Återupptagande av sessionen
Talmannen. -
Jag förklarar Europaparlamentets session återupptagen efter avbrottet torsdagen den 30 maj 2002.

Talmannen. -
Som kollegerna känner till finns öppenhetsprincipen i första artikeln i fördraget om Europeiska unionen. Principens ikraftträdande har inlett en ny epok, under vilken beslut skall fattas öppet, med största möjliga insyn och så nära medborgarna som möjligt. Detta är avsett att garantera en större legitimitet och ansvarsskyldighet och en ökad effektivitet inom det demokratiska systemets offentliga myndigheter.
Den 30 maj 2001 antog parlamentet genom medbeslutandeförfarandet förordning (EG) nr 1049/2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar. Förordningen innefattade ett krav på att institutionerna senast den 3 juni 2002 skulle utarbeta en förteckning som medborgarna skulle ha elektronisk tillgång till.
Det gläder mig innerligt att i dag kunna meddela på parlamentets vägnar att denna förteckning gjordes tillgänglig för allmänheten den 3 juni 2002 på vår webbplats. Den finns tillgänglig på vår vanliga webbadress ?europarl.eu.int/register?. 24 000 handlingar finns redan tillgängliga på denna webbplats. Publikationen av parlamentshandlingar i denna förteckning fortskrider i ett avsevärt tempo. Detta instrument är mycket viktigt för att stärka våra demokratiska principer, och det är helt i linje med de grundläggande rättigheter som fastställs i artikel 6 i fördraget om Europeiska unionen, och i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna. Det är lämpligt att kammaren går i bräschen i EU för att främja denna öppenhetsgrad.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Förra veckan fick några av oss en demonstration i hur handlingarna nu finns tillgängliga.
I egenskap av före detta föredragande, tillsammans med Cashman, måste jag säga att vi verkligen kan gratulera vår administration, våra avdelningar, till det effektiva sätt på vilket de nu satt igång med det här. Jag hoppas att man kan komma över barnsjukdomarna. Ett bra jobb har de dock gjort och det tål att sägas högt.

Cashman (PSE).
Herr talman! Som medföredragande för betänkandet om tillgången till handlingar skulle jag vilja upprepa Maij-Weggens ord. Vi börjar på ett blygsamt sätt, men vi sänder ut budskapet att öppenhet och ansvarsskyldighet är de enda sätten att koppla samman medborgarna med det europeiska projektet.
Jag skulle vilja gratulera den personal som har arbetat outtröttligt för att genomföra detta. Det är en påminnelse för kammaren om att vi inte skulle uppnå någonting utan personalens och tjänsteenheternas engagemang.

Talmannen. -
Vi går vidare till arbetsplanen.
Jag har mottagit en begäran från 34 ledamöter om att skjuta upp alla punkter på föredragningslistan till vårt sammanträde i juli.

Cappato (NI).
Herr talman! Som vi alla vet riskerar vi vår egen hälsa, våra anställdas hälsa och våra besökares hälsa under den här sammanträdesperioden. Det framgår av de analyser som avslöjar förekomst av legionella och av det faktum att flera kolleger har insjuknat i sjukdomar som inte har några små konsekvenser för den fysiska hälsan.
Om vi hade haft det minsta förnuft skulle vi ha genomfört denna sammanträdesperiod i Bryssel, i lugn och ro, och då hade detta inlägg inte varit någonting mer än ett inlägg om minimikraven på säkerhet i parlamentet. Tyvärr är vi ett parlament som inte har rätt att besluta ens detta. Jag uppmanar var och en av kollegerna att rösta för förslaget att bordlägga alla betänkanden till nästa sammanträdesperiod. Det är faktiskt först och främst en fråga om säkerhet, hygien och hälsa för oss alla och för de personer som arbetar tillsammans med oss. I andra hand är det en fråga om detta parlaments värdighet och om att ha rätt att samlas hur och var vi vill. Detta är vad omröstningen handlar om. Jag uppmanar var och en att bortsett från grupptillhörighet använda det minimum av förnuft denna situation påbjuder, tillämpa den försiktighetsprincip som vi alltid hänvisar till i betänkandena om hälsa, miljö osv. och av respekt - om inte för oss själva - så åtminstone som sagt för de människor som arbetar tillsammans med oss och för dem som besöker parlamentet bordlägga alla betänkanden till nästa sammanträdesperiod.
(Applåder)

Wallis (ELDR).
Herr talman! Jag tror att de av er i kammaren som känner mig vet att jag inte är en person som ställer till med besvär. Men detta är en viktig folkhälsofråga, och jag vill främst tala av personlig erfarenhet.
Förra hösten, efter sommarens första sammanträdesperiod, blev jag mycket sjuk i ungefär fyra veckor, och under den sista av dessa låg jag på sjukhus. De som skötte om mig sade att jag enligt deras åsikt hade drabbats av legionellabakterier. Jag var säker på att jag hade fått bakterierna när jag kom tillbaka till parlamentet efter sommaruppehållet. Ett antal kolleger har berättat för mig att de hade liknande, om än inte lika allvarliga symtom. Problemet är att vi alla går till våra läkare i våra olika hemstäder, och därför görs kanske inte kopplingen mellan våra symtom och kammaren.
Jag tycker att vi måste ta detta på mycket stort allvar. Det handlar inte bara om vår hälsa, utan hälsan hos personalen och de många besökarna i kammaren sätts också på spel. Jag har fått veta att det inte kommer att finnas varmvatten. Om vi inte har något varmvatten, hur kan då maten tillagas på ett säkert och hygieniskt sätt i dessa lokaler?
Jag övervägde mycket noga huruvida jag skulle komma hit den här veckan. Jag beslutade att jag naturligtvis skulle det. Vi har en demokratiskt plikt att vara här och utföra våra arbetsuppgifter. Men om någon som lämnar kammaren den här veckan, en ledamot, någon ur personalen eller någon besökare, uppvisar symtom, kommer de som förvaltar parlamentet att vara skyldiga till att ha låtit oss komma hit den här veckan, och det kommer att vara deras ansvar.

Duhamel (PSE).
Herr talman! Det är inte en fråga om nationalitet. För övrigt skulle jag säga samma sak om vi var i Bryssel. I alla länder inom unionen, i alla i-länder beror hälsoproblemen och även dödligheten framför allt på de sjukdomar som man kallar iatrogena, det vill säga dem som man får på sjukhus eller genom medicinering.
Det handlar om en av de biverkningar av det överutvecklade samhället som gör att det som ges som botemedel ibland gör människor sjuka. Det är fakta som alla känner till. Vi skall inte slänga våra sjukdomar i ansiktet på varandra. Jag tänker inte säga att jag efter fyra dagars vistelse i Berlin fick en sjukdom som bevisar att man i Berlin kan drabbas av en sorts sjukhussjuka och att man skall akta sig för att åka dit. Jag skall uttrycka mig mycket enkelt. Ni talar om besökare, men besökarna är underrättade. Om besökarna liksom ni själv kommer hit är det för att de har valt att komma. När ni säger att det är vår plikt att komma, eftersom ni har sagt att det var en plikt svarar jag att det är en plikt att inte ge sig iväg. Vilken uppfattning skulle vi sprida om Europaparlamentet om vi var så rädda att vi inte vågade ta några som helst risker och orsakade panik! Det vore bedrövligt, det vore skamligt.

Talmannen. -
Kolleger, det är många som vill yttra sig i denna fråga, men vi har ett förslag, och vi har hört en talare ?för? och en ?emot?.
Jag skulle vilja säga att så snart som vi fick några indikationer på att det fanns problem med denna fråga informerade kvestorskollegiet, genom Poos, omedelbart alla kolleger i kammaren. Detta diskuterades förra veckan vid talmanskonferensen i Bryssel, då vi frågade parlamentets tjänsteenheter i vilken mån de kände sig försäkrade och återförsäkrade om att det låg inom våra befogenheter att påstå att det vore ett ansvarigt beslut att utföra vårt arbete här denna vecka.
Dessutom - och detta säger jag särskilt till Wallis, som sade att vi borde ta detta på största allvar - tar jag detta på största allvar. Jag insisterade på att de behöriga myndigheterna - som inte främst är parlamentets myndigheter - bolaget SERS, vars ordförande är Strasbourgs borgmästare, och de berörda hälsovårdsmyndigheterna, skulle ge oss ett skriftligt intyg på något som i fråga om ansvar tydligt är en sak för fastighetsägarna. Vem som var skyldig eller oskyldig togs upp i ett av yttrandena, men det är en sak för domstolarna.

Snälla avbryt mig inte. Jag lyssnade till er utan att avbryta, och jag förväntar mig samma hövlighet från er.
(Applåder)
I eftermiddags fick jag information från prefekturen i Bas-Rhin, som är ansvarig för hälso- och säkerhetsfrågor, från hälsovårdsmyndigheten i Strasbourg, som också är ansvarig, och från Strasbourgs borgmästare, som är ansvarig i fråga om vad jag beskrivit för er. Låt mig citera borgmästarens skrivelse:
Cappato (NI).
Herr talman! Jag begärde ordet av ett personligt skäl, för att be om ursäkt för att jag avbröt er. Egentligen försökte jag bara ställa en fråga, det vill säga varför vi inte sammanträder i Bryssel. Självfallet inser också vi att det skulle vara väldigt svårt att bordlägga alla betänkanden till nästa sammanträdesperiod, men vi tror att det är det enda alternativ som återstår. Det skandalösa är och förblir att detta parlament inte ens i en riskfylld, farlig situation har rätt att besluta var det skall samlas. Detta tycker jag är någonting att diskutera, någonting skandalöst för oss alla!
(Applåder)

Talmannen. -
Det finns två frågor här. När det gäller Bryssel förra veckan var talmanskonferensen beredd att fortskrida som vanligt, med förbehåll för att de fick en försäkran i frågan. Jag hoppas naturligtvis, liksom alla i kammaren, att de system som har behandlats på tillbörligt sätt reagerar som ingenjörerna och vetenskapsmännen säger att de borde. Jag vill se till att alla får ett exemplar av de berörda intygen. Vi kommer att öppna en telefonservice i kammaren den här veckan, så att kammarens tjänsteenheter kan ge alla de försäkringar som de kolleger som fortfarande är oroliga över problemet kan vilja ha.

Murphy (PSE).
Herr talman! Det ni just sagt gav oss stor lättnad och tillförsikt. Vi fick dock intrycket av ert yttrande att garantin bara gäller ledamöter av kammaren. Vi kan välja att komma eller att inte komma hit, men personalen som arbetar här har inte riktigt samma val. Jag hoppas att ni skulle vilja se till att denna garanti gäller alla. Jag förstår er punkt om att de olika systemen fungerar. Detta är dock en så pass allvarlig fråga. Det har diskuterats i min egen grupp huruvida fackföreningarna - arbetstagarnas företrädare här - rådfrågades och informerades under denna viktiga process.
(Applåder)

Talmannen. -
De berörda fackföreningarna är ledamöter i parlamentets arbetsskyddskommitté, som samtyckte till de åtgärder som vidtogs för att försöka att avskaffa problemet. Er fråga är relevant, men vi har redan förutsett denna aspekt och vidtagit åtgärder i detta avseende.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är förslag till ändringar av föredragningslistan.
När det gäller måndagen har jag inte mottagit några förslag till ändringar.
När det gäller tisdagen har ELDR-gruppen lagt fram ett förslag om att kommissionens meddelande om grönboken om konsumentskydd, som skulle tas upp i kammaren kl. 17.30, skall ersättas av frågan om nitrofenkontaminerade livsmedel.
Vill någon yttra sig till förmån för denna begäran?

Mulder (ELDR).
Herr talman! De senaste åren har vi i Europa haft ett antal livsmedelsskandaler och även skandalen med nitrofen i Tyskland har återigen lett till stor uppmärksamhet. Om vi kan ta upp den här frågan i plenum den här veckan så tycker jag att vi måste göra det.
När fick kommissionen reda på det här? Vilka åtgärder har de vidtagit och vad är kommissionens ståndpunkt just nu? I Europa har vi också kontoret för livsmedels- och veterinärfrågor i Dublin, vilket lyder under kommissionen. Det kontrollerar hela den ekologiska produktionen, inte bara i Tyskland utan i hela Europa. Vad har det kontoret gjort de senaste åren? Vad har de fått reda på? Det skulle jag vilja ta upp eftersom det är så brådskande och eftersom det skapar så mycket oro i hela Europa.

Talmannen. -
Kommissionen har angett att den gärna tar upp denna fråga. Vi skulle också gärna vilja beröra ämnet med grönboken om konsumentskydd. Skulle vi kunna behandla frågan som en tilläggsfråga? Skulle detta passa kammaren?
(Kammaren godkände förslaget.)
Tisdagens föredragningslista skall alltså ändras i enlighet med detta beslut.
Det finns inga förslag till ändringar för onsdagen.
När det gäller torsdagen och aktuella och brådskande frågor av större vikt, i fråga om mänskliga rättigheter, har den liberala gruppen lagt fram ett förslag om att ersätta punkten ?Malaysia? med en ny punkt med titeln ?Flygspanare i Grekland?. ELDR-gruppen har begärt en omröstning med namnupprop.
(Parlamentet förkastade förslaget.)
Fortfarande i fråga om mänskliga rättigheter har jag mottagit ett förslag från Verts/ALE-gruppen om att lägga till en femte punkt under ämne 3, mänskliga rättigheter: avskaffandet av dödsstraffet i Japan, Sydkorea och Taiwan.
(Parlamentet godkände förslaget.)

Berès (PSE).
Herr talman! Inom ramen för brådskande ärenden uttalar vi oss regelbundet för att införa en punkt med rubriken ?Droits de l'homme?. Jag skrev till er i början av ert mandat precis som jag skrev till Nicole Fontaine för att föreslå att vi i vårt arbete skulle använda oss av den terminologi som vi kommit överens om inom ramen för EU-fördraget och att vi skulle tala om ?droits de la personne?. Jag vet att det ännu inte ingår i den vokabulär som används inom Förenta nationerna. Men låt oss föregå med gott exempel och tala om ?droits de la personne? som vi har gjort i fördraget och som man förhoppningsvis kan göra inom ramen för Europeiska unionens institutioner.

Talmannen. -
Jag skulle vilja be tjänsteenheterna att se till att det ni sagt beaktas i alla språkversioner. Frasen ?human rights? (mänskliga rättigheter) på engelska har inte någon särskild genusinnebörd på samma sätt som i franskan.
Arbetsplanen har sålunda fastställts

van der Laan (ELDR).
Förra veckan gick den amerikanska senaten med på ett förslag som skall göra det möjligt att gå in i Europeiska unionen med militära medel. Skälet till den oerhört tuffa provokationen är det faktum att den internationella tribunalen skall inrättas i Europa. Från USA:s sida är man beredd att hämta ut amerikanska misstänkta med våld.
Europaparlamentet har alltid med kraft yrkat för den internationella tribunalen. Nu när USA försöker hindra det från att lyckas med den sortens drakoniska åtgärder så är det viktigt att vi försvarar den här tribunalen.
Jag ser det inte som särskilt troligt att USA verkligen skall belägra sin Nato-allierade Nederländerna men de amerikanska senatorernas uttalande är stenhårt. Det här kräver en snabb och skarp reaktion, även från europeiskt håll. Jag vill därför be er att ta upp den här frågan i samband med den transatlantiska agendan och göra det möjligt för parlamentet att diskutera den här frågan med den höge representanten Solana. Min partigrupp skall lägga fram en muntlig fråga till nästa plenarsammanträde.

Barón Crespo (PSE).
Herr talman! Man bör inte på grund av hotet om invasion skämta om den här frågan. Vi måste behandla den med kommissionen och med rådet och påminna om att de femton medlemsstaterna har ratificerat fördraget om den internationella brottmålsdomstolen. Därför är det en fråga som behöver behandlas på djupet. Min grupp tänker också ta upp att frågan skall behandlas vid nästa sammanträde i juli månad, med uttalanden av både rådet och kommissionen.

Maij-Weggen (PPE-DE).
Herr talman! Det är helt rätt att den här frågan tas upp, det är nämligen en ovanlig, tråkig och allvarlig sak. Särskilt eftersom det kommer från en nation med vänskapsband både till Europeiska unionen och till Nederländerna. Påståendet, inte bara framlagt som ett förslag utan nu till och med godkänt i den amerikanska senaten, att det på allvar skulle vara möjligt att amerikanska militärer kommer till Nederländerna för att befria personer som står inför rätta i den internationella tribunalen, är en oerhörd provokation mot en Nato-partner. Det är absolut nödvändigt att den här saken reds ut och tas upp till diskussion. Det är också absolut nödvändigt att det inte bara från nederländskt håll, där har det redan protesterats, utan även från Europeiska unionen utgår en massiv protest mot Förenta staterna för att förklara för dem att det här inte går för sig och att det är att gå för långt. Vi måste lösa det här som goda vänner och inte med något som liknar ett krigshot.

Lagendijk (Verts/ALE).
Tack så mycket, herr talman! Jag skall inte upprepa det som kollegerna Van der Laan och Maij-Weggen sagt. Jag tycker det är av yttersta vikt att vi inte väntar med parlamentets reaktion tills till exempel nästa sammanträdesperiod. Jag skulle alltså vilja föreslå kollegerna och talmannen att lägga in det här i resolutionen om toppmötet i Sevilla. Jag tycker att det är oerhört viktigt att det här beslutet tas upp där också och förkastas. Jag skulle alltså vilja föreslå till de kolleger som är med och förhandlar om den här resolutionen att ta med det här som en del av resolutionen för att sedan så snabbt som möjligt hålla en ordinarie debatt i plenum om denna oerhört allvarliga fråga.

Talmannen. -
Jag anser att dessa bidrag visar på en hög enighetsgrad både i fråga om Sevilla och förslaget från socialistgruppens ledare. Jag är säker på att vi kan vidta lämpliga åtgärder under veckans gång.

Watson (ELDR).
Herr talman! Kammaren känner kanske till att USA i eftermiddag meddelade att de hade arresterat en person som misstänks ha planerat att spränga en radioaktiv smutsig bomb i USA. Det åtgärdspaket som vi antog i kammaren precis före jul, och omedelbart efter jul om ett effektivt bekämpande av terrorism har fortfarande inte införts i lagstiftningen trots de vedermödor vi genomgick för att behandla frågorna snabbt. På kammarens vägnar vill jag därför be er att uppmana justitie- och inrikesministrarna, som sammanträder på torsdag den här veckan, att se till att detta paket genomförs så snart som möjligt. Jag anser att vi är skyldiga våra vänner i USA att se till att Europas skydd mot terrorismen är så gott som möjligt, eftersom de uppenbarligen fortfarande står inför ett mycket allvarligt potentiellt hot.

