
A lengyel energiaágazat rendkívül jelentős szénfelhasználása miatt Lengyelországnak az ETS-rendszer következtében 2013-ban jelentősen nagyobb költségeket kell majd viselnie, mint európai versenytársainak. Ez óriási problémákat szülhet az eredeti kibocsátáscsökkentési célok megvalósítása terén éppúgy, mint a pénzügyi likviditás fenntartása terén. A kibocsátáscsökkentési cél további 5 vagy 10%-kal való növelése számos lengyel vállalat összeomlását eredményezheti. Nem engedhetjük, hogy ez megtörténjen.
Ian Hudghton
írásban. - Amikor a hazám, Skócia 2009-ben elfogadta az éghajlatváltozásról szóló törvényt, 42%-os kibocsátáscsökkentésre szólított fel 2020-ig. Ezek a célkitűzések ambiciózusak, azonban az éghajlatváltozás elleni erőfeszítéseink lényeges részének tekintjük őket. Kollégám, Eickhout úr rávilágított arra, hogy az EU-t számos előny érné, ha a merészebb célkitűzéseket alkalmazna, valamint arra is, hogy a Parlament azon indítványait, amelyek az ambiciózus célok visszafogására irányulnak, el fogják utasítani az európai polgárok.
Jaromír Kohlíček
A jelentés eredeti formájában óriási mértékű amatőr lelkesedést és bizonyos valóságtól elrugaszkodott kísérletet mutat arra, hogy figyelmen kívül hagyja napjaink villamosenergia-ellátásának valóságát, valamint vágyain alapuló gondolkodása tárházát tárja elénk. Valószínű, hogy minden uniós polgár tapsol majd a vakmerő tervnek, miszerint 2050-re 80-95%-kal csökkentjük a kibocsátást. Mégis, ha megvizsgáljuk a részleteket, e tervnek - jelen állapotában - a jelenlegi energiaforrások által kínált teljesen reális lehetőségeken kellene alapulnia. Lehetetlen egyik napról a másikra beszüntetni a szén- és a földgázfelhasználást, és mellesleg az uniós tagállamokban az elmúlt években kifejezetten nőtt a földgázfelhasználás. A japán földrengést követő hisztériával és a fukusimai atomerőművet illető problémákkal kapcsolatban bizonyos uniós tagállamok polgárai úgy döntöttek, hogy viszonylag rövid időn belül felhagynak az atomenergia használatával, habár még mindig nincs jele semmilyen általános problémának. Konkrétan fogalmazva, azt látjuk, hogy az EU nem rendelkezik semmilyen szállítóvezetékkel, amely megfelelő mennyiségű villamos áramot továbbíthatna északról délre vagy keletről nyugatra. Széles körben ismert, hogy a szél nem fúj örökké, még Észak-Németországban sem, a napelemek pedig, amelyek jelenleg nagyjából 11%-os hatékonysággal működnek, csak a rájuk eső napenergiát képesek elektromos árammá alakítani. A naperőművek teljesítménye így meglehetősen nagy mértékben ingadozik a nap folyamán és az év során. Támogatom az Egységes Európai Baloldal/az Északi Zöld Baloldal Képviselőcsoportja jelentésének következtetését, de ezeket mindenképpen a tervek részletes elemzésének kell követnie.
Eija-Riitta Korhola
Az európai éghajlat- és energiapolitika jellemzője, hogy bővelkedik irracionális megoldásokban. Létrehozta a kibocsátáskereskedelmet, amely mesterségesen emeli a villamos energia árát és felfelé nyomja a költségeket, miközben alig jár valamiféle előnyökkel az éghajlatra vagy a környezetre nézve. Szélerőműveket épített olyan helyekre, ahol nem fúj a szél. Az átvételi árak profitorientálttá tettek valamit, aminek valójában sosem lenne szabad annak lennie. A jövedelmeket az ipartól távol olyan vállalatoknak osztották szét, amelyek a tőzsdére termelnek villamos energiát. A megújuló energiához kapcsolódó célkitűzéseket olyan valóságtól elrugaszkodott időintervallumra tűzték ki, hogy az veszélybe sodorja a fenntartható erdőgazdaságot. Efféle dolgokat nem engedhetünk meg magunknak a továbbiakban, most, amikor a világgazdaság válságban van és az euró hitele forog kockán. Mindezek fényében nem értem a Parlament buzgóságát, hogy növeljük egyoldalú kibocsátáscsökkentési célkitűzéseinket, amelyek globális környezeti haszna minimális lenne ahhoz képest, hogy mekkora terheket róna az iparunkra és a munkahelyekre. Minthogy Németország kijelentette, hogy felhagy az atomenergia felhasználásával, világos, hogy az EU nem fogja megvalósítani a kibocsátáscsökkentési célkitűzéseit, mert több fosszilis energiát fog felhasználni. Ellenkezőleg, mind a kibocsátási jogok, mind a villamos energia ára emelkedni fog. A munkaadóknak és a munkavállalóknak kell majd megfizetniük ennek az árát, miközben határainkon túl ugyanúgy folyik tovább a kibocsátás. Eljött hát a józan ész ideje. Egyértelmű, hogy nem szerzünk globális támogatást a kötelező kibocsátáscsökkentéshez, így a hangsúlyt a technikai megoldásokra kell helyezni, és az egész problémát más kontextusban kell szemlélni: más stratégiára van szükségünk az éghajlatot befolyásoló tényezők ellenőrzésére. A rövid távú bűnbakok az aeroszolok, valamint a légkörben található korom, metán és ózon: ezek másként működnek, mint a hosszú távúak, mint például a szén-dioxid, a szénhidrogének vagy a nitrogén-oxidok. Ha csak az egyikre, a szén-dioxidra összpontosítunk, az azt mutatja, hogy nem veszünk tudomást a probléma összetettségéről.