Van Orden (PPE-DE).
Herr talman! Jag vill ta upp en annan fråga - nämligen Zimbabwe. Först och främst skulle jag vilja framföra mitt beklagande till det hårt drabbade zimbabwiska folket till följd av den fruktansvärda bussolyckan som ägde rum nära Masvingo i Zimbabwe i går kväll, där över 30 lärarstuderande omkom.
Jag skulle också vilja uttrycka min oro över president Mugabes rätt så hycklande närvaro, eller lämpliga närvaro i Rom den här veckan vid FN:s världstoppmöte om livsmedel. Jag säger ?hycklande?, eftersom det för närvarande naturligtvis finns miljontals människor i Zimbabwe som är drabbade av livsmedelsbrist och hungersnöd, till stor del på grund av president Mugabes omdömeslösa markpolitik. Men det är naturligtvis också bekymmersamt för oss att vi egentligen borde ha ett reseförbud för president Mugabe och hans bundsförvanter. Det skall egentligen finnas sanktioner mot dem, och det faktum att han kan resa till konferenser som denna utgör något av ett hån mot dessa sanktioner. Förra månaden var han i New York vid FN:s världstoppmöte om barn.
En sista punkt: vi har inte hört någonting om resultaten från den EU-trojka som reste till södra Afrika i mitten av förra månaden. Jag bad särskilt trojkans ledamöter att vidta vissa åtgärder och att rapportera till oss om detta. Skulle jag, mot bakgrund av alla dessa punkter som jag tagit upp, kunna få be rådet att göra ett fullständigt uttalande om situationen i Zimbabwe, och de åtgärder som det planerar att vidta?

Talmannen. -
Herr Van Orden, ni kan fästa Pique I Camps uppmärksamhet på er oro om Zimbabwe när han talar till kammaren senare den här veckan.
Zimbabwes presidents närvaro är förenlig med rättigheterna enligt FN:s stadga, även om det tycks märkligt.

Banotti (PPE-DE).
Herr talman! Jag har en ordningsfråga, och skall respektera er begäran om att inte ta upp frågan om byggnaden, men jag vill ta upp två punkter. Jag förmodar att bakteriernas närvaro upptäcktes vid en rutinkontroll, eftersom detta är andra gången som det har hänt här, och vi blev lovade regelbundna kontroller. Det är oundvikligt att oanvända byggnader blir ohälsosamma om de inte kontrolleras regelbundet.
Jag skulle vilja hänvisa till Wallis punkt om att det finns en hel del anekdotiska bevis för att ledamöter varit sjuka, särskilt efter sammanträdesperioderna i Strasbourg. Det vore mycket användbart om ledamöterna kunde tänka sig att informera hälsovårdstjänsterna om alla ovanliga sjukdomar som de kan ha fått, och som behandlas hemma i deras medlemsstat. Detta gäller också personalen, assistenterna etc. Det enda sättet att verkligen ta reda på om det handlar om mer än anekdotiska bevis är att regelbundet rapportera till hälsovårdstjänsterna. Som kvestor föreslår jag att vi skall diskutera detta med hälsovårdstjänsterna.

Talmannen. -
Mot bakgrund av dessa yttranden vill jag ge ordet till Ludford, som inte fick yttra sig tidigare, när hon ville ta upp en fråga som kan ha varit något snarlik.

Ludford (ELDR).
Herr talman! Jag har en ordningsfråga. Eftersom vi återigen diskuterar legionella, förstod jag det tidigare som om ni sade att det inte fanns några garantier för att det inte finns legionellabakterier i byggnaden. Det är en viktig distinktion. Jag skulle vilja begära att alla parlamentsledamöter får en kopia av expertrapporten.
Skulle vi också kunna få detaljerade uppgifter om hur den franska lagstiftningen ser ut i fråga om användningen av byggnader där legionella påträffats i systemen, och om möjligt information om vad som skulle hända i andra medlemsstater om man påträffade legionella i en byggnad? Då kan vi för det första avgöra om denna byggnad behandlas på samma sätt som andra byggnader skulle behandlas i Frankrike, och för det andra hur detta står sig i jämförelse med byggnader i andra medlemsstater?

Talmannen. -
Jag nämnde tidigare att vi kommer att upprätta en telefonservice för ledamöterna. Jag noterar era frågor, men jag skulle vilja uppmana kollegerna att ställa alla sina frågor eller göra sina kommentarer genom detta system. Jag vill möjliggöra största möjliga öppenhet, men jag vill göra detta med största möjliga hänsyn till ledamöternas bekymmer, och till vilka garantier det är lämpligt att ge under dessa förhållanden.

Schulz (PSE)
Herr talman! Jag lovar att inte säga något om legionellabakterien. Herr talman, jag vill ställa en fråga till er som inte har att göra med Guinness Rekordbok men väl med världens kanske längsta förfaranden för upphävande av immunitet. Hur står det till med förfarandet för upphävande av immunitet för kollegan Marcello Dell'Utri? Förra torsdagen ogillade Spaniens högsta domstol en yrkan på att målet skulle avskrivas som inkommit från Berlusconis och Dell'Utris advokater och gav det spanska rättsväsendet fullmakt att fortsätta driva processen mot de båda nämnda personerna - däribland Dell'Utri, som fortfarande är vår kollega. Nu handlar inte detta förfarande för upphävande av immunitet om små böter som man drar på sig ute i trafiken, böter för felparkering, utan om allvarliga brott som bedrägerier, skattefusk i miljonklassen, misstankar om medlemskap i maffiagrupper osv.
Sedan mer än ett och ett halvt år ligger förfarandet för upphävande av immunitet hos utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor. Det spanska rättsväsendet har nu klarat upp de frågor som gällde spanjorerna. Det finns alltså inte längre någon som helst grund för att låta förfarandet ligga kvar hos nämnda utskott. Herr talman, jag vill nu be er om följande:
För det första: Om ni sitter inne med senare uppgifter om läget, ber jag att vi får ta del av dessa. För det andra: Om ni ännu inte har fått någon nyare information vill jag be er ta kontakt med ordföranden för utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor för att så snart som möjligt ta upp frågan i plenum.
Den socialdemokratiska gruppen kräver detta av två skäl, för det första på grund av hur läget är kring kollegan Dell'Utri, och för det andra därför att det är oacceptabelt att det dröjer så länge innan ett så omfattande förfarande kommer upp i plenum. Detta är inte bara ett hinder för oss kolleger, det hindrar även berörda kolleger från att till sitt försvar göra de nödvändiga uttalandena både här i plenum och i det ansvariga utskottet. Därför ber vi er, herr talman, att skynda på frågan så att inga falska misstankar riktas mot Europaparlamentet.
(Applåder)

Talmannen. -
När det gäller procedurfrågan, till skillnad från den egentliga frågan, förstår jag det som om utskottet för rättsliga och inrikes frågor har begärt eller kommer att begära ytterligare information från de spanska myndigheterna - mot bakgrund av vad ni just sade, förmodar jag.
Låt mig vända mig till ordföranden för utskottet för rättsliga och inrikes frågor, herr MacCormick. Om han är i stånd att klargöra denna fråga, skulle jag gladeligen vilja höra hans åsikt.

MacCormick (Verts/ALE).
Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. Detta ärende lades fram för utskottet för rättsliga och inrikes frågor tidigare i år. Mot min egen inrådan ansåg utskottet att ytterligare och tydligare information krävdes, och en skrivelse med en begäran om sådan information sändes, som inte ännu besvarats vad jag förstår. För ungefär ett par veckor sedan tog jag dock upp frågan vid samordnarnas sammanträde i utskottet för rättsliga och inrikes frågor, och sade att jag hoppades att ytterligare en undersökning skulle kunna genomföras för att klargöra detta ärende på ett eller annat sätt, vilket vi borde göra så snabbt som det rimligen är möjligt.
Herr talman, för ett litet tag sedan skrev ni med stort eftertryck till Air France och protesterade mot de förhållanden under vilka människor reser till detta parlament. Ni mottog ett mycket lugnande svar från Air France med en försäkran om att någon sådan störande situation inte någonsin skulle inträffa igen. Jag skulle vilja informera parlamentsledamöterna, som säkert kommer att känna medkänsla för mig, om att jag i dag, för andra tillfället i rad, när jag infann mig på Edinburgh flygplats i god tid för att checka in för mitt flyg med Air France från Edinburgh till Paris för att sedan ta Strasbourg-planet, fick veta att planet var överbokat, och att jag borde ta vägen via Bryssel för att vara här kl. 17.00. Detta är en ganska sorglig historia, och jag har skrivit ett brev där jag fäster uppmärksamheten på dessa tarvliga omständigheter - på vilket jag säkert inte kommer att få ett lika lugnande svar som ni fick på ert brev. Det är tråkigt, men jag hade hoppats kunna ta upp en punkt om föredragningslistan, som vi nu har antagit. Jag kanske får möjlighet att göra det i morgon förmiddag.

Talmannen. -
När det gäller Schulz fråga verkar det som om frågan är under kontroll, men vi kommer kanske att skriva ett meddelande till kollegerna i utskottet för rättsliga och inrikes frågor med en uppmaning om att denna uppföljningsfråga skall ges vederbörligt intresse.

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Jag vill tacka kollega Banotti för att hon gjorde oss uppmärksamma på att vi redan har haft detta problem med bakterier en gång, nämligen för två år sedan, närmare bestämt just veckan innan vi strök fredagen från plenarmötena.
Eftersom frågan denna plenarvecka återigen står på föredragningslistan, måste jag säga att det är ganska intressant att samma bakterier dyker upp just nu. Det betyder inte att jag inte tar frågan på allvar eller att det inte skulle vara nödvändigt att göra seriösa undersökningar, men jag menar att detta inte får användas till att röra upp känslor, utan det behövs verkligen en saklig kontroll, och olika frågor som inte har något med varandra att göra får inte blandas ihop. Om det verkligen är problem med byggnaden får vi väl för guds skull flytta till andra sidan floden, till Palais de l'Europe. Där kan vi hålla till provisoriskt under plenarveckan. Men jag vänder mig uttryckligen mot den propaganda och hysteri som praktiseras i en så allvarlig fråga.

Talmannen. -
Det är viktigt att skilja mellan två enskilda saker. Kollegerna kan välja att reagera antingen vetenskapligt eller politiskt på det vetenskapliga beviset för att det kan finnas en bakterie. Men bakteriens befintlighet styrktes vetenskapligt, och var i sig ingen politisk handling. Det är viktigt att göra denna skillnad.

Bautista Ojeda (Verts/ALE).
Herr talman! Det är inte en ordningsfråga, utan bara ett litet påkallande av uppmärksamhet.
Medan denna kammare oroar sig för ledamöternas hälsa har i dag 24 000 människor i världen dött av svält. De flesta av dem är kvinnor och barn. I dag inleds i Rom världstoppmötet mot svält och man måste påminna sig att endast 3 procent av de åtaganden vi kom överens om för fem år sedan uppfyllts.
När skall det hållas en bred debatt om detta i kammaren?
Jag vill påkalla alla ansvariga politikers och alla institutioners uppmärksamhet på detta. Vi har ett enormt ansvar i denna situation.

Ford, Glyn (PSE).
Herr talman! Som den första ledamot som än så länge hänvisar till arbetsordningen skulle jag vilja ta upp en ordningsfråga i enlighet med artikel 137.1, om röstförklaringar.
Jag begärde en röstförklaring om Cappatos förslag om att skjuta upp sammanträdet. Jag skulle vilja veta varför jag inte har fått göra en sådan, och varför jag inte fått tillfälle att förklara att, samtidigt som jag håller med Duhamel om att byggnaden är så säker som den rimligen kan vara, är det lika dumt och dyrt som vanligt att sammanträda här. Det var därför jag röstade för att skjuta upp sammanträdet.

Talmannen. -
Ni är en sådan expert på arbetsordningen att ni borde veta att det i artikel 137.2 föreskrivs att röstförklaringar inte skall tillåtas vid omröstningar i ordningsrelaterade frågor. Jag vet att ni redan känner till det.
Fatuzzo (PPE-DE).
Herr talman! Det var mig ett nöje att delta i arbetet i den gemensamma parlamentarikerkommittén för Europeiska unionen och Bulgarien i måndags och tisdags, 3:e och 4:e juni. Jag skulle vilja ge uttryck för min oro över energisituationen i Bulgarien här. Innan året är slut måste Bulgarien och Europeiska unionen fastställa ett definitivt stängningsdatum för reaktorerna 3 och 4 i kärnkraftverket i Kozloduj.
Alla företrädarna för det bulgariska parlamentet - både från majoriteten och oppositionen - och för regeringen var överens om att understryka att en stängning av dessa reaktorer skulle vara till mycket allvarlig ekonomisk skada för Bulgarien. Jag tror att vi borde se till att Bulgarien och det bulgariska folket inte ser dessa förhandlingar som någonting som är negativt för dem och för deras önskan att snarast bli medlemmar i Europeiska unionen, och det var därför jag begärde ordet.

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! För några dagar sedan upplevde vi stunder då hamnarbetarna i Pireus hamn utsattes för våldsamma attacker på order av den grekiska regeringen. Hamnpolisen, polisen och de speciella militära styrkorna anföll häftigt de strejkande hamnarbetarna vilka krävde att deras försäkringsrättigheter skulle säkras samt att deras arbetsförhållanden skulle bli mänskligare.
Order gavs om att det fartyg i vars bogvisir ordföranden för handelsflottans mekaniker hängde, skulle fortsätta sin färd. I hamnen såg vi en redare som ledde specialstyrkornas attack. Tiotals skadade bemöttes som vanliga brottslingar fastän de var människor som försvarade sina grundläggande rättigheter.
Ni ser här, herr talman, vad som blir följden av socialförsäkringspolitiken - den politik som bland annat förs av Europeiska unionen - men också vad som blir följden av att den folkliga rörelsen karaktäriseras som terrorism. Jag ber alltså att man skall ta detta i beaktande så att även ni herr talman ingriper för att vi skall slippa uppleva sådana våldsamma händelser igen.

Santini (PPE-DE).
Herr talman! Vi har inte ?sparat det bästa till sist?, som ordspråket säger, för jag är tvungen att svara Schultz och säga att han har gjort ett praktfullt självmål, eftersom det nu är fotbolls-VM. Praktiskt taget ställde han en fråga och svarade själv på den när det gäller Dell'Utris immunitet. Jag minns den omröstningen i utskottet för rättsliga frågor. Utskottet beslöt att begära ytterligare information i fallet från det spanska domstolsväsendet. Nu är det alltså inte Europaparlamentet eller utskottet för rättsliga frågor som är förbehållsamma, utan det spanska domstolsväsendet som förmodligen inte kan bestämma sig och inte vet riktigt vad det skall svara på Europaparlamentets framställan och försöker vinna tid.
Emellertid kanske det finns ett skäl till: eftersom undersökningen har varit grundlig verkar det som om den domare som handlägger ärendet har insett att han inte har så mycket på fötterna att han kan fortsätta. Härav alltså taktiken, förhalningsstrategin, att fortsätta att hålla igång en förundersökning utan slutdatum, för att hålla frågan öppen utan att någonsin ge ett svar.

Talmannen. -
Jag vet att ni har provocerat Schulz till att göra ytterligare ett inlägg, men jag skulle vilja be honom att behärska sig.
Jag skulle vilja föreslå att jag sänder ett meddelande till utskottet för rättsliga och inrikes frågor, för att få en uppdatering och en försäkran om att åtagandet med de berörda spanska myndigheterna framskrider i vederbörlig ordning. Om vi kan enas om att göra det, skulle vi åtminstone ha nästa nödvändiga steg klart för oss.

Lynne (ELDR).
Herr talman! Ni sade att fackföreningarna hade rådfrågats. Jag skulle vilja veta om alla arbetstagare har rådfrågats. Som parlamentsledamöter kommer vi trots allt inte att förlora våra jobb om vi inte inställer oss, men några av arbetstagarna skulle kunna göra det.
Kan jag också få en försäkran om att inga påtryckningar har utövats mot fackföreningarna? Jag vet att det har förekommit påtryckningar mot dem tidigare i fråga om denna byggnad, så jag vill försäkra mig om den saken på fackföreningarnas och de övriga arbetstagarnas vägnar.

Talmannen. -
Vad jag förstår framför du en oro på fackföreningarnas vägnar som de ännu inte har framfört själva. Såvitt jag vet har ingen upplevt något tvingande inflytande från institutionen internt eller externt, och ingen ur personalen har på något sätt fått några antydningar från institutionen om att deras anställning skulle vara hotad. De frågor som ni ställer vore meningsfulla om de representerade fackföreningarnas åsikt, men jag antar att vi först och främst borde låta fackföreningarna framföra sin egen oro.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande betänkanden:
A5-0008/2002 av Richard Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om den allmänna översynen av Europaparlamentets arbetsordning (2001/2040(REG)),
A5-0252/2000 av Richard Corbett för utskottet för konstitutionella frågor om förslaget till ändring av parlamentets arbetsordning för att säkerställa balans mellan de rättigheter som individuella ledamöter och grupper tilldelas (1999/2181(REG)),
A5-0306/2000 av Lord Inglewood för utskottet för konstitutionella frågor om ändringen av arbetsordningens bestämmelser gällande motivering till ändringsförslag (1999/2195(REG)).

Corbett (PSE)
. (EN) Herr talman! Tack för era vänliga stödjande ord, som jag utgår ifrån gäller alla förslag i betänkandet. Jag har tio minuters taltid, och jag tänker ta fem minuters tid i anspråk nu, och fem minuter i slutet av debatten, så att jag kan svara på några av de frågor som tas upp, vilket jag har rätt till enligt arbetsordningen.

Talmannen. -
Som en ordningsfråga vill jag avbryta föredraganden och säga att det gläder mig oerhört att ni är den första ledamoten som börjar använda det förfarandet. Jag skulle starkt vilja rekommendera det till de politiska grupperna som ett standardförfarande för alla våra debatter.

Corbett (PSE).
Herr talman! Tack, men jag är inte först med att göra detta. Thorning-Schmidt föregick med gott exempel för inte så länge sedan.
Det är med stort nöje som jag kan lägga fram dessa båda betänkanden, den allmänna översynen av arbetsordningen och ett särskilt betänkande som har väntat ännu längre för att föras upp på vår dagordning. Jag skulle huvudsakligen vilja kommentera den allmänna ändringen av arbetsordningen.
Vi tvingas se över vår arbetsordning av flera skäl, och det är ursprunget till detta betänkande. Ett skäl är att vi står inför en utvidgning, och att vi snart kommer att vara ett parlament som består av minst 732 ledamöter. Vi måste effektivisera våra förfaranden och fokusera mer på prioriteringar om vi skall kunna fungera effektivt som det europeiska folkets demokratiska röst.
För det andra innehåller Nicefördraget, även om det ännu inte ratificerats, ett visst antal specifika ändringar som, om vi röstade för dem i dag, skulle träda i kraft när Nicefördraget, eller liknande bestämmelser, träder i kraft. Vi påverkar inte resultatet av några nationella beslutsfattandeförfaranden med avseende på ratificeringen av Nicefördraget.
För det tredje fanns det en rad problem som parlamentets presidium pekade ut i det betänkande som lades fram av Provan, som sitter precis bakom er redo att ta över som talman för denna debatt, och han kommer att vara en mycket lämplig talman.
Allt detta har vägts samman i utskottets betänkande, och det är ett paket som består av nära 120 specifika ändringar av vår arbetsordning. Över 80 av dem är inte kontroversiella. Det finns dock ett fåtal som är det, och jag kommer att fokusera mina kommentarer på några av dessa.
För det första finns det ett helt åtgärdspaket för att försöka att effektivisera våra förfaranden i kammaren, göra kammaren mindre överbelastad, särskilt under omröstningarna, men även vid de övriga tillfällena. Det är denna fråga som ledamöterna har sagt behöver reformeras, men det är mycket svårt att enas om reformer som får det nödvändiga stödet. Vi har lagt fram ett antal förslag om att icke-kontroversiella frågor, det vill säga frågor som får en majoritet på mer än 90 procent i utskottet, borde förmodas vara icke-kontroversiella, och antas genom omröstning i kammaren med en enda omröstning - inga ändringsförslag och ingen debatt - såvida det inte finns en särskild begäran om att ha en debatt eller att uppmana till ändringsförslag. Bevisbördan skulle börja i den änden.
För det andra borde vi för vissa initiativbetänkanden gå tillväga så att vi tar del av utskottets betänkande i dess befintliga utformning, och vidarebefordrar det till de andra institutionerna, utan att försöka omarbeta punkt för punkt i kammaren i en redaktionskommitté som består av fler än 600 ledamöter.
För det tredje borde talmannen, när han eller hon anser det lämpligt, kunna sända betänkanden som har givit upphov till ett mycket stort antal ändringsförslag tillbaka till utskottet, för att utskottet skall kunna fungera som ett slags filter, och pröva vilka ändringsförslag som har ett visst stöd och vilka som inte har det. De ändringsförslag som stöds av mindre än en tiondel av utskottets ledamöter skulle behöva läggas fram för omröstning i kammaren, eftersom det vore tydligt att de inte skulle ha någon chans att antas. De skulle finnas kvar på papper, och de skulle ha sänts runt och registrerats, men de skulle inte behöva ta hela kammarens tid i anspråk i en omröstning. Detta, tillsammans med flera andra mindre åtgärder, som jag av tidsskäl inte kommer att ta upp, borde effektivisera arbetet i kammaren.
Vi förslår också att debatten om aktuella och brådskande frågor skall avskaffas, inte själva ämnena förstås, eftersom dessa skulle tas upp genom andra befintliga förfaranden, eller nya förfaranden som vore mer lämpliga för dessa ämnen.
Vi förslår också en ändring av det sätt som våra debatter äger rum på. Somliga ledamöter förespråkar starkt en övergång till ett system där ledamöterna för att få ordet måste fånga talmannens uppmärksamhet, vilket Provan föreslog, och somliga motsätter sig bestämt ett sådant system. Vi har nått en kompromiss: vi påbörjar varje debatt, som nu, med talare från vår egen grupp, och har kanske en eller två eller till och med tre omgångar med talare, men vi ger oss själva möjligheten att avsluta med en debatt där de talare får ordet som fångar talmannens uppmärksamhet. Det skulle liva upp våra överläggningar. Samma människor skulle kunna få tala igen, för att bemöta vad som sagts, och de ledamöter som stannat i kammaren under hela debatten skulle tveklöst kunna fånga talmannens uppmärksamhet och få tala.
Det är en rimlig och fungerande kompromiss. Den är förenlig med vad talmanskonferensen sade, eftersom den innehåller ordet ?may? (kan). Detta system skulle kunna testas under en period, och om det inte fungerar kan vi avstå ifrån det. Om det fungerar kan vi behålla det. Jag skulle vilja uppmana de som är närvarande i kammaren och som tvekar att ge det ett försök. Varför inte pröva något nytt, och se om det fungerar? Ge oss chansen att liva upp våra debatter.
Herr talman, jag ser att det står sju minuter, men som ni minns avbröt ni mig i två minuter i början.

Jag skall avsluta med en kortfattad kommentar om mitt andra betänkande. Jag skall inte gå igenom alla punkter i mitt eget betänkande. Det andra betänkandet utarbetades vid en tidpunkt då vi anklagades för att vår arbetsordning diskriminerade ledamöter som inte hör till en politisk grupp. Vårt utskott gick igenom alla de punkter i arbetsordningen där en diskriminering eventuellt skulle kunna finnas, eller där detta uppenbarligen var fallet. Vi fann lösningar för alla dessa fall. Dessa kommer att läggas fram för kammaren.
Det finns några punkter som kammaren kommer att tycka är onödiga, och det må vara hänt att vi har varit alltför nitiska i vårt arbete. Det finns andra punkter som kammaren kommer att kunna godkänna. Det vore lämpligt att grupperna tittade på detta. Jag vet att vissa grupper plötsligt har bett att få mer tid. Det är märkligt när det gäller ett betänkande som har varit klart i ett och ett halvt år, och som man under en viss tid har planerat att ta upp i samband med mitt huvudsakliga betänkande, den allmänna översynen. Jag skulle beklaga det om betänkandet måste hänvisas tillbaka till utskottet. Om det är nödvändigt så låt gå, men det vore bättre att framskrida och ta itu med denna fråga, och inse att ytterligare arbete krävs i denna fråga på andra nivåer, förutom i fråga om arbetsordningen.
Här slutar jag för att få litet tid att sedan svara på debatten.

Talmannen. -
Ni har lagt ned så mycket arbete, och väntat så länge på att få tala till oss, att ni kan använda hela de 40 sekunder som ni förfogar även för att svara efter debatten. Jag är säker på att jag avbröt er i minst fem minuter, och jag ber den tjänstgörande talmannen att ta hänsyn till det närhelst ni skall svara.

Inglewood (PPE-DE)
. (EN) Herr talman! Jag antar att den stora majoriteten av ledamöterna inte ens har upptäckt Inglewoodbetänkandet, som i så stor grad överskuggas av Corbetts två betänkanden. Jag måste börja med att gratulera Corbett till hans mycket uttömmande arbete med utarbetandet av denna omfattande översyn av arbetsordningen.
Inglewoodbetänkandet, liksom Corbetts andra betänkande, utarbetades för ungefär två år sedan, till följd av interna inkonsekvenser i den dåvarande utformningen av parlamentets arbetsordning i fråga om motiveringen till ändringsförslag. Vid den tidpunkten trodde man att betänkandet skulle läggas fram ganska snart, och att det sedan kunde ändras om nödvändigt, som en del av den mer omfattande debatten om arbetsordningen som vi för närvarande för. Detta skedde inte. Betänkandet försvann förvisso mer eller mindre fullständigt bortom horisonten. Jag skulle bara vilja framföra min tacksamhet till fiskeriutskottet, som inte vanligtvis kopplas samman med dessa frågor, för att de, såvitt jag vet, var de enda andra i detta parlament som var delaktiga i denna fråga som hade förstått att betänkandet inte gjorde framsteg, förutom jag själv, och möjligen Corbett.
Vad som ursprungligen var avsett att vara en föregångare till den allmänna översynen av arbetsordningen uppfattas dock nu som något som löper parallellt med denna översyn, och som faktiskt verkligen ingår i det övergripande paketet.
Det föreslås helt enkelt att frågan om huruvida ändringsförslag skall motiveras individuellt eller inte, kräver ett enda svar, oavsett i vilket sammanhang de läggs fram.
För det andra hävdar man att en strikt skyldighet att motivera varje ändringsförslag i kammaren inte egentligen gör någon nytta. Det medges att en individuell motivering kan vara användbar när det gäller lagstiftningsförfaranden.
Med hänsyn till tydligheten och rättssäkerheten, och också för att undvika vissa tekniska problem, borde slutligen de individuella motiveringarna till ändringsförslag förbli författarnas ansvar, och borde följaktligen inte läggas fram för omröstning. Jag skulle vilja rekommendera mitt betänkande till kammaren.

McAvan (PSE)
Herr talman! Corbetts betänkande är utmärkt, och det gläder mig oerhört att det äntligen funnit sin väg till kammaren så att vi kan rösta om det.
Detta betänkande kommer inte bara att underlätta våra liv genom att förkorta omröstningstiderna, utan det kommer att göra vårt arbete här i kammaren mer öppet, och mer förståeligt för världen utanför, eftersom omröstningarna kommer att inriktas på de centrala frågorna, utan att minoriteternas rätt att uttrycka sin åsikt avskaffas, vilket är ännu viktigare.
Om vi riktar in oss på punkten om brådskande frågor och de ändringar som Corbett föreslagit, vet jag att vissa ledamöter är bekymrade över hur mänskliga rättigheter och aktuella och brådskande frågor skall hanteras om det nuvarande förfarandet avskaffas. Det som föreslås ger oss ett mycket bättre alternativ. När det gäller mänskliga rättigheter skulle det berörda utskottet - utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik - lägga fram en resolution om mänskliga rättigheter. Det innebär att mänskliga rättigheter skulle hanteras på exakt samma sätt som alla andra viktiga frågor i kammaren och i utskotten, nämligen på ett väl övervägt sätt, snarare än i all hast under en torsdagseftermiddag i Strasbourg när mycket få ledamöter är närvarande. Jag hoppas att vi i kammaren kommer att ge detta mycket viktiga förslag vårt stöd, och uppnå ett bättre arbete i fråga om mänskliga rättigheter.
Jag har varit ledamot av Europaparlamentet i fyra år, och under min tid här har det förts fram ständiga klagomål på att det sker för många omröstningar, att vi inte vet vad vi röstar på, eftersom det finns hundratals ändringsförslag i kammaren. Om vi vill ändra denna situation, måste vi lägga fram detta betänkande för omröstning och rösta för en förändring. Om vi inte gör det kommer det inte att ske någon förändring, och vi kommer att vara tillbaka där vi började, och klagomålen kommer att fortsätta. Jag ber er att ge Corbettbetänkandet ert stöd.

Pronk (PPE-DE)
- (NL) Herr talman! Jag vill verkligen gratulera Corbett till något som jag nästan skulle vilja kalla ett magnus opus och även Inglewood till hans bidrag. De här betänkandena är verkligen nästan en sammanfattning av allt som vi varit med om i parlamentet den senaste tiden. De är ett bidrag till EU:s konstitutionella utformning. Jag tror att vi i det avseendet inte får underskatta vikten av hela det här.
Budgetutskottet har lagt fram femton ändringsförslag. Inte på det här betänkandet naturligtvis men på de problem som ligger till grund för det här betänkandet. Det handlar egentligen om en enda sak: det här parlamentet har framför allt en gammal befogenhet, nämligen en budgetbefogenhet. Tillsammans med rådet är vi budgetmyndigheten. Jag lägger ofta märke till att många personer ibland inte inser det. Ibland ställer de frågor till kommissionen om saker som vi själva måste besluta om. Den beslutsprocessen innebär också ett visst ansvar som visar sig i två saker. För det första naturligtvis i utskottets eget arbete men för det andra också i samarbetet med andra utskott. En viktig del av de här ändringsförslagen handlar om samarbetet med andra utskott. Där försöker vi få samarbetet att fungera så smidigt, bra och så jämnt som möjligt.
För det andra innebär det att var och en som frågar eller beslutar något måste försöka skapa ett finansieringsförslag, så att han får en viss insikt i den ekonomiska sidan och på det sättet kan ge innehåll åt vår väldigt viktiga befogenhet inom finansområdet. En befogenhet som vi hoppas skall utvidgas till de områden där den ännu inte gäller.

Theato (PPE-DE)
Herr talman! Låt mig inledningsvis gratulera de båda föredragandena till debatten och betänkandena. Jag vill på budgetkontrollutskottets vägnar säga att 14 utskott nu har lämnat in sina ställningstaganden. Bara att gå igenom och klassificera detta var ett stort arbete, herr Corbett! Vi vill gratulera till att ni klarade av detta.
Från budgetkontrollutskottets sida har vi behandlat två frågor. Den ena rör revisionsrätten. Allt detta har ni infogat, särskilt utnämningen av medlemmar av revisionsrätten, enligt hur detta genomförs i utskottet och i plenum. Detta är brukligt efter Lamassoures och Bourlanges två betänkanden från 1992 och 1995. Detta behövde fastställas skriftligt för att få tydliga regler.
Den andra frågan rör bedrägeribekämpningsenheten OLAF. Frågan om hur ledamöter skall behandlas och själva agera utifrån OLAF har ju varit mycket kontroversiell. Förra gången lade budgetkontrollutskottet för utskottet för konstitutionella frågor fram ett ställningstagande, som dock nådde plenum i förändrat skick. Vårt ställningstagande lämnades den gången utan beaktande. Resultatet blev då ett åtal. Jag menar att vi måste få möjlighet att gentemot OLAF behandla ledamöterna och vidta åtgärder konsekvent och korrekt utan att dra alla ledamöter och tjänstemän över en kam. Det finns ett ändringsförslag från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater om detta. Jag stöder detta. Därmed infogas faktiskt även budgetkontrollutskottets förslag som ni inte kunde ta hänsyn till i betänkandet. Det vore glädjande om vi kunde rösta för detta. Därmed skulle vi också slippa åtal och överklagande.

Cashman (PSE)
Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja gratulera föredraganden till hans utmärkta arbete, särskilt när det har gällt att tona ned hans ursprungliga förslag för att uppnå en enighet, vilket alltid skapar en drivkraft för en reform i kammaren. Det är exakt vad vi behöver, en drivkraft bakom reformen så att vi uppnår en reform i stället för att bara tala om den. Jag hoppas att hela kammaren kommer att stödja de kompromissändringsförslag som föredraganden har enats om med olika grupper i kammaren.
De ändringsförslag från utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor som lades fram för det ansvariga utskottet fick naturligtvis inte ett fullständigt stöd. Det handlade ändå om medlemsstaternas möjlighet att lägga fram lagstiftningsförslag i enlighet med artikel 67 i EG-fördraget, och om utvecklingen och bristerna i detta förfarande. På samma sätt tittar vi på den kategori med ändringsförslag som hänför sig till utskottets ansvar i samband med respekten för de grundläggande rättigheterna inom EU. Även om vår åsikt, som jag sade, inte fick fullständigt stöd, kommer jag ändå stödja och uppmana andra att stödja föredraganden.
Låt mig lägga till en varning om att denna översyn inte gäller det institutionella avtal om sekretessbelagd information och känsliga dokument som kallas Brokavtalet, och som rådet fortfarande förhandlar om. Jag måste uppmana kammaren att tänka efter mycket noga innan den godkänner det så kallade Brokramavtalet, eftersom det gör att parlamentet placeras i en mycket ofördelaktig ställning i jämförelse med de andra institutionerna. Detta avtal ger faktiskt den stora allmänheten en större rätt till tillgång till känsliga dokument på så vis att varje begäran måste beaktas i vederbörlig ordning. I enlighet med dessa förslag befinner sig parlamentet i en obalanserad situation på så sätt att vi inte har någon rätt att ge tillgång till sekretessbelagda dokument. Med dessa invändningar och varningar, uppmanar jag kammaren att ge föredragandens förslag sitt fulla stöd.

Randzio-Plath (PSE)
Herr talman! Säkert var det en utmaning för föredragandena att utforma reformen av arbetsordningen på ett sådant sätt att parlamentet kan arbeta mycket effektivt, demokratiskt och med insyn. Jag tror att man på detta sätt även kan bidra till en politisk profilering av plenum. I så måtto är det mycket viktigt att undvika byråkratiseringstendenserna i plenums arbete.
Jag vill tala för utskottet för ekonomi och valutafrågor och uttryckligen välkomna de förslag som har antagits för dialogen med Europeiska centralbanken och även för de handelspolitiska riktlinjerna. Jag vill poängtera att förbindelserna mellan institutionerna har förändrats inom loppet av en viss tid. Och dessa förbindelser måste vi verkligen forma om så att de ständigt kan fyllas med nytt liv. Detta är över huvud taget vad som borde känneteckna de kommande debatterna om arbetsordningen; de bör inte vara så att säga dött material utan förtydliga att regler inte skapas för sin egen skull här i parlamentet utan för att förbättra kvaliteten på arbetet, för att strama upp och koncentrera arbetsprocesserna men samtidigt även för att formulera de punkter som är viktiga för att stärka parlamentets politiska profil gentemot allmänheten.
Här måste jag nämna en punkt som jag menar att föredragandena och plenum måste se över ytterligare en gång. Jag ser problem med ändringsförslag 59 rörande artikel 110a. Jag ser en berättigad önskan att göra allt för att vi verkligen skall föra de riktiga och viktiga politiska debatterna i plenum. Men det är inte alla utrikes- och säkerhetspolitiska debatter som per definition har högre prioritet än exempelvis de frågor som slutbehandlas i de enskilda utskotten, eftersom det har visat sig att det krävs en mycket stor majoritet för att över huvud taget kunna förbereda en andra behandling och nå framgång gentemot rådet.
De nya reglerna får inte leda till att vi inför ett betänkande i slutet av en debatt i ett utskott skapar fiktiva majoriteter som faktiskt inte finns för att uppfylla de formella krav som ställs för att ta sig till plenum. Detta är verkligen en form av byråkrati som skall undvikas. Möjligen kan föredragandena komma upp med en ännu bättre urvalsmetod så att vi kan komma överens denna vecka. Jag menar att det är mycket viktigt att ändringsförslaget inte antas i den form som har föreslagits.
Herr föredragande, jag vill även be er förtydliga vad ni kräver av parlamentet och utskottet vad gäller ändringsförslag 87 och 88, för vi är ingen verkställande makt som i ören och pfennig och cent ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Rothley (PSE)
Herr talman! Efter Maastrichtfördraget var jag medföredragande för den nödvändiga anpassningen av arbetsordningen. Jag vet hur mödosamt detta är - och desto mer uppriktigt är mitt tack och mina lyckönskningar till Richard Corbett.
Innan jag går in på tre punkter från utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden vill jag ta upp en allmän fråga. Den som vill stärka plenum, den som vill föra de stora politiska debatterna här, vilket är ett bra mål, han eller hon måste stärka utskottens ansvar. Detta är möjligt endast om man höjer ribban för att gå från utskott till plenum. Detta är absolut nödvändigt. Richard Corbetts och utskottets förslag löper i rätt riktning. I framtiden måste vi eventuellt gå ännu lite längre.
För utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden är det tre punkter som är och har varit viktiga: för det första de lagstiftande initiativen. Utåt kräver vi initiativrätt för Europaparlamentet. Vår initiativrätt är mycket begränsad. Det parlamentet bygger upp i form av hinder för sig själv är helt fruktansvärt. Som exempel kan jag nämna mitt eget initiativ om diskriminering i hjälpen med rättegångskostnader, som efter många, många månader till slut körde fast på utskottsordförarnas konferens. Bort med dessa hinder!
Den andra punkten rör omröstningen i samband med att kommissionens ordförande och kommissionen som helhet skall godkännas. Här råder helt olika metoder i de olika medlemsstaterna. Med tanke på vilken situation Europaparlamentet befinner sig i, menar jag att det i bägge fallen är oerhört viktigt med sluten omröstning och inte omröstning med namnupprop för att skydda Europaparlamentet.
En sista punkt: Jag ansluter mig till det som har sagts om OLAF. Huvuddelen av min grupp kommer att stödja detta.