Bogdan Kazimierz Marcinkiewicz
Azon az estén, amikor az ÜHG-kibocsátáscsökkentés esetlegesen 20%-ról 30%-ra növeléséről szóló jelentésről szavazunk, szeretnék hangot adni annak, hogy megijesztenek a jelentés túlságosan messzire menő következtetései. Általában véve egyetértünk a 20-20-20 célkitűzés megvalósításában, amely célokat már jó ideje kitűztük, de az üvegházhatású gázok kibocsátásának 30%-os csökkentési céljának esetleges elfogadása óriási kötelezettségvállalást és költségeket jelentene. A beruházók, akik már így is viselik az európainál enyhébb környezetvédelmi szabályozással rendelkező harmadik országok vállalataival való verseny költségeit, azzal a dilemmával szembesülnének, hogy Európában maradjanak, vagy áthelyezzék vállalataikat.
A célkitűzések egyoldalú emelése nem hatékony módja az éghajlatváltozás megakadályozásának. A 30%-os csökkentésre vonatkozó javasolt forgatókönyv óriási hatással lenne az ETS-ben részt vevő ágazatokra, és arra kényszerítené őket, hogy a rendszeren kívüli ágazatoknál jelentősen nagyobb mértékben szigorítsanak intézkedéseiken.
Bogusław Sonik
A kibocsátáscsökkentési célok további növelésére irányuló intézkedések az európai ipar egészére nézve károsak lennének. Az éghajlat-politika által az iparra gyakorolt nyomás eredményeképpen olyan országokba helyeznék át a vállalatokat, amelyek politikája e területen több józan észt mutat. Világviszonylatban ez nem csökkenti az éghajlatra veszélyes gázok kibocsátását. A kibocsátásáthelyezés jelensége, vagyis az, hogy az ipar az EU határain túlra kerülne, nem legenda, hanem az európai gazdasági növekedést és munkahelyeket fenyegető valós veszély.
A Világbank jelentése szerint az európai éghajlati és energiaügyi csomag végrehajtása következtében a lengyel ipar 2020-ig évente a GDP 1,4%-át veszíti el, míg az EU egészének vesztesége a GDP 0,55%-a lesz. A Világbank másik becslése szerint a villamos energia ára Lengyelországban 26,2%-kal, az EU egészében 12,6%-kal fog nőni. A lengyel és a közép-európai ipar már az EU korábbi, 20%-os szén-dioxid-kibocsátási célkitűzését is nehezen nyeli le, tekintettel arra, hogy ezen országok energiaipara nagy mértékben használ szenet. De elfogadtuk ezt a kihívást, és hozzáláttunk, hogy teljesítsük ebbéli kötelezettségeinket.
Lengyelország nem engedheti meg magának a szén-dioxid-kibocsátási cél 30%-ra való emelését. Az is egy megoldás, ha a tagállamok önkéntes alapon csatlakozhatnának egy CO2-kibocsátáscsökkentési klubhoz. Szeretném, ha a holnapi vita során a józan ész győzedelmeskedne a gazdaságilag megalapozatlan CO2-kibocsátáscsökkentési törekvések felett.
Csaba Sándor Tabajdi
Az éghajlatváltozás elleni küzdelemben az Európai Unió és benne Magyarország csak új technológiai és gazdasági megoldások bevezetésével, folyamatos innovációval képes megőrizni vezető szerepét. Hazánk a zöld gazdasági növekedés valódi nyertese lehetne. Az ország továbbra is több milliárd forint értékű széndioxid kvóta-vagyonnal rendelkezik, amelynek értékesítését a kormánynak sürgősen folytatnia kellene. A hazai adottságok mellett képesek lennénk nagymennyiségű alapanyagot előállítani bioenergia-termelés céljából. Ezért érthetetlen, hogy az új magyar vidékstratégia miért zárja ki az energetikai célú mezőgazdasági alapanyag termelés támogatását. Ideje, hogy a magyar kormány is elkötelezze magát a megújuló energia felhasználásának bővítése mellett, és támogassa az innovatív hazai fejlesztéseket. Az Európai Unió, amely jelenleg mindössze az üvegházhatású gázok globális kibocsátásának 12%-ért felel, egyedül nem lesz képes megállítani az éghajlatváltozást. A nagy feltörekvő gazdaságokban, Kínában, Brazíliában, Indiában vagy Oroszországban nő a környezeti tudatosság és hatalmas piacok nyílhatnak meg az európai vállalatok előtt az alternatív energia-ágazatokban. Az európai cégek azonban csak akkor lesznek versenyképesek ezeken a piacokon, ha folyamatos innovációra, fejlesztésre ösztönzi őket az európai szabályozási környezet. Ezért valóban ambiciózus széndioxid-csökkentési célkitűzésre van szükségünk. Az új tagállamok csatlakozásával, kedvező szén-dioxid mérlegüknek köszönhetően az EU27-ek már most is 17%-al az 1990-es kibocsátási szint alatt állnak. Ezért reális a 2020-as célkitűzést 30%-ra emelni.