Bastos (PPE-DE)
Herr talman! Jag börjar med att gratulera Corbett till det förtjänstfulla betänkandet. I detta betänkande om en allmän översyn av arbetsordningen lägger föredraganden fram förslag om att förenkla förfarandena och koncentrera parlamentsarbetena om lagstiftningen och de aktuella och viktiga politiska debatterna.
I yttrandet från utskottet för sysselsättning och socialfrågor, har jag betonat några frågor för att på något sätt optimera dynamiken i denna institution. Det är följande frågor: när det gäller ?Frågestunden? är det viktigt att ge talmannen möjligheten att hänvisa en fråga till en frågeperiod i ansvarigt utskott, vilket skulle ha fördelen att ge mer tid till debatten i kammaren. Det är också nödvändigt att Europaparlamentet inom ramen för den öppna samordningsmetoden inte löper risken att ställas utanför debatten om frågor av större vikt. Härigenom skulle det förslag jag lade fram i mitt yttrande syfta till att hänvisa beslut om det förfarande man skall följa till ansvarigt utskott och föreslå utarbetande av betänkande. En annan aspekt som inte borde glömmas bort - men som har glömts - är att det ansvariga utskottet, utifrån rådets och kommissionens årsrapporter, skulle kunna besluta att bjuda in rådsmedlemmar till sina möten för att besvara frågor. Målet skulle än en gång vara att stärka Europaparlamentets inflytande inom ramen för metoden för öppen samordning och göra den effektivare.
Slutligen skulle jag vilja betona de nära förbindelserna mellan livslångt lärande och de frågor som ligger inom behörighetsområdet för utskottet för sysselsättning och socialfrågor och det vore logiskt att föra över detta till det utskottets befogenheter.

Wuermeling (PPE-DE)
Herr talman! Jag önskar att jag hade haft lite mer tid för att förbereda mitt uttalande, men å andra sidan kommer jag helt säkert att hålla talartiden.
Europaparlamentet måste bli den europeiska debattens centrecourt. Detta är vår ambition, men blotta viljan räcker förstås inte, vi måste givetvis även anpassa vårt sätt att fungera. Jag menar att detta är kärnan i det betänkande som utskottet för konstitutionella frågor har antagit. Europeiska folkpartiets grupp stöder detta med eftertryck.
Vi vill framföra ett stort tack till Corbett för de många idéer som han har utvecklat och som kommer att leda oss vidare. Vi vill tacka honom för ett precist arbete med ett mycket komplext rättsligt material. Vi vill också tacka för det exemplariska samarbete och den öppenhet som har genomsyrat detta samrådsförfarande, som faktiskt har pågått i ett och ett halvt år.
Vi vill att vårt arbete skall bli mer politiskt, vi vill kunna koncentrera oss på det väsentliga, och vi vill att arbetet skall bli mer ansvarsfullt. Större politisk tyngd får vi genom det särskilda förfarande som skall införas. För nog är det märkligt att vi alltid skall behöva hoppa fram på instrumentala kryckor för att få in en aktuell fråga i kammaren. Vi måste begära uttalanden av kommissionen eller rådet för att kunna yttra oss i brinnande politiska frågor. Detta gör att det spektakel som det europeiska toppmötet är fortfarande får större uppmärksamhet än de beslut som fattas här i parlamentet. För att skapa bättre balans måste vår arbetsordning förändras.
Vi vill också arbeta mer koncentrerat. Även om många kolleger har blivit fästa vid de tidskrävande rutinbesluten, måste vi avstå från dem. Vi behöver ett enklare förfarande för okontroversiella betänkanden, så att vi kan koncentrera oss på vårt lagstiftande arbete. Alla här i plenum vet att cirka 80 procent av den europeiska lagstiftningen numera kräver godkännande av Europaparlamentet, men jag betvivlar att vi verkligen lägger mer än hälften av vår tid i plenum på det lagstiftande arbetet.
Låt oss också bestämma oss för att arbeta lite mer ansvarsfullt när våra beslut väl har vunnit laga kraft så att de inte bara förblir krav och resolutioner. Därför är det rätt att föreslå att budgetutskottet och utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden skall stärkas i sitt ansvar för den budgetmässiga och juridiska samverkansförmågan. Det är ju meningslöst att kräva saker som varken kan uppfyllas finansiellt eller med tanke på det rättsliga underlaget.
Samtidigt vill vi även respektera de enskilda ledamöternas och gruppernas rättigheter. Ledamöterna måste självklart ha rätt att tala sitt modersmål. Grupperna måste självklart ha rätt att lägga fram förslag. Dock bör vi med tanke på utvidgningen österut och för att förebygga att kammaren splittras, i någon mån öka möjligheten att bilda grupper.
För att de dokument som når plenum efter samråd i utskotten skall kunna förberedas på ett bättre sätt - nu är detta min personliga uppfattning - måste vi även begränsa de enskilda förfarandena för hur detta skall gå till, och de måste absolut begränsas till de verkligt brådskande fallen. Detta säger jag särskilt med tanke på de brådskande frågorna, som på senare tid har utvecklats till ett särskilt förfarande där förhållandevis få ledamöter fattar parlamentsbeslut eftersom det sker vid en tidpunkt då de flesta redan har avrest.
Förfarandet måste garantera att om möjligt alla ledamöter kan närvara vid samråden i grupperna och i utskotten. Undantag från detta får bara förekomma i mycket speciella fall.
Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater stöder förändringarna i kammaren för att förbättra vårt arbetssätt och för att vi skall bli mer politiska och mer synliga och för att Europeiska unionen skall bli mer demokratisk.

van den Berg (PSE).
Herr talman! Jag är mycket glad över att jag i dag får tala om det mycket viktiga betänkandet av Corbett om ett mer politiskt och mer spännande parlament som är intressant för pressen och för medborgarna också. Ett riktigt parlament alltså. I dag saknar vi som parlament ofta behörighet. Försvar, migration, jordbruk, man kan nämna fler ämnen och om dessa kämpar vi i konventet om Europas framtid. För närvarande är Europeiska kommissionen och rådet också ofta för teknokratiska. De släpar med oss i detaljer och döljer på det sättet de verkligt politiska alternativen. De kommer sedan inte tillräckligt tydligt i fråga här och det är naturligtvis i sin tur negativt för medborgarnas intresse.
Vi måste kanske som parlament få en tillfällig undersökningskommission för mul- och klövsjukan, som vi tidigare hade BSE-undersökningskommissionen. Det är medel som kan göra oss till en tiger i stället för ett tandlöst lamm. Varje parlamentsutskott kan redan nu vidta åtgärder för att bli kraftigare och vi vill egentligen ha en stabilare ställning som parlament liksom den amerikanska kongressen och senaten.
I dag tar vi upp en del, en viktig del varvid tradition, teknokrati och tyvärr konservatism hindrat oss alldeles för mycket från att bli ett mer politiskt och mer intressant parlament. Nu har vi ofta en sammanfattning, ibland i förnedrande one minute statements, som gör parlamentsdebatterna till ett skämt. Det mest förnedrande av allt är väl att kommissionen och rådet ibland tillsammans får tala tre gånger så länge som alla gruppledare tillsammans. Jag skulle redan på förhand vilja uppmana kommissionen och rådet att frivilligt inskränka sig själva ordentligt. Vidare måste vi själva begränsa antalet talare för partigruppen. Här och där måste vi liva upp debatterna genom att använda oss av catch the eye-principen. Den principen får inte användas för löst snack utan just för att på nytt ge ordet till den som nyss talat så att man verkligen kan reagera på varandra.
Sedan, herr talman, frågan om brådskande ärenden. Jag har äran att för PSE-gruppens räkning samordna resolutionerna i brådskande frågor. Det tycker jag ofta är ett misslyckande. Förberedelserna är alldeles för korta och det görs uttalanden om både det ena och det andra utan att engagera de specialiserade utskotten. Jag håller med om att mänskliga rättigheter kan förtjäna en resolution och även kan vara av betydelse för berörda regeringar eller länder. De måste dock vara väl förberedda och även följas upp noga efter att de antagits. Min partigrupp stöder människorätts-/NGO-gemenskapens tanke och uppmanar i det sammanhanget även Pat Cox och er att inrätta ett parlamentsutskott utan portfölj, som utskottet för kvinnors rättigheter, och det så snabbt som möjligt. Då kan de brådskande frågorna avskaffas och har vi ett mycket bättre och trovärdigare perspektiv. Jag är nyfiken på reaktionerna på det här.
Corbett har gjort ett stort arbete och slutit många kompromisser för att komma fram till en gemensam ståndpunkt. Parlamentet rannsakar härmed sitt eget samvete. Med beaktande av utvidgningen av unionen med 10 till 12 nya medlemsstater begär vi som parlament regelbundet reformer av alla europeiska institutioner, såsom rådet och kommissionen. Det behövs verkligen. Då får vi dock samtidigt inte vara rädda för att själva genomföra de förändringar som krävs. Låt oss erkänna att de förra reformerna av Europaparlamentet inte var särskilt genomgripande. Mycket väsen för ingenting. Det kommer sig också av att enskilda intressen, små gruppers intressen, delintressen, finslipning av lagar ständigt får oss att utan någon egentlig nödvändighet hamna i ändlösa omröstningar, delade omröstningar och omröstningar med namnupprop. På alla dessa områden gör Corbett ett tappert försök och har han sökt en kompromiss. Samma intressen hotar dock på nytt att infektera det hela. Jag uppmanar alla kolleger att ta till sig totalintresset för vårt parlaments demokratiska politik och inte fastna i delintressen. Låt oss med en majoritet vid omröstningen om Corbettbetänkandet visa att vi kan det och att vi går längre den här gången. Låt parlamentet våga gå över sin egen skugga.

Duff (ELDR).
Herr talman! Alla parlament behöver en Richard Corbett - en man vars kunskaper om och engagemang för arbetsordningen är utan jämförelse, och även om mina kunskaper är mindre än hans, delar jag fullt ut Corbetts åsikt att goda regler bäddar för en sund demokrati. Det reformpaket som lagts fram för oss är inte revolutionärt, men det innehåller en förnuftig och stegvis växande förändring som kommer att bidra till att göra detta parlament långt mer moget, effektivt och öppet.
Jag litar på att den konservatism som ibland uppvisas av PPE- och PSE-gruppernas ledamöter i denna fråga, i detta sena skede inte kommer att hindra ansträngningarna för en reform. Det vore ett otroligt tråkigt budskap att ge konventet, och skulle allvarligt försvaga vår parlamentariska delegations ställning.
Den liberala gruppen lägger stor vikt vid att försöka att göra plenarsammanträdena livligare. Därför lägger vi fram ett ändringsförslag för att göra förfarandet med att fånga talmannens uppmärksamhet för att få ordet obligatoriskt, snarare än frivilligt, tillsammans med ett annat ändringsförslag för att se till att det är praktiskt genomförbart att avbryta talare utan att deras talartid påverkas. Vi behöver mer drama på det här stället, mer kritiska diskussioner och en bättre jämvikt mellan partigruppernas nödvändiga privilegier och de individuella ledamöternas rättighet att uttrycka sig.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja säga till Duff att jag tillhör de konservativa, trots att jag inte ingår i varken den socialdemokratiska eller den folkpartistiska gruppen.
Min grupp har redan från början uttryckt stor tveksamhet till behovet att reformera arbetsordningen mer än vad som fordras efter Nice och vi har anfört allvarliga invändningar mot det förfarande som har omvandlat detta betänkande från en anpassning till någonting som framför allt avspeglar Corbetts kreativitet, snarare än ett verkligt behov. Och detta mot bakgrund av att väldigt många av de reformer som han själv för övrigt har framlagt under tidigare år inte har genomförts. Jag tänker framför allt på bestämmelserna om utskottens befogenheter. Ur denna synpunkt har vi arbetat aktivt för att förhindra att somliga av hans viktigaste förslag skulle antas i kammaren. Vi får se vad som händer i morgon. Herr talman! Jag undrar egentligen om någon i dag kan förstå vad som kommer att hända under omröstningen i morgon, eftersom dessa reformer just är mycket omfattande och utan inbördes sammanhang.
Herr talman! Jag skulle vilja ta upp två punkter, mycket kort, om ni tillåter. Först av allt har vi mycket starkt invänt emot uppfattningen att det fordras ett kvantitativt förhållningssätt snarare än ett kvalitativt, det vill säga att man skall besluta vad som skall läggas fram i kammaren och vad som skall återförvisas till utskottet enbart på grundval av ändringsförslagens mängd eller antalet röster för eller mot.
Den faktiska situationen i vårt parlament i dag visar att alla dessa tråkiga omröstningstimmar huvudsakligen är resultatet av ett dåligt förberedelsearbete i utskotten. De utskott som gör ett gott arbete är de som är måttliga i dag och lyckas få oss att rösta under kort tid och bara om vissa verkligt viktiga punkter. De som inte lyckas med detta är just de som får oss att förlora tid.
Å andra sidan är vi mycket skeptiska till möjligheten att återförvisa till utskotten, att låta utskotten besluta, i de fall som nämns i Corbetts betänkande. Vi är oroliga av den enkla anledningen att parlamentets utskott inte alltid avspeglar parlamentets majoritet och att därför risken att vi får motsägelsefulla resolutioner, med motsägelsefullt innehåll, är mycket stor.
Jag hade velat ta upp många fler saker, men tiden räcker inte till för det. Jag tackar dock vännen Corbett för det arbete han har gjort - även om han inte lyssnade till större delen av mitt inlägg.

Kaufmann (GUE/NGL)
Herr talman, ärade kolleger! Innan jag går in på några förslag till ändring av arbetsordningen som min grupp inte stöder, har jag ett uppriktigt behov av att tacka föredraganden, vår kollega Corbett för det enorma arbetet. I över ett år har vi nu diskuterat hur vi skall kunna göra vårt eget arbete i parlamentet effektivare och mer levande. Det engagemang som Corbett har visat för dessa ändringar i utskottet och tillsammans med kollegerna i kammaren är verkligen beundransvärt.
I betänkandet föreslås en ändring av artikel 50 i arbetsordningen. Debatten om brådskande och aktuella frågor skall avskaffas och ersättas av nya regler, bland annat genom att införa en extraordinär debatt om särskilda och högaktuella politiska händelser. Varje måndag eftermiddag skall sammanträdet inledas med beslut om en sådan extraordinär debatt. Visserligen finns det vissa saker som talar för detta förslag - min grupp vill dock att vi håller fast vid nuvarande regler.
(Applåder)
Varför då detta? Huvudargumentet mot ändringen är att den extraordinära debatten blir ineffektiv. Det är ur vår synvinkel oacceptabelt att avstå från att rösta om den aktuella frågan i plenum, inte minst därför att vi i debatterna om brådskande och aktuella frågor hittills framför allt har tagit ställning mot kränkningar av de mänskliga rättigheterna genom resolutioner som innebär en viktig uppmuntran och ett stöd för många drabbade i olika länder i deras kamp för demokrati och mänskliga rättigheter. Nej, min partigrupp vill inte att detta viktiga politiska instrument skall gå oss ur händerna.
Frågor om arbetsordningen är inte enbart bindande regler som gäller det gemensamma arbetet, utan de är alltid maktfrågor. Därför är det bara alltför lätt att inse att små grupper synar varje liten paragraf på det noggrannaste. Arbetsordningen måste garantera att grupperna behandlas lika och får inte begränsa små gruppers parlamentariska chanser. Utifrån dessa premisser vill jag på min grupps vägnar avvisa det ändringsförslag som finns i betänkandet i samband med artikel 110 i arbetsordningen och som handlar om att endast två grupper tillsammans eller 32 ledamöter och inte längre enskilda grupper i framtiden skall kunna lägga fram ändringsförslag för plenum.
Här finns det två hakar. För det första är det obegripligt varför 32 ledamöter skulle ha större rättigheter än en politisk grupp. För det andra ser vi det som en partigrupps legitima parlamentariska rättighet att lämna in ändringsförslag till omröstningen i plenum. Ändringsförslag är självklart ett sätt för de politiska grupperna att uttrycka sin politiska vilja. Argumentet att små grupper på ett eller annat sätt inte har någon chans att vinna gehör för sina ändringsförslag utan bara hindrar omröstningen, vilket van den Berg sade, är ohållbart.
Jag hade i utskottet yrkat på att språket i arbetsordningen skulle vara genusneutralt. Richard Corbett gav mig löfte om detta. Nu senast skulle detta av någon anledning inte ha skett. Jag hoppas att detta härmed regleras i samarbete med sessionstjänsten.

Bonde (EDD).
Herr talman! Alla ledamöter har rätt till likabehandling oberoende av om de är med i en stor politisk grupp eller är här som ensamma företrädare för en grupp väljare. Vår uppgift är att garantera jämlikhet mellan de valda företrädarna, samt att vi alla får samma möjligheter att agera i Europaparlamentet. De politiska grupperna är ett praktiskt arrangemang, som skall ge ledamöterna möjlighet att arbeta tillsammans med mer eller mindre likasinnade. En politisk grupp kan inte åtnjuta särskilda rättigheter, som inte ledamöter utanför gruppen också har tillgång till. I så fall skulle vi inte vara lika inför lagen.
Likabehandlingsprincipen gäller överallt inom Europeiska unionen, även i detta parlament. Jag är glad över att domstolen klart och tydligt slagit fast detta i domskälen till den dom som innebar den tekniska gruppens upplösning, eftersom gruppen uttryckligen förklarat att den inte ville vara en politisk grupp. Europaparlamentet åläggs genom domen att gå igenom de olika bestämmelserna gällande ledamöterna för att se till att diskriminering av ledamöter utan grupptillhörighet inte förekommer. Av domen kan också indirekt utläsas att ledamöter som ändå diskrimineras är välkomna att väcka ny talan så skall domstolen se till att likabehandlingsprincipen uppfylls på tillfredsställande sätt.
Corbetts betänkande är inte ett svar på domstolens dom. Betänkandet innehåller flera förslag som skall stärka grupperna, och den kommer också att göra det svårare att bilda nya politiska grupper. I fortsättningen krävs det minst 16 ledamöter från en femtedel av medlemsstaterna för att bilda en grupp. Det är den kompromiss som de stora grupperna tvingade fram. Jag tvivlar på att det är vare sig förnuftigt eller lagligt med en begränsning som kan leda till att regionalisterna även i fortsättningen kommer att sakna en egen grupp och att De gröna efter nästa val kan bli grupplösa. Man kan vara enig eller oenig med regionalisterna, men de har dock ett gemensamt program och en gemensam övernationell partisammanslutning genom Europeiska fria alliansen. De är inte tillräckligt många för att bilda en egen grupp, men bör de inte ha rätt att uppträda som en självständig politisk enhet om de så önskar? De gröna var också en politisk enhet innan de var tillräckligt många för att bilda en politisk grupp. Skall vi mista en grön grupp i Europaparlamentet på grund av att ett val i Tyskland kanske återigen placerar dem under den odemokratiska 5-procentsspärren, eller på grund av att de inte har tillräckligt stöd i en utvidgad europeisk union. Som exempel kan nämnas de italienska radikala, som är registrerade med sitt internationella radikala parti i Förenta nationerna och har en belgisk representant på sin lista. Kan man frånta de sju italienska radikala deras politiska jämställdhet med andra grupperingar?
Jag anser att det är vår plikt att garantera att alla som inte kan bilda en självständig politisk grupp skall få sina respektive rättigheter erkända i arbetsordningen och genom praktiska och pragmatiska åtgärder som garanterar en verklig jämlikhet. Om en politisk grupp alltid är berättigad att få med sina förslag på dagordningen, skulle denna rätt växelvis kunna tilldelas mindre grupperingar. Om en politisk grupp har rätt att lägga fram ett otal förslag, borde ledamöter utanför grupperna åtminstone någon gång då och då få tillåtelse att lägga fram ett förslag, få det behandlat och överlämnat till omröstning. Om en politisk grupp är berättigad till en viss personal och budget, så bör ledamöter utanför grupperna garanteras sin proportionella andel.
En demokrati känns igen på det sätt den behandlar sina minoriteter. Vi är inte rättvisa mot våra minoriteter i dag. Vi bör ge minoriteterna samma rättigheter som vi har, som haft turen att ha tillräckligt många ledamöter för att bilda politiska grupper. Varför inte ge ledamöter utanför grupperna rätt att bilda en teknisk grupp, så att de själva kan administrera en inbördes fördelning av de rättigheter som tillkommer en grupp. Vi saknar Corbett nummer 2, som ger de enskilda ledamöterna deras fullständiga rättigheter.

Berthu (NI).
Herr talman! Corbetts betänkande om en allmän översyn av arbetsordningen för vår kammare innebär vissa tekniska förbättringar men stöder tre allmänna politiska program, som vi inte ansluter oss till.
För det första önskar han ge nya maktbefogenheter åt Europaparlamentet som inte ingår i fördraget. Så är fallet med ändringsförslag 14, 29, 33, 45, 48, 49, 52, 53 och 56. I ändringsförslag 56 ser man till exempel att Europaparlamentet ger sig själv rätten att uppmana rådet att verkställa artikel 7 i fördraget vad gäller eventuella kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Men, som ni vet och som gemenskapsdomstolen redan har påpekat, kan Europaparlamentet inte handla så, eftersom det inte är en församling med full suveränitet. Det äger bara de befogenheter som fördraget beviljar det.
Den andra felaktiga ståndpunkten innebär att många ändringsförslag för att träda i kraft förutsätter att Nicefördraget ratificerats, något som ännu framstår som hypotetiskt. Så är exempelvis fallet med förslag 8, 9, 41 och 58. Ni kommer säkert att säga att om Nicefördraget inte ratificeras längre fram kommer dessa ändringar inte att träda i kraft och det kommer inte att uppstå några juridiska problem. Jag tror emellertid att detta medför ett problem i fråga om politiskt uppträdande: om vi godkänner dessa ändringar i förväg skulle vi visa uppenbar nonchalans mot det irländska folket.
Slutligen den tredje negativa ståndpunkten: betänkandet avslöjar en viss benägenhet hos detta parlament att tysta ner minoriteterna, vilket Corbett nyss på ett förskönande sätt kallade förenkling av förfaranden. Denna beklagliga benägenhet visar sig bland annat i ändringsförslag 6, 59, 63, 68, 74, 85 och 101. I synnerhet gör förslag 59 att det blir svårare för minoriteterna att lämna ändringsförslag till en text under plenum om de inte har erhållit mer än 10 procent av rösterna i utskottet. Och likadant är det på alla punkter. Herr talman! Det är helt klart att detta betänkande enligt vår åsikt inte kan antas.

Gil-Robles Gil-Delgado (PPE-DE).
Herr talman! Det första jag måste specificera är att jag kommer att tala om det andra av Corbetts betänkanden, dvs. Corbetts betänkande om att säkerställa balansen mellan de rättigheter som individuella ledamöter och grupper tilldelas. Dock får det inte tas till ursäkt för att inte tacka för det oerhörda arbete som lagts ned om den allmänna rapporten samt för att ansluta mig till den uppfattning som samordnaren i min grupp, Wuemerling, har uttryckt tidigare.
Eftersom tiden är knapp vill jag specificera att det som det i Corbetts andra betänkande talas om är huruvida detta parlament skall fortsätta att vara en kammare vars arbete utgår från de politiska grupperna eller om det är möjligt att det skall finnas parlamentariska grupper, som enbart är funktionella och som består av ledamöter utan politisk tillhörighet, vid sidan av dessa politiska grupper.
PPE-gruppens uppfattning har sedan början varit mycket tydlig. Vi vill ha ett parlament med politiska grupper, som varit embryon till de europeiska politiska partierna och som kommer att fortsätta att vara dessas motorer. Europaparlamentet är inte ett tekniskt organ, utan en politisk församling där man fattar politiska beslut och medborgarna har rätt att veta vilka politiska ståndpunkter de har som fattar dessa beslut.
Därför är valet av politiska grupper framför tekniska grupper detsamma som att välja öppenhet. Det är inte detsamma som att minska de ledamöters rättigheter som inte vill gruppera sig på grund av sin politiska tillhörighet. Den individuella ledamoten har samma rättigheter som ledamot, vare sig han är del i en grupp eller ej. En helt annan sak är att grupperna ges speciella rättigheter som grupp, vilka naturligtvis inte ges till dem som ej tillhör någon existerande grupp, men skillnaden mellan grupprättigheter och ledamotens rättigheter måste vara mycket tydlig.
Corbetts betänkande söker nå två mål. Å ena sidan förtydliga att parlamentet då ledamöterna beslutar sig för att bilda en grupp utgår från att det är en viss politisk uppfattning, såvida de inte uttryckligen säger nej till detta. Å den andra att förbättra deltagandet för de ledamöter som inte är företrädda i talmanskonferensen och i de förberedande sammanträdena inför uttalanden. På så sätt stärks de ledamöters rättigheter som inte är företrädda, utan att för den skull behöva införa en konstgjord blandad grupp, som endast skulle ha namnet gemensamt.
Herr talman! Ja begär därför att Corbetts betänkande skall antas, förutom punkt två i resolutionen, som handlar om denna kammares sessionstjänster. Jag anser att det inte är rättvist att låta dem ta ett ansvar som i annat fall skulle vara de politiska gruppernas.

Thorning-Schmidt (PSE).
Herr talman! Frassoni har frågat vad vi skall göra här i dag, vilket problem vi försöker att lösa. Varför vi skall ordinera medicin när det inte rör sig om någon sjukdom. Där är jag oenig med er, fru Frassoni. Det finns en sjukdom här i Europaparlamentet. Det är diskussionerna som alltför länge har varit alltför förutsägbara och därmed också ganska tråkiga. Ledamöterna kommer in växelvis och läser upp sina två-minuters inlägg och resultatet blir ett Europaparlament där det faktiskt inte existerar några riktigt livfulla diskussioner. Vi ger inte medborgarna möjlighet att få se ett parlament där meningsutbytet ges fritt spelrum. Det är ju synd, eftersom vi faktiskt har ett parlament där vi i utskotten har ganska livliga och spontana diskussioner. Dessa får medborgarna tyvärr inte ta del av. I Corbetts betänkande försöker man skapa underlag för livligare diskussioner och det är givet att det finns mycket negativt att invända mot detta ?Catch the Eye?-förfarande. Men en sak är säker, om vi ingenting gör så kommer ingenting heller att hända. Därför anser jag att vi skall motarbeta tendensen att bara fortsätta i gamla hjulspår. Det är också ypperligt att vi nu får möjlighet att skilja på vad som är viktigt, vad som är kontroversiellt och vad som inte är kontroversiellt. Även detta kommer att ge medborgarna en bild av ett livligare Europaparlament.
Jag avslutar med att säga ett par ord om de ändringsförslag som utskottet för sysselsättning och socialfrågor har lagt fram. Som ni vet har ett nytt förfarande införts i samband med Amsterdamfördraget, nämligen den öppna samordningsmetoden, som först tillämpades inom sysselsättningspolitiken. Det vi i utskottet för sysselsättning och socialfrågor föreslog var helt enkelt att Europaparlamentets roll skulle fastställas när det gäller denna metod. Det skulle skapa större öppenhet och innebära ökat fokus på detta förfarande. Det skulle också medföra en mer demokratisk kontroll inom ramen för den öppna samordningsmetoden. Det är därför mycket irriterande att utskottet för konstitutionella frågor inte haft denna kunskap eller insikt, att man inte har förstått att det även på detta område, som är ganska nytt och mycket intressant för unionen, var viktigt att försöka göra demokratiska framsteg. Jag tackar Corbett för ett utmärkt betänkande.

Malmström (ELDR).
Herr talman! Europaparlamentet är ett av de mest öppna parlamenten i världen. Det är ofta fullsatt i kammaren, även om det ofta är större uppslutning vid utskottsmöten. Omröstningar och förarbeten kan följas på nätet, och hundratusentals besökare till lokalerna i Strasbourg och i Bryssel får en känsla av hur arbetet fungerar.
Jag har vid flera tillfällen sett skeptiska sjuttonåringar sätta på sig hörlurarna och fascineras av att det faktiskt går att debattera på olika språk. Det händer något med dessa sjuttonåringars attityd. Jag tror det vore bra för EU:s legitimitet om alla skolungdomar hade möjlighet att besöka oss.
Vi skall vara stolta över öppenheten, även om en del förbättringar kan göras, vilket också är under arbete. När man har slutat fascineras av öppenheten är det emellertid inte alltid lätt att förstå hur vi arbetar. Omröstningarna är oändligt långa med i bland hundratals ändringsförslag. I stället för en vital debatt med snabba repliker och mothugg i kammaren har vi en serie långa monologer där vi läser upp våra i förväg skrivna papper - som jag gör i dag. Ibland är kammaren nästan tom, trots att intressanta frågor debatteras.
Detta beror till viss del på att vi talar olika språk. Vi kan dock göra mer för att reformera parlamentets arbete. Vår talman bidrar genom att se till att vi lämnar politiska förslag, och med Corbetts betänkande tar vi flera mycket betydelsefulla steg framåt.
Såsom min kollega Duff berättade stöder liberalerna Corbetts arbete och ansträngningarna att strama upp, fokusera och förenkla procedurerna. Detta är mycket viktiga förändringar, och jag hoppas att de kan följas av en vilja att utnyttja arbetsordningen på ett mer alert sätt än tidigare. I vissa frågor är ju kreativiteten stor när det gäller att använda arbetsordningen.
Vi vill gärna gå ännu längre för att få mer livliga debatter och rensa bort fler frågor från Europaparlamentets bord. Tidigare har förslag lagts fram om att skapa ett slags teknisk kommitté. Kanske vi kan återkomma till det vid ett senare skede.
Vi är inte heller helt nöjda med förslaget till hanteringen av brådskande ärenden och har därför föreslagit en kompromiss för att lyfta fram dessa frågor. Såsom Kaufmann påpekade utför vi ett viktigt arbete för de mänskliga rättigheterna som ger eko långt utanför plenisalens väggar.
Vi kommer säkert att få anledning att göra nya förändringar, att gå ett steg vidare, inte minst efter utvidgningen, då antagligen både kammare och partigrupper kommer att vara mer heterogena än tidigare. Då gäller det att hitta en balans mellan effektivitet och demokrati.
De största förändringarna för att Europaparlamentet fullt ut skall fungera demokratiskt, ansvarsfullt och fullvärdigt är beroende av fördragsändringar, och dessa kan vi i dagsläget inte göra mycket åt. Det handlar om att införa medbeslutanderätt inom fler frågor, om att avskaffa den egendomliga uppdelningen av budgeten och om resandet mellan Strasbourg och Bryssel.
Dessa frågor kan vi kanske lösa i konventet. Tills vidare tar vi ett stort steg framåt med Corbetts arbete, och jag vill verkligen gratulera honom till det.
Maes (Verts/ALE).
Herr talman, ärade kolleger, herr föredragande! Ni har fått mycket hyllningar i dag och jag vill också hylla er för era insatser och för den ihärdighet varmed ni sett till att vår arbetsordning blir moderniserad. Ni får ursäkta mig att jag ändå låter er ta del av min oro.
Det som gör ett parlament till ett parlament är naturligtvis debatten mellan människor som är närvarande med själ och hjärta och som tolkar och uttrycker sina egna gräsrötters åsikter. Människor som utifrån sina olika bakgrunder ändå försöker komma fram till en enhällighet och försöker lösa eventuella meningsskiljaktigheter.
Varför då denna tendens att motarbeta just de mindre partigrupperna, ge små medlemsstater mindre att säga till om och utesluta de mindre språken? Jag ser inget sammanhang i det. Jag ser inte heller hur man gör parlamentsdebatten mer levande genom att organisera allt i de större partigrupperna. Jag tror att det snarare kommer att ge motsatt resultat. Jag ser en utveckling mot mycket stora partigrupper med iögonenfallande stor intern mångfald, så att jag egentligen beklagar varje inskränkning i enskilda parlamentsledamöters medlemskap.
Jag hoppas alltså att vi kan modernisera parlamentet utan dessa nackdelar. Jag beklagar dock att ändringsförslagens giltighet nu kommer att bero på antalet ledamöter i ett utskott. Det har väl inget att göra med de tankar som vi vill uttrycka! Jag förstår inte riktigt varför talare från olika riktningar skulle vara saliggörande. Det icke-europeiska tänkandet är just det som egentligen hotar Europa. Det är viktigt att olika medlemsstater också drar sitt strå till stacken som det stod i den förra arbetsordningen.
Jag ger ett annat exempel: gruppbildningen. Det har det naturligtvis talats mycket om och jag vet att Corbett tillmötesgått oss en bit på vägen i det avseendet. Han tycker väl att det är en lång bit. Jag åker nu också regelbundet till kandidatländerna och ni måste försöka föreställa er hur svårt mindre partigrupper, nyare partigrupper, kommer att få det att komma in i det här parlamentet.
Sedan över till språkfrågan. Det är naturligtvis viktigt att vi kan tala vårt eget språk men det är lika viktigt att alla medborgare kan höra sitt eget språk på läktaren......
(Talmannen avbröt talaren.)

Korakas (GUE/NGL).
Herr talman! Trots vissa positiva punkter leder det förslag till ändring av arbetsordningen som läggs fram huvudsakligen till en framtida begränsning av parlamentsledamöternas möjlighet att uttrycka sina åsikter samt av deras rättigheter. Oavsett vad föredraganden och flera andra parlamentsledamöter hävdar handlar det egentligen om ett försök att i större utsträckning hindra olika meningsyttringar och särskilt sådana som står i motsättning till de val som styrande grupper inom Europeiska unionen gör. Det handlar om ett försök att stärka den polariserande modellen och att marginalisera de andra, särskilt störande politiska krafterna i parlamentet.
Parlamentsledamöterna har redan förlorat rättigheten att enskilt lägga fram ändringsförslag, resolutioner eller andra förslag i kammaren. Nu föreslås att förfarandet med aktuella frågor avskaffas, att villkoren för bildande av politiska grupper blir ännu ogynnsammare, att förfarandet med omröstning av betänkanden utan diskussion utökas i kammaren, att de små grupperna inte skall ha rätt att lägga fram ändringsförslag om de inte får 10 procent av utskottets röster eller att en grupp inte skall kunna lägga fram ändringsförslag om dessa ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Dell'Alba (NI).
Herr talman! Jag vet inte om kollegan Corbett har inspirerats av de stora europeiska jurister som var anhängare av parlamentarismen eller om han har granskat de gällande arbetsordningarna i större delen av våra parlament i detalj. Jag är säker på att han måste ha läst Djurfarmen av Orwell och Ionescos pjäser, som just kallas absurda.
Hans uppgift var att förenkla arbetet i parlamentet och skapa mer insyn, bland annat för att göra det lättare för den allmänna opinionen, för den stora allmänheten att ta till sig det. Resultat: Corbett vill avskaffa de brådskande förfarandena, ett av de mest effektiva instrument parlamentet har för att uttrycka sig och göra sin stämma hörd i hela världen.
Vad förfarandena anbelangar inför Corbett i sitt betänkande en kasuistik värdig den Heliga stolens domstol och i bästa jesuitisk tradition, med all respekt för jesuiterna. På så sätt riskerar ett ändringsförslag som läggs fram i plenum att aldrig komma till plenum och ett betänkande ämnat för plenum riskerar även det att aldrig komma till plenum. De förfaranden man har tänkt sig för varje betänkande riskerar att vändas upp och ner vid varje utskottssammanträde beroende på om majoriteterna skiftar eller ej, som andra kolleger har sagt före mig.
Herr talman! Allt detta präglas av just uppfattningen att alla grupper är lika men att vissa är mer lika än andra - om man får parafrasera George Orwell - och att de enskilda ledamöterna hur som helst inte räknas det minsta.
Herr talman! Det är därför vi som radikala italienska ledamöter hoppas att större delen av dessa förslag från Corbett om den allmänna reformeringen av arbetsordningen, där Corbett också vill införa en slags permanent reformbetänkande, kommer att avslås på onsdag.
Herr talman! När det gäller Corbetts andra betänkande har vi nu i två år väntat och hoppats på att denna kammare äntligen skall ta ställning till hur vår arbetsordning behandlar de grupplösa ledamöterna. De sju som valdes från Lista Bonino, de sju radikala ledamöterna, röstades till exempel in av över två och en halv miljon italienska medborgare, men har inte själva kunnat lägga fram ett enda ändringsförslag till Corbetts betänkanden. Vi har tvingats be två gruppordföranden om tjänsten att symboliskt tillsammans med dem få lägga fram symboliska ändringsförslag - och det tackar vi dem för. Detta för att förklara att vi som individuella ledamöter inte har kunnat lägga fram ett enda ändringsförslag i en fråga som gäller vårt öde i parlamentet.
Efter domen i första instans, som innebar att TDI-gruppen upplöstes, har det införts nya diskriminerande förhållanden. Vi anser att Corbetts betänkande - jag menar då det andra - är ett försiktigt steg i den riktningen och ur den synpunkten anser vi naturligtvis att den bästa lösningen är att skapa en blandad grupp. Med hjälp av en grupp har vi lagt fram ett ändringsförslag med detta syfte och vi hoppas att kammaren kommer att anta det. Vi anser att det skulle vara ett första steg mot att tydligare definiera det förhållande mellan parlamentsledamöternas individuella rättigheter och respekten för de nationella jämvikterna och grupperna i detta parlament som måste finnas.

Fiori (PPE-DE).
Herr talman! Jag tackar Corbett och Inglewood - vars arbete verkligen inte har passerat obemärkt - för det engagemang och den tid de har lagt ner på ett betänkande som sannerligen inte är enkelt, ett betänkande som har sitt upphov i frågan om vårt arbete som parlamentsledamöter behöver få en högre kvalitet, större insyn eller effektivitet i förfarandena och om vi skall omorganisera vårt arbete med hänsyn till nya rytmer och behov. Jag tycker att kvällens debatt bekräftar att vi måste göra någonting åt hur vi arbetar i Europaparlamentet.
Jag tror att Corbett har fått hela spektrat av möjliga ställningstaganden till sitt betänkande: från motstånd till stöd, till förtäckt kritik, till öppen kritik. Det bekräftas av debatten i kväll. Vår politiska familj - det är första gången jag befinner mig i den här situationen - skall i morgon ha en sista lång diskussion för att anta en slutgiltig ståndpunkt angående omröstningslistan.
Jag skulle dock ändå vilja uppehålla mig något vid metoden. När vi talar om arbetsordningen talar vi inte om en primär källa utan om en sekundär. För närvarande befinner vi oss i ett skede av stor omvandling av vår institutionella struktur. Vi har två år på oss för att se om de beslut om ändringar i arbetsordningen som vi fattar är bra eller om det fordras ytterligare modifieringar. När konventet har slutfört sitt arbete kommer vi säkerligen att behöva jämföra arbetsordningen med de beslut som fattas om formerna för lagstiftningen. Således måste vi tro framför allt på oss själva och bestämma oss för att pröva nya vägar.
Avslutningsvis måste jag säga att Corbett i sitt betänkande verkligen föreslår en rad lösningar, när problemet med de brådskande förfarandena - som ger mig lite problem - är borta.

Berès (PSE).
Herr talman! Fru kommissionär! Kära kolleger! Även jag vill berömma Richard Corbett för ett gott arbete. Han är vår expert när det gäller arbetsordningen och vi har all anledning att lita på honom. Hans mål är att få detta parlament att fungera bättre för att förena effektivitet och demokrati.
I dag föreslår han också att vi skall föregripa ratificeringen av Nicefördraget. Jag tror inte att någon skall kunna förebrå oss om de bestämmelser som Corbett helt realistiskt föreslår skulle ?träda i kraft samtidigt med fördraget?. Denna lösning verkar förnuftig.
För övrigt tror jag att vi kommer att ha ytterligare behov av Corbett, för som Fiori har sagt verkar det i ljuset av Europeiska unionens agenda, både vad gäller konventet eller utvidgningen, som om arbetsordningen måste ses över på nytt i många hänseenden. Jag skall bara nämna två områden: kontrollen över subsidiariteten och kommittologin. Tydligen måste resultaten från konventet inom dessa områden inlemmas i en annan arbetsordning.
Jag skulle vilja peka på några punkter som föreslås i Corbetts betänkande. Först och främst gäller det att klargöra vad som menas med ett konvent, hur det utses, hur det ges ett mandat. Jag tror att det här handlar om en källa till anpassningsförmåga för vår arbetsordning, vilket gläder mig.
Slutligen innehåller betänkandet tanken att vårt parlament bör anlita de nationella parlamenten för att utarbeta de stora politiska och ekonomiska programmen. Det är en viktig del som vi ger vårt stöd vad gäller hela denna arbetsordning och som jag välkomnar.
Slutligen vill jag som min kollega Sylvia Kaufmann också göra vår föredragande uppmärksam på den könsneutrala frågan. Jag har redan nyss yttrat mig i frågan i plenum och när det gäller detta betänkande vill jag upprepa vad jag sagt. Vi bör hädanefter tala om ?droits de la personne? och när jag snabbt bläddrar igenom Corbetts betänkande konstaterar jag att det tyvärr, trots vår ömsesidiga vaksamhet, fortfarande finns rester av det förlegade uttrycket. Som exempel kan jag nämna ändringsförslag 51 i artikel 104a som fortfarande talar om ?droits de l'homme?.
Gorostiaga Atxalandabaso (NI).
Herr talman! Jag tror på föredraganden när han säger att han noga har gått igenom arbetsordningen för att leta efter en eventuell diskriminering som skulle kunna bryta den interna balansen mellan individuella ledamöter och grupper. Frågan om politiskt våld i Baskien har tagits upp många gånger i kammaren, men vi har aldrig haft en debatt om det.
I lördags marscherade tusentals människor lugnt genom Bilbaos gator för att föra fram sina klagomål på det fortsätta utövandet av tortyr inom de spanska polishögkvarteren. Alla är säkert eniga om att politiskt våld borde övervinnas med politiska medel, men skulle föredraganden kunna tala om för mig hur jag, som individuell ledamot, kan föra upp denna interna EU-fråga på parlamentets dagordning för att denna brådskande och viktiga fråga skall diskuteras? Jag höll med Gil-Robles Gil-Delgado när han talade om den politiska karaktären...
(Talmannen avbröt talaren.)

Posselt (PPE-DE)
Herr talman! Även jag menar att det verkligen är en rad kloka ändringar som har föreslagits. På några centrala punkter verkar det dock som att kollegan Corbett har kastat ut barnet med badvattnet. Min första kritik rör frågan om aktuell och brådskande debatt. Jag har i flera år ägnat mig åt de aktuella och brådskande debatterna här i kammaren, och jag har inte kunnat konstatera att man skulle arbeta mindre seriöst och noggrant här än på något annat område som behandlas i kammaren, och jag märker att det framför allt är kolleger som aldrig har deltagit i detta arbete som uttalar sig om debatten om aktuella och brådskande frågor.
Jag är stolt att som parlamentariker många gånger rent konkret ha lyckats få orättfärdigt fängslade personer frigivna och kunnat hjälpa till att inom några få dagar stoppa kränkningar av de mänskliga rättigheterna just genom att begära brådskande debatt, och jag skulle kunna kalla hit en lång rad vittnen som kan bekräfta detta.
Därför anser jag följande: Givetvis kan vi lägga till ytterligare ett särskilt förfarande; det har jag ingenting emot. Givetvis kan vi även koncentrera och fokusera de brådskande frågorna på mänskliga rättigheter, men förfarandet att varje månad diskutera minst fem brådskande frågor bör behållas - för det mesta föreslås ju tio eller femton frågor, och vi tvingas mödosamt enas om fem. Detta förfarande har visat sig hållbart, och resultaten hör till de allra största höjdpunkterna och hedersbetygelser som kammaren får.
Vidare motsätter jag mig alla förslag som skapar begränsningar för de små språken, som skapar begränsningar för de små grupperna och som byråkratiserar och centraliserar kammaren. Ett litet exempel bara: Man skall inte längre kunna visa kolleger i en mindre språkgrupp solidaritet om de anmärker på att deras förslag inte finns tillgängligt på deras eget språk. Vi kommer att ha medlemsstater som knappt kan uppbringa de nödvändiga tolv ledamöterna. Jag protesterar även som företrädare för en stor språkgrupp ...
(Talmannen avbröt talaren.)

Talmannen. -
Jag beklagar att jag måste ta ordet från er herr Posselt. I början av sammanträdet har vi haft några ordningsfrågor och vi ligger nu en timme efter i tidsplaneringen.

Martin, Hans-Peter (PSE)
Herr talman, ärade återstående självplågare på åhörarläktarna, ärade självplågare här i plenum - fortfarande 20 kvar! I afton ges ?Mycket väsen för ingenting?. Är detta ?Som ni behagar? ha det i plenum, och är detta ?Som ni vill ha det?? Absolut inte. Därför vill vi ändra vår arbetsordning, men vi vågar inte riktigt. Vi rör oss bara en liten bit i den riktning vi måste gå i en tid då det ju inte längre handlar om stora industriarméer, stora härar av arbetare och partisoldater, utan om nätverk, kontakter och om individen.
Vi borde ha en arbetsordning som ger individen så mycket rättigheter som möjligt. Det har vi inte. Men lite vågar Richard Corbett, som känner arbetsordningen bättre än sig själv, eller snarare tillåts han våga. Jag vill gratulera till detta! Vad vi dock fortfarande inte tror oss om är öppna debatter. Varför inte det egentligen? Vad är vi själva rädda för? Att folk faktiskt skall titta på? Att de skall sluta känna sig som självplågare och i stället faktiskt uppleva det man lär sig i skolan, vad praktiserad demokrati innebär? Det är ju uteslutet. Vi kan dock arbeta på detta, och därför är de förändrade arbetsregler vi nu diskuterar lika viktiga som ändringar inom fotbollen. Det är en abstrakt debatt bakom stängda dörrar, nu ännu en gång kort beskriven av några få kolleger, men med mycket långtgående följder.
Jag tror att det finns skäl att stödja åtminstone ansatsen till överläggningar om hur vi kan arrangera offentligt fungerande debatter samtidigt som den enskilde parlamentarikern också har rättigheter. Om vi fortsätter in på den vägen blir Slutet gott, allting gott. Även det ett stycke av Shakespeare, skrivet 1601. Är man skeptiker vänder man blicken mot år 1610, och då återstår bara Stormen. Är det vad ni vill?

Karas (PPE-DE)
Herr talman, mina damer och herrar! Med tanken på den sena timmen skall jag bara ta upp ett par punkter. Den första punkten som även de föregående talarna nämnde är följande: Medborgarparlament står för öppenhet och därmed offentlighet, för demokratisk legitimitet, för omfattande kontroll, för lagstiftning, meningsutbyte, idéutveckling, information och kommunikation.
Vår arbetsordning är ett sätt att utforma processen på ett sådant sätt att vi kan sköta våra uppgifter. Men vi måste inte bara ändra våra tillvägagångssätt, vi måste också få de befogenheter som krävs för att vi skall uppfylla kraven. Därför ser jag detta visserligen som en fråga om arbetsordningen, men en arbetsordning i en parlamentarisk demokrati som bygger på partidemokrati och därmed på partigruppsparlamentarism, det handlar om balans och samverkan mellan utskottsarbete, partigruppsarbete och arbete i plenum. Det handlar om samverkan mellan rösträtt, ledamöternas status, lika regler om oförenlighet och om verksamheten här, detta eftersom vi visserligen kan ha gemensamma regler samtidigt som olika förutsättningar leder till olika förhållningssätt.
Därför välkomnar jag ett förstärkt lagstiftningsförfarande och fördjupad debatt om lagstiftningen, men inte på bekostnad av den parlamentariska kontrollen och den politiska diskussionen, utan på ett balanserat sätt. Därför håller jag helt och fullt med Randzio-Plath om att vi måste se upp så att inte en stor majoritet i utskottet leder till att debatten i plenum blir mindre viktig, eftersom vi annars hindrar den breda majoritetsbildningen och för en skendebatt.
(Applåder)
Det krävs samverkan mellan det parlamentariska arbetet i utskotten, i partigrupperna och i plenum!
(Applåder)

Kauppi (PPE-DE).
Herr talman! Några kolleger har konstaterat att vi nu är i färd med att bota ett system som redan är friskt. I ett avseende instämmer jag med dessa kolleger, nämligen i att vi, även utgående från den nuvarande arbetsordningen, kunde ha gjort flera goda och nödvändiga förnyelser av denna kammares arbetssätt, men dessa förnyelser görs aldrig. Jag har dragit slutsatsen att det är bättre att förnya systemet genom en sådan demokratisk process som representeras av både Corbetts och Inglewoods betänkanden. Det är det enda sättet att få fart och schvung på arbetssätten i kammaren som nog i flera decennier varit förstenade.
Det verkar som om dessa förnyade arbetssätt, bland annat ?catch the eye?-systemet har fungerat väl under till exempel ordförandemötena som varit öppna för alla medlemmar, därför förstår jag inte varför man inte kunde gå ett steg längre och pröva dem även under sessionerna. Om de här försöken utvisar att systemet har brister kan man alltid återgå till det gamla. Det är ju fråga om politiska val även om vi talar om juridik och regler.
Medlemmarna är alltid i viss mån barn av sin egen parlamentariska kultur; envar har den erfarenhet som hon lärt sig i sitt eget nationella parlament och i en sådan här fråga är det kanske besvärligt att finna ett europeiskt synsätt. Det här betänkandet innehåller emellertid ett ytterst fint balanserande element: det fyller de krav som ställs på både effektivitet och demokrati. Måhända det faktum att det under sessionerna finns allt färre ändringsförslag att debattera innebär att debatterna är mer politiska än tidigare och i det avseendet även mer intressanta. Kanske man här verkligen argumenterar för och emot ändringsförslagen och även får mer innehåll i debatterna.
Då man via Internet börjar förmedla en bild av Europaparlamentet till hela Europa är det min förhoppning att denna bild vore litet färggrannare än TV:s testbild, det vill säga att man gjorde färggranna inlägg, argumenterade färgrikt och förde verkliga debatter.

Stauner (PPE-DE)
Herr talman, ärade kolleger! Arbetsordningen är det instrument som parlamentet använder för att styra sitt arbete. Det är så att säga det visitkort som vi visar upp utåt. Som det enda demokratiskt legitimerade organet i Europeiska unionen är parlamentet skyldig att ha största möjliga insyn och klarhet i sitt arbete så att medborgarna där ute skall kunna bedöma och förstå arbetsgången här inne. För att lyckas nå den medborgaracceptans vi önskar för vårt arbete, måste vi ha största möjliga klarhet och enkelhet i arbetsgången.
Framför allt som medlemmarna i budgetkontrollutskottet ser det är varje parlamentsledamots främsta rättighet att ställa frågor till kommissionen och att få ett svar. Denna rättighet som har avgörande betydelse för budgetkontrollen finns nedtecknad i artikel 197 i EG-fördraget och i artikel 44 i arbetsordningen. Detta är ett uttryck för den parlamentariska kontrollen via administrationen, och det får inte kringskäras. Försök att kringskära denna rättighet har dock förekommit i det förgångna, detta skedde genom ramavtalet i juli 2000, där tillgången till dokument och information begränsades för alla ledamöter. Inte minst därför har parlamentet beslutat att ändra ramavtalet så snart som möjligt. Låt mig passa på att påminna talmannen om hans uppgift i samband med detta.
Det är mycket glädjande att föreliggande betänkande i ett tillägg till artikel 44 om skriftliga frågor uttryckligen förklarar att innehållet i frågorna helt och hållet är frågeställarens ansvar. Detta innebär att all form av förhandskontroll genom talmannen eller ett annat organ även fortsättningsvis är utesluten. Även detta har det i det förgångna åtminstone hysts tvivel om.

Corbett (PSE)
. (EN) Herr talman! Jag är tacksam för bidragen, komplimangerna och den kritik som uttrycktes så klart. Jag kommer att inrikta mig på kritiken. Viss kritik var väntad och viss kritik var förvånande. Jag förvånades över våldsamheten i Frassonis kritik. Hon gjorde samma anförande som när vi påbörjade vårt arbete i utskottet för ett och ett halvt år sedan. Hon anklagade mig också för att inte lyssna på hennes anförande, så jag vill verkligen motbevisa hennes argument, eftersom hon tycktes påstå att vi har gjort framsteg under ett och ett halvt år. Jag är glad över att skuggföredraganden från hennes grupp var mycket konstruktiv. Många av de ändringsförslag som jag har lagt fram har förvisso undertecknats av både hennes grupp och min.
Låt mig till att börja med bestrida några argument som olika talare lade fram. Jag försöker inte kväva debatten eller begränsa minoriteterna. Jag försöker utvidga debatten i de viktiga frågorna, för att få mer tid för de verkligt viktiga och kontroversiella frågorna. Det innebär i sin tur att man måste använda förenklade förfaranden för de mindre viktiga och mindre kontroversiella frågorna.
Hur avgör man vad som är mindre kontroversiellt? Vi har sagt att i de fall där det finns en majoritet på över 90 procent i utskottet kan vi påtagligen säga att detta inte är kontroversiellt. Men även i ett sådant fall kan vi gå tillbaka till de vanliga förfarandena om endast två grupper eller 32 ledamöter kräver det. Det är en mycket låg tröskel; och det är mycket enkelt att gå tillbaka till ett helt och hållet normalt förfarande. Men låt skyldigheten fungera i den riktningen. Låt oss anta att en fråga som är enkel och okontroversiell kan antas med ett förenklat förfarande, såvida det inte finns någon som kräver motsatsen. Det skulle ge oss mer tid för debatten, och göra att fler åsikter kan föras fram om de viktiga frågorna.
På samma sätt vill jag bestrida argumentet att det finns en fara för språksystemet. Alla ledamöter kommer att kunna fortsätta att insistera på att använda hans eller hennes eget språk i alla instanser. Jag bestrider det faktum att vi hoppar över frågan om de mänskliga rättigheterna. Precis som Posselt håller jag med om att mänskliga rättigheter är enormt viktigt. Jag föreslår inte att vi skall avskaffa frågan: jag föreslår att den skall behandlas med ett annat förfarande, ett förfarande som kommer att lägga större vikt vid det detaljerade arbete som utförts i utskottet, och som skulle ge ännu bättre resultat än för närvarande.
Detsamma gäller andra brådskande frågor. Vi avskaffar dem inte, utan vi föreslår att de skall behandlas med andra förfaranden - antingen befintliga eller nya förfaranden.
Låt mig bara klargöra en eller två andra frågor. När det gäller systemet med att fånga talmannens uppmärksamhet för att få ordet, är det förslag som lagts fram en kompromiss. Detta system skulle bara användas i slutet av debatter. Inte heller då är det obligatoriskt. Det står att talmannen kan genomföra en omgång med detta system. Det är en mycket förnuftig kompromiss. Om de som har förbehåll inför detta förslag inte ens är villiga att prova det under en tid i slutet av debatterna, i de fall då talmannen beslutar om det, finns det verkligen inte någon större kompromissvilja alls. Jag skulle vilja uppmana de som är tveksamma till detta att ge det ett försök. Det skadar inte att pröva systemet.
När det gäller OLAF undvek utskottet medvetet att ta upp frågan, eftersom den var under rättslig prövning. Nu verkar det som om det sker ett överklagande, efter att domstolen har gjort sitt avgörande, så frågan kommer fortfarande att vara under rättslig prövning. Men även om den inte var det, skulle jag säga att denna fråga kräver en djupgående granskning i utskottet, snarare än ett ändringsförslag i sista minuten i kammaren. Det är skälet till att vi inte har lagt fram något förslag om OLAF.
När det gäller kommissionens ordförande, och omröstningen om kommissionens ordförande och kommissionen som helhet, har Rothley gjort ett intressant påpekande. Våra nationella traditioner är mycket olika i detta hänseende, men det stämmer att frågan skall läggas fram i kammaren, och att åsikterna kommer att skilja sig åt i många utskott i denna fråga. Rothley har övertygat mig personligen, men jag vet att det finns många andra i kammaren som fortfarande måste övertygas.
När det gäller frågan om budgeten, skilde sig våra åsikter åt. Somliga sade att budgetutskottet borde göra en detaljerad granskning av hur alla frågor som läggs fram i kammaren påverkar budgeten. Andra sade att det skulle begränsa våra rättigheter att lägga fram ändringsförslag i kammaren, och att vi inte borde gå i den riktningen över huvud taget. Vi har lagt fram en kompromiss där vi säger att, i de fall som förväntas få ekonomiska konsekvenser, måste motiveringarna innehålla en analys av hur detta är förenligt med finansieringsöversikten. Denna kompromiss kommer inte att göra alla nöjda, men det är återigen en fungerande kompromiss för oss att gå framåt med för stunden.
Slutligen frågan om genusspråket. Herr talman, ni hade helt rätt när ni påpekade att detta bara rör vissa språk. Det språk som jag utarbetade betänkandet på är inte ett språk där det finns en genusdiskriminering, och jag skulle inte ha använt mig av sådana. Jag skulle vilja påminna kammaren om att vi för fyra år sedan, när vi antog Vallelersundis och mitt betänkande, antog ett beslut om att språktjänsterna skulle se över arbetsordningen på alla språk, för att säkerställa ett genusneutralt språk. Vi behöver inte ta upp den frågan igen, utan vi måste se till att det som vi beslutade som parlament nu tillämpas.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skall fatta mig mycket kort och bara säga till Corbett att han kommer att märka under omröstningen i morgon att skuggföredraganden och jag är helt överens om min grupps omröstningslista och att meningsskiljaktigheterna kvarstår på alla de punkter som jag tog upp.

De Palacio
. (ES) Herr talman! Jag har med stort intresse följt debatten denna eftermiddag här. För det första vill jag tacka Corbett för hans utmärkta betänkande och för de tydliga förklaringar han gett, såväl i inledningen som i slutet. Dessutom, och med tanke på att jag under många år varit ansvarig i min grupp i det spanska parlamentet för procedurfrågor har jag följt denna fråga med maximalt intresse. Jag delar ert bekymmer över hur man skall göra för att kammaren skall komma närmre medborgarna, att debatten skall vara mer levande, och samtidigt ett instrument som fungerar och som är tillräckligt organiserat.
Jag anser att de förslag som föredraganden ger märkbart förbättrar den nuvarande ordningen. Jag gratulerar er till det. Det är er text och vi kan endast försöka samarbeta så mycket som möjligt för att göra denna kammare till en mer levande kammare, närmre medborgarna. En kammare som kan förmedla och få medborgarna att förstå vårt sätt att arbeta och vad vi lägger krutet i vårt arbete på.
Jag vill berätta att för Prodis kommission - ordföranden har alltid sagt det och han upprepar det så fort han har möjlighet, inför detta parlament och inför sina olika ledningsorgan - är relationen mellan kommissionen och parlamentet en strategisk fråga. Vi har alltid lovat att delta och samarbeta maximalt i denna kammares arbete och funktion.
Det stora flertalet av betänkandena och de lagstiftande frågorna behandlas direkt i plenum av de ansvariga kommissionärerna. Jag anser att det blivit en oerhörd förändring i förhållande till hur det var tidigare. Över tre tusen frågor från parlamentet besvaras årligen av kommissionen. Jag tror att vi kommit till en bra överenskommelse om parlamentets samarbete och deltagande i internationella förhandlingar, där det brukar finnas parlamentariker med. Det är dessutom väldigt nyttigt måste jag helt ärligt säga. Och vi är mycket nöjda med hur medbeslutandesystemet fungerar, som är en verklig succé tycker jag. Jag vill också säga att vi gör ett bra arbete för att systematiskt informera parlamentet innan vi informerar andra, och för att åtminstone ge det lika mycket information som vi ger rådet.
Slutligen tror jag att ramavtalet - även om det av naturliga skäl i vissa fall föreligger en viss spänning vid tillämpningen av detsamma - är ett användbart instrument för att våra relationer skall fungera.
Jag vill återigen upprepa mina lyckönskningar. Jag hoppas att vi alla tillsammans lyckas ge mer liv till Europeiska unionens alla institutioner och göra dessa institutioners arbete mer begripligt och närmre, dvs. göra Europeiska unionen mer begriplig och närmre medborgarna.

Talmannen. -
Tack så mycket, de Palacio.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum på onsdag kl. 12.30.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden.
(A5-0195/2002) av Duff för utskottet för konstitutionella frågor om ändringar i arbetsordningen i fråga om den parlamentariska immuniteten,
(A5-0213/2002) av MacCormick för utskottet för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om den parlamentariska immuniteten i Italien och de italienska myndigheternas praxis.

MacCormick (Verts/ALE)
. (EN) Herr talman! Jag är som föredragande mycket lättad över att i detta fall ha fått möjligheten att lägga fram detta betänkande i kammaren, oberoende av om det förkastas eller antas i slutändan. Jag har varit ledamot av detta parlament i knappt tre år, och under nästan hela denna tid har jag fått äran att vara en av föredragandena för utskottet för rättsliga och inrikes frågor i fråga om parlamentariska privilegier och parlamentarisk immunitet. En av de första uppgifterna som jag ålades var en rad förfrågningar från italienska ledamöter, eller från deras advokater, om deras oro över att åtal eller andra rättsliga åtgärder som kränkte deras immunitet ägde rum i Italien.
I vår arbetsordning, som jag hoppas kommer att ändras till följd av Duffs betänkande, föreskrivs detaljerade bestämmelser om vilka åtgärder som parlamentet skall vidta för att avgöra huruvida en immunitet skall upphävas eller inte till följd av mottagandet av en begäran från de behöriga myndigheterna i en medlemsstat. Problemet i de italienska fallen var att ingen begäran hade mottagits förutom från ledamöterna själva, och detta gav anledning till oro. Om det var så att de privilegier eller den immunitet som ledamöter av detta parlament åtnjöt ignorerades av en medlemsstat vore det en allvarlig fråga.
Det påpekande som jag skulle vilja göra, och som görs i Duffs betänkande, är att de privilegier och den immunitet som ledamöterna av detta parlament åtnjuter inte omfattar ledamöternas rättigheter som medborgare utöver andra medborgares rättigheter. Dessa privilegier och denna immunitet finns bara till för att skydda denna församlings värdighet som en europeisk lagstiftande församling, och för att skydda villkoren för en effektiv och fri demokratisk debatt i denna församling.
Om det var så att ledamöterna kunde bevisa att deras ställning som ledamöter av detta parlament och som lagstiftare på den europeiska arenan kränktes genom en medlemsstats handlingar, och att detta inte kunde tas upp i kammaren, enbart därför att ingen lämplig myndighet i en medlemsstat hade ansökt om att immuniteten skulle upphävas, vore detta i sig en otillfredsställande omständighet.
Kammaren åtnjuter immunitet enligt två olika bestämmelser. Enligt artikel 9 i protokollet från 1965, åtnjuter ledamöterna immunitet från alla slags utredningar, kvarhållande i häkte, eller rättsliga förfaranden med avseende på åsikter som de framfört eller röster som de avlagt under sin tjänsteutövning. Det finns andra immuniteter som uppstår under andra omständigheter, där en ledamots immunitet är likvärdig immuniteten hos en ledamot av ett nationellt parlament i deras egen medlemsstat och i andra medlemsstater, och som är en immunitet från åtal, såvida inte parlamentet samtycker till åtalet.
Efter omfattande undersökningar stod det klart att det som stod på spel i alla dessa fall som lagts fram för oss endast var en fråga som gällde artikel 9 i protokollet. Det handlade om huruvida åtal som inleds mot ledamöter för åsikter som de framför eller hade framfört kränkte deras immunitet enligt artikel 9. I vår arbetsordning sägs ingenting om hur vi bör handla i ett sådant fall. Jag anser att vi som en demokratisk lagstiftande församling måste ha någon typ av inneboende behörighet att uppmärksamma medlemsstaterna på ett fall där förutsättningarna för en fri debatt i denna kammare kränks.
Utskottet, som intog denna åsikt i frågan, undersökte fallen, och godkände i alla fall utom ett de rekommendationer som jag fick i uppdrag att lägga fram. Om man tittar på fallen med så stor tydlighet och öppenhet som möjligt, anser jag att Speronis fall var ett fall där han tydligt ställdes till svars för en åsikt som han uttryckt i sin tjänsteutövning, eftersom frågor ställdes om en röstförklaring som han gjort i kammaren. I Marras fall hade dokument som Marra offentliggjort i egenskap av ledamot av Europaparlamentet på ett komplicerat sätt gett upphov till åtal eller rättsliga åtalspunkter.
Det tycks handla om tydliga fall där artikel 9 berörs. Utskottet ansåg, till skillnad från mig, att Dell'Utris fall var av samma karaktär. Skälet till att jag inte var enig med utskottet i detta fall var att de uttalanden som Dell'Utri gjort, oavsett deras sanningshalt och deras rättsliga natur, hade gjorts flera år innan Dell'Utri blev ledamot av Europaparlamentet. Jag kan inte se någon rimlighet i att tolka en bestämmelse om åsikter som vi framfört eller röster som vi avlagt i vår tjänsteutövning i relation till uttalanden som vi gjorde innan vi valdes som parlamentsledamöter. Man kan inte likställa en ledamotskandidat med en faktisk ledamot. Detta gäller förresten oss själva som kandidater.
Jag rekommenderar därför kammaren att vidta de åtgärder som föreslås i mitt betänkande, och att vi skall uppmärksamma de italienska myndigheterna på dessa fall. Min egen parlamentsgrupp har lagt fram ett ändringsförslag om att avlägsna Dell'Utris namn ur betänkandet, och jag anser personligen att det vore rätt åtgärd att vidta. Jag hoppas att jag förklarat för kollegerna varför jag anser att det vore rätt åtgärd att vidta, och att det helt enkelt handlar om en objektiv och rättvis tolkning av protokollet, snarare än ett försök att på något som helst sätt inleda en politisk bedömning av förhållandena i Republiken Italien.

Duff (ELDR)
. (EN) Herr talman! Frågan om en reform av artikel 6 togs först upp i och med kontroversen omkring de spanska domstolarnas begäran om upphävande av immunitet för två italienska ledamöter av Europaparlamentet. De spanska domarnas behörighet att lämna in en begäran bestreds av spanska ministrar. Detta gjorde att Europaparlamentet hamnade i ett dilemma som inte berodde på parlamentet självt, utan som förvärrades av bristerna i parlamentets egna regler och förfaranden.
De förslag som lagts fram för oss, och som efter djupgående övervägande antagits av en stor majoritet i utskottet för konstitutionella frågor, har flera beståndsdelar. För det första har vi införlivat en kortfattad och tydlig redogörelse över vilka privilegier och vilken immunitet som finns i det aktuella sammanhanget. Detta har vi inte gjort för att skydda parlamentsledamöter som är benägna att ägna sig åt ett kriminellt liv, utan främst, som MacCormick har sagt, för att säkerställa värdigheten hos den lagstiftande församlingen som en plats för en oberoende och pluralistisk debatt.
För det andra medger vi att det kan finnas mer än en enda behörig myndighet i vissa medlemsstater, och vi tillåter utskottet för rättsliga och inrikes frågor att inte bara avge ett motiverat yttrande om behörighetsfrågan, utan också att utarbeta en vägledande icke-definitiv förteckning över sådana myndigheter.
För det tredje fastställs de uppgifter som innehas av parlamentets talman tydligare i förhållande till de som åligger utskottet för rättsliga och inrikes frågor. För det fjärde innehåller förslaget en relativt detaljerad redogörelse över utskottets förfaranden och de kriterier som det skall använda för att utarbeta sina yttranden, till förmån för ledamöternas domstolar och allmänheten. För det femte införs bestämmelser för de sällsynta tillfällen då en ledamot tvingas försvara ett privilegium eller en immunitet inför domstol.
Jag räknar med att alla dessa bestämmelser kommer att ge parlamentet en möjlighet att hantera dessa fall med privilegier på den federala nivå som sammanfaller med, men som inte är underställd, de nationella parlamentariska systemen. Reformerna innefattar ett förtydligande, såväl som en formalisering, av systemet med privilegier och immunitet, och uppfyller därigenom förstainstansrättens krav i ett enskilt relaterat fall. Huruvida en mer radikal reform kommer att äga rum kommer att bero på om konventet tar sig an en ändring av protokollet från 1965, utformningen av ledamotsstadgan och slutligen frågan med att förbättra parlamentets tillgång till domstolen i fråga om sanktioner.

Inglewood (PPE-DE).
Herr talman! Eftersom jag skall tala om Duffbetänkandet, skulle jag vilja gratulera både Duff och professor MacCormick för deras avsevärda arbete med dessa betänkanden.
Vi i PPE-DE-gruppen instämmer med Duffs inställning och den analys som finns i betänkandets motivering. Hela frågan med immunitet är svårbegriplig, osammanhängande och rörig, vilket framkommit tydligt, inte bara i debatten tidigare i eftermiddag, utan också i den diskussion som förts i denna kammare och dess utskott under senaste veckorna och månaderna.
I Duffs motivering anges det med rätta, om än inte riktigt med dessa ord, att Europaparlamentsledamöter inte bara är nationella parlamentsledamöter som råkar bege sig utomlands. Europaparlamentsledamöter är nu faktiskt något särskilt i förhållande till nationella parlamentsledamöter som kanske råkar bege sig utomlands. Det handlar om människor som liknar varandra, men som ändå kvalitativt skiljer sig åt.
Detta får betydande konsekvenser för hela frågan om immunitet, och det förklarar varför vi befinner oss i den här röran. Han gör absolut rätt när han påpekar i sitt betänkande, vilket han också gjort i sina yttranden här i eftermiddag, att det för att rensa upp och skapa något förnuftigt och förståeligt för Europas medborgare, är nödvändigt att förändringar görs både genom det kommande konventet och genom rekommendationer till regeringskonferensen som kan godkännas. Vidare borde bestämmelser om denna fråga innefattas i den kommande ledamotsstadgan. Om detta sker, kanske vi kan införa ett element av förnuft och sammanhang i vår arbetsordning, vilket för närvarande saknas, och vilket kommer att fortsätta att saknas och vara till nackdel för oss om vi inte lyckas med detta.

Corbett (PSE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja gratulera båda föredragandena för deras utmärkta arbete, men mina kommentarer kommer att gälla Duffbetänkandet. Duff åtog sig ett komplicerat betänkande i ett ämne som blev aktuellt genom ett särskilt fall som var mycket kontroversiellt, och som fortfarande är ett särskilt och mycket kontroversiellt fall, och där min sida av kammaren fortfarande har vitt skilda åsikter i jämförelse med många av ledamöterna på andra sidan av kammaren.
Genom att åta sig detta fall lyckades Duff likväl uppnå en enighet genom att fokusera på förfarandena, och inte på det särskilda fallet, och han gjorde detta med avsevärd skicklighet. Om jag skulle få kunna återgälda en komplimang till honom som han gav mig tidigare i eftermiddag, så behöver alla parlament en Andrew Duff.
Min grupp kan därför ge sitt stöd till Duffs arbete: den tydlighet med vilken han har utarbetat denna nya arbetsordning, och dess förändringar - de förändringar som gör det möjligt för oss som parlament att försäkra immuniteten hos en ledamot i de fall där ingen begäran har översänts till oss om att upphäva immuniteten, men där förfaranden kan ha inletts eller kan inledas i en medlemsstat, och förändringen att det faktiskt kan finnas mer än en nationell myndighet som är behörig att begära att immuniteten upphävs.
Allt detta är enligt min åsikt något bra. Min grupp kommer därför att rösta för detta betänkande, men vi diskuterar fortfarande punkt 8 i ändringsförslag 2, som vi huvudsakligen befarar strider mot de tidigare punkterna i betänkandet, och där parlamentet ges en möjlighet att bli delaktigt i ett falls innebörd, snarare än i frågan om huruvida en immunitet skall upphävas eller inte. Denna formulering är en formulering som vi kanske kommer att begära en delad omröstning om och rösta emot. Men vi är fortfarande öppna för att föra en dialog med föredraganden i denna fråga, eftersom vi vet vilket utmärkt arbete han har utfört.

Frassoni (Verts/ALE).
Herr talman! Europaparlamentets doktrin om immunitet har alltid vilat på två grundstenar, också under den förvirrade och svårtolkade situation som råder eftersom det inte finns någon klar ledamotsstadga: den första är att immuniteten inte skyddar ledamoten utan parlamentet och den andra är att Europaparlamentet inte på något sätt skall tillägna sig rätten att döma i dessa frågor och förvandla sig till någon slags domstol.
Jag tycker - och uppriktigt sagt smärtar det mig att säga det - att Duffs betänkande innehåller negativa och farliga nyheter på båda dessa punkter: till exempel i artikel 6, stycke 1 a), som handlar om försvar för immuniteten. I en situation där vi begär att européerna skall acceptera åtgärder som den europeiska arresteringsordern, alltså att acceptera att bli arresterade på grundval av bevis och förfaranden som gäller i en annan stat än vår egen, tycker jag verkligen att det verkar bisarrt att en enskild ledamot skall tillåtas att de facto blockera domstolsförfarandet.
Man säger att ledamotens möjlighet att agera borde inskränka sig till fallen av immunitet enligt artikel 9, och att sedan det ansvariga parlamentsutskottet skall kunna avgöra om ledamotens begäran kan godkännas eller ej. I Duffs text finns dock inte denna åtskillnad mellan artikel 9 och artikel 10 och uppriktigt sagt blir jag inte lugnare av att det ansvariga utskottet eventuellt skall kunna uttala sig. Omröstningen om immunitet i fallet Dell'Utri, en herre som vid den tidpunkten inte ens var ledamot, kan faktiskt inte heller lugna mig eftersom parlamentets omröstningar alltid är politiska omröstningar.
Det förfarande man har utarbetat är alltså för komplicerat och lämnar öppet för beteenden som visserligen är helt skrupelfria och otänkbara i Neil MacCormicks och Andrew Duffs länder, men som tyvärr är mer normala i andra länder. Av detta skäl kommer jag att rösta mot Duffs betänkande och be min grupp göra detsamma.

Berthu (NI).
Herr talman! Duffs betänkande syftar till att rationalisera förfarandet med upphävande av den parlamentariska immuniteten för en ledamot av Europaparlamentet och samtidigt införa extra skydd mot godtycke, vilket vi i hög grad välkomnar.
Ändå anser vi att det på ett ganska bristfälligt sätt löser just den tekniska fråga som var ursprunget till hela denna tanke, nämligen hur man skall utse den nationella myndighet som skall vara behörig att rikta en begäran till Europaparlamentet om upphävande av immuniteten för en av dess ledamöter. Sunt politiskt förnuft säger oss att det är den berörda medlemsstatens sak att själv utse denna myndighet. För övrigt förklarar Lamassoure i sitt betänkande, som röstades igenom så sent som under vår senaste sammanträdesperiod, att när en behörighet inte uttryckligen har tilldelats de europeiska institutionerna anses den tillkomma medlemsstaterna. Men i punkt 13 i artikel 6a trasslar Duffs betänkande till problemet och lyckas fördunkla denna likväl enkla regel. Naturligtvis, herr talman, kan vi inte tillåta detta, och det kommer jag att säga i min röstförklaring.

Gargani (PPE-DE).
Herr talman! Europaparlamentets autonomi och oberoende, som kollegerna har åberopat, är två av de principer som ligger till grund för den demokratiska legitimiteten i Europeiska unionens system. Dessa måste därför försvaras mot de försök som görs från flera håll att ställa upp villkor för utövandet av ledamotskapet - det är vår plikt. Genom principerna om privilegier och immunitet som stadgas i Protokollet om Europeiska gemenskapernas immunitet och privilegier, har Europaparlamentet instrument, om än inte heltäckande sådana, för att försvara sig mot attacker mot dess oberoende eller autonomi som kan komma från andra offentliga eller privata makter.
Någon sådan effektivitet finns inte i fallet med de parlamentsledamöter som har valts i Italien. Mycket ofta tar de rättsliga myndigheterna ingen hänsyn till ledamotens immunitet - detta måste Europaparlamentet ha klart för sig - utan genomför förfarandena i artikel 68, andra stycket, i konstitutionen, särskilt vad telefonavlyssning beträffar, även om den är indirekt.
Just i dagarna pågår det en polemik i Italien om dessa indirekta telefonavlyssningar som har genomförts i strid med denna princip. Detta visar också att det i Italien finns en konflikt, med ibland hårda tongångar om sanningen skall fram, mellan parlamentet och vissa domare som utnyttjar sin ställning och oundvikligen och ibland omedvetet tar parti. De gömmer sig bakom den självständighet och den avsaknad på institutionellt ansvar de åtnjuter och utför politiska handlingar. Å andra sidan är det domarna själva som teoretiserar om denna roll vid sammanträden och seminarier, också på officiella dagordningar.
Europaparlamentet måste med kraft försvara sin självständighet mot dessa italienska underligheter, framför allt när dess ledamöter anklagas för brott på grund av yttranden de har gjort under utövandet av sitt ämbete. Konkret måste Europaparlamentet kunna ingripa för att bekräfta fall av privilegier och immunitet också om det är den ledamot som granskas som slår larm, självfallet när det finns förutsättningar att försvara hans rättigheter, på samma sätt som det italienska parlamentet gör.
MacCormicks och Duffs betänkande handlar om förfaranden för att se till att dessa garantier finns.
Avslutningsvis tackar jag både MacCormick och Duff som i betänkandet om ledamotsstadgan slår fast det vi har skrivit och som jag hoppas snarast kommer att antas av kammaren.
MacCormicks betänkande, i den form det antogs av utskottet för rättsliga frågor, innebär redan ett ställningstagande till vissa av de fall som har tagits upp och till att fallen med kollegerna eller de före detta kollegerna Marras, Speroni och Dell'Utri både prima facie och i sak skall omfattas av immunitet. I vart och ett av fallet skall den behöriga domstolen - den italienska alltså - till parlamentet översända den dokumentation som erfordras för att fastställa om fallet i fråga skall omfattas av den immunitet som stadgas i artikel 9 i protokollet.
Som företrädare för PPE-DE-gruppen kan jag inte annat än instämma i detta, tacka MacCormick och Duff för det värdefulla arbete de har gjort och rekommendera att deras betänkanden antas utan några ändringar.

Paciotti (PSE).
Herr talman! Liksom Corbett tycker jag att våra föredraganden Duff och MacCormick har behandlat frågan om förfaranden för att granska parlamentsledamöternas immunitet på ett bra sätt. Europaparlamentet måste i framtiden ha ett eget immunitetssystem som garanterar att alla dess ledamöter behandlas lika oavsett medborgarskap. Detta kan vara en av många uppgifter för konventet om Europas framtid.
Under tiden måste vi dock lösa några frågor som har uppstått under den här mandatperioden, särskilt fallet med den spanska undersökningen av ledamöterna Berlusconi och Dell'Utri. I det fallet innebar den tolkning av arbetsordningen som parlamentets presidium gjorde att den begäran som kom från den spanska domstolen inte bedömdes som giltig och därför aldrig översändes till det ansvariga utskottet, aldrig granskades av Europaparlamentet innan huvudpersonen lämnade sitt uppdrag.
I det fallet betraktades framställan som en begäran av en utländsk myndighet, vilken skulle översändas via regeringen och diplomatkåren. Men i Europeiska gemenskapen kan inte medlemsstaternas rättsliga myndigheter betraktas som myndigheter i ett främmande land, som endast skall företrädas av sin regering. Därför är förslaget att modifiera artikel 6 i arbetsordningen så att parlamentet omedelbart skall informeras och det ansvariga utskottet tillställas alla framställningar om upphävd immunitet som kommer från alla behöriga myndigheter i medlemsstaterna rätt.
Den fråga som tas upp i MacCormicks betänkande uppstod också den i samband med italienska ledamöter. Enligt artikel 9 i Protokollet om immunitet och privilegier får parlamentsledamöterna inte åtalas för åsikter de har uttryckt under utövandet av sitt ämbete, vilket är vad som gäller i alla demokratiska länder. Det handlar inte om en relativ immunitet som kan återkallas av parlamentet, utom om en absolut immunitet. Denna följer av en europeisk lag som medlemsstaternas domstolar skall tolka och tillämpa. Men i Italien har det uppstått en praxis som säger att de nationella parlamentsledamöterna kan åberopa parlamentets skydd om de anser att de med orätt har nekats sina privilegier eller att dessa har tolkats fel, och man har därmed ansett att denna nationella praxis skulle tillämpas också på europeisk nivå, i analogi med vad som stadgas i artikel 10 i protokollet.
Nu tas denna tolkning med i Duffs betänkande och betraktas som en lösning av generell karaktär. Således föreslår man att arbetsordningen skall ändras så att ledamöterna får rätt att kräva försvar för sin immunitet och sina privilegier, och möjligheterna att värna dem ökar alltså.
Att bifalla dessa förslag innebär att visa förtroende för politikens värdighet, för dess förmåga och dess vilja att trygga demokratin i det allmänna intresset, inte en vilja att bibehålla somligas privilegier i strid med principen om att alla medborgare är lika.
Detta är ett förtroende som jag envist vill bevara, även om det alltför ofta kommer på skam, vilket ett av de specifika förslagen i betänkandet från utskottet för rättsliga frågor visar. Enligt detta skulle till och med de åsikter som Dell'Utri uttryckte innan han valdes till ledamot anses som åsikter uttryckta under utövandet av hans funktion.
Därför meddelar jag att jag kommer att rösta för MacCormicks ändringsförslag.

Zimeray (PSE).
Herr talman! Jag skulle vilja komma med några påpekanden, men först och främst vill jag gratulera de föredragande som enligt min mening har utfört ett utmärkt arbete i detta synnerligen komplicerade ärende.
Allt har sagts under debatten och jag skall bara framlägga några få synpunkter. För det första bör vi i en sådan speciell situation alltid anstränga oss att bortse helt och hållet från alla politiska hänsynstaganden, i varje fall så mycket som möjligt och anlägga ett juridiskt förhållningssätt. Den andra synpunkten som också rör detta betänkande gäller omsorgen om rättvisa, jämvikt och jämlikhet mellan parlamentsledamöterna. Jag tror att vi är mycket måna om detta liksom om vår vilja att genom detta slag av ställningstagande, denna form av betänkande, fastställa parlamentets och ledamöternas rättigheter. Det är också något som vi helt enkelt måste vara angelägna om, så mycket mer som det innebär en harmonisering av straffrätten - som jag i hög grad önskar mig. Jag skulle önska att denna harmonisering medför större frihet, inte bara för ledamöterna utan för samtliga medborgare i Europeiska unionen. På detta område är tyvärr det mesta ogjort.
Avslutningsvis två synpunkter. För det första är det alltid beklagligt att i angelägenheter som rör den personliga friheten föredra ett kollektivt tillvägagångssätt framför ett personligt. Men det är inte föredragandens fel. Det hänger ihop med förfarandet och jag tror att när det gäller frågor som rör individer och deras frihet, deras straffsituation, bör vi se till att förfarandena föreskriver att en individuell undersökning skall göras från fall till fall: då undviker vi ett kollektivt tillvägagångssätt eller ett politiskt sätt att tackla problemet, även om detta inte gäller det i den affär som för tillfället bekymrar oss.
Den andra och sista synpunkten gäller fallet Dell'Utri. När det gäller honom ansluter jag mig till de yrkanden som har framlagts för att särbehandla honom av skäl som på har framförts på ett mycket rättmätigt sätt.

Talmannen. -
Tack så mycket.
Den gemensamma debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0158/2002) av Figueiredo för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om kommissionens meddelande till Europaparlamentet, rådet, Ekonomiska och sociala kommittén och Regionkommittén: Utkast till gemensam rapport om social integration.
Figueiredo (GUE/NGL)
Herr talman, ärade ledamöter, fru kommissionär! Det betänkande som vi debatterar i dag är resultatet av ett arbete som inte bara har utarbetats av utskottet för sysselsättning och socialfrågor, utan också av dels utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott som har kommit med viktiga bidrag genom yttrandet av vår kollega Konstantinos Alyssandrakis, dels utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor genom yttrandet från vår kollega Joke Swiebel. Jag tackar alla för era bidrag som jag hoppas att majoriteten i parlamentet kommer att godkänna.
Som grund för detta betänkande ligger kommissionens meddelande om de första 15 nationella planerna för social integration som medlemsstaterna presenterade i juni förra året, efter de beslut som fattades under Europeiska rådet i Lissabon i mars 2000, om strategin för att bekämpa fattigdom och social utslagning och i beaktande av fyra gemensamma mål som fastställdes i Nice och är: att främja människors sysselsättning och tillgång till alla resurser, rättigheter och varor och tjänster viktiga för att kunna leva värdigt; förebygga risken för utslagning; verka för de känsligaste grupperna; mobilisera alla berörda aktörer.
Trots begränsningarna och splittringen mellan de olika medlemsstaternas hanteringssätt, pekar kommissionens och rådets gemensamma rapport, godkänd under det belgiska ordförandeskapet, på betydelsefulla risker och utmaningar som vi måste ta hänsyn till för att snabbare få en djup och uttömmande analys av orsakerna till den sociala utslagningen och på de konkreta åtgärder som är nödvändiga att snabbt och energiskt genomföra, om inte de uttalade intentionerna till en större ekonomisk och social sammanhållning skall bli bara en papperskonstruktion.
Jag vill påminna om betydelsen av de centrala utmaningar som identifieras i det gemensamma betänkandet, dessa är: att utveckla en integrerad arbetsmarknad och främja sysselsättningen som en rättighet och möjlighet för alla; garantera adekvata inkomstnivåer och resurser samt förutsättningar för ett värdigt liv; ersätta negativa aspekter i utbildningen, bevara familjesolidariteten och skydda barnens rättigheter; garantera alla goda bostadsvillkor; garantera lika tillgång till kvalitativ hälsovård, transporter, sociala tjänster, assistans, kultur-, rekreations- och juristtjänster; förbättra tillhandahållandet av tjänster; rehabilitera områden som berörs av eftersatthet.
För att kunna uppfylla dessa mål är det viktigt att medlemsstaterna gör betydande förbättringar av fördelningen av resurser och möjligheter i samhället för att få ett deltagande och integrering av alla människor och att de kan utöva sina grundläggande rättigheter. Det är också viktigt att det finns en integrerad och mångsidig strategi som utifrån de mål som fastställdes i Nice och tillämpningen av gemenskapsprogrammet för att uppmuntra kampen mot social utslagning, främst i den första rundabordskonferensen i oktober under det danska ordförandeskapet, kan sträva efter ett mervärde i kampen mot fattigdomen och den sociala utslagningen.
Så den gemensamma utmaningen som gemenskapspolitiken och de olika nationella regeringarna har är att garantera att de främsta fördelningsmekanismerna för möjligheter och resurser - en arbetsmarknad för alla, med kvalitativa arbeten för kvinnor, skattesystemen, socialförsäkringssystemet, utbildningssystemet, bostäder, hälsovård och där andra offentliga tjänster ingår - blir tillräckligt allmänna för att kunna svara på behoven hos de personer som är mest utsatta för fattigdom och social utslagning.
Därför är det också viktigt att den ekonomiska och monetära politiken, där konkurrens-, jordbruks- och fiskeripolitiken samt stabilitetspakten ingår, utgör en triangel i överensstämmande med den sociala politiken, där var och en av dessa bör bedömas utifrån sina effekter på det sociala området och bör revideras och anpassas till de sociala målen, behovet av en större ekonomisk och social sammanhållning och en betydelsefull minskning av skandalen att nära 18 procent av befolkningen i Europeiska unionen, det vill säga mer än 60 miljoner, lever i fattigdom.
Lika viktigt är det att det finns trovärdiga och relevanta sociala indikatorer och, också när det gäller könsaspekter, som kan mäta människors förändrade dagliga liv, men också vara indikatorer för varning och uppföljning av den sociala situationen och särskilt när det gäller fattigdom och utslagning. Det är alltså viktigt att inte dölja verkligheten och vara medveten om att trots svårigheterna att analysera förhållandet mellan statsutgifter, socialförsäkring och risk för fattigdom, skulle 41 procent av befolkningen i Europeiska unionen utan socialbidrag, framför allt pensioner, riskera att hamna i fattigdom och denna procentsats skulle ligga på 26 procent om vi inkluderar ålderspensioner men utesluter andra socialbidrag från inkomsterna.
Jag beklagar alltså de flesta förslag från Europeiska folkpartiets grupp (kristdemokrater) och Europademokrater, som syftar till att gömma undan verkligheten och försvåra tillämpningen av åtgärder som är viktiga för att uppnå en social integrering. Jag vädjar om att dessa förslag skall dras tillbaka så att det arbete som redan gjorts inte skall äventyras och att vi skall få ett positivt bidrag till förverkligandet av en effektiv strategi för att bekämpa fattigdom och social utslagning.

Alyssandrakis (GUE/NGL)
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar kolleger! Jag skulle vilja lovorda Figueiredo för hennes grundliga betänkande och för hennes inledningsanförande. Jag skulle också vilja tacka utskottet för sysselsättning och socialfrågor för att det har antagit nästan alla förslag framlagda av utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott.
Vårt utskott betonar att utbildning, kultur och idrott är mycket viktiga faktorer för social integrering. Jag skulle här vilja framhålla att för att dessa faktorer skall verka positivt bör de verka i en gynnsam social miljö som skall kunna ta tillvara, exempelvis, de högutbildade som har avslutat sin utbildning inom utbildningssystemet. Vidare finner vi vissa punkter av särskild betydelse. Vårt utskott anser det vara nödvändigt att stärka den offentliga karaktären när det gäller förebyggande åtgärder och kamp mot social utslagning inom utbildning och på det kulturella planet.
Vårt utskott anser särskilt att ett offentligt och kostnadsfritt utbildningssystem är en förutsättning för att få ett utbildningssystem som är tillgängligt och fritt och inte utesluter någon och utskottet uppmanar medlemsstaterna att erbjuda alla barn åtminstone tolvårig kostnadsfri och obligatorisk utbildning. Utskottet anser vidare att utbildningssystemet bör erbjuda ungdomarna inte bara grundläggande kunskaper, däribland datakunskap, utan också en djup förståelse av samhället som skall ge dem möjlighet att medvetet bidra till samhällsutvecklingen.
Utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott tar i beaktande det stora antalet arbetslösa ungdomar och begär att systemet med vuxenutbildning skall stärkas. Vidare begär utskottet att åtgärder vidtas för att bekämpa analfabetismen samt att se till att människor behärskar sitt modersmål och lär sig andra språk. För invandrarna begär vi särskilt att program skapas för undervisning i mottagarlandets viktigaste språk.
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar kolleger! Den diskussion som har ägt rum i parlamentets olika utskott och som fullföljs i dag i kammaren är säkerligen både nyttig och intressant. Den är emellertid inte tillräcklig. Utskottet för utbildning, kultur och idrott betonar med all rätt att kampen mot social segregation kräver att vissa åtgärder vidtas så att vi kommer att ha gjort betydande framsteg nästa gång då vi skall syssla med frågan.

Swiebel (PSE)
. (NL) Europeiska kommissionen - och kommissionären i spetsen - förtjänar en fjäder i hatten för denna första hela politiska akt i ämnet fattigdom och social uteslutning.
Socialpolitik har verkligen en dubbel roll att spela: främjande av både det sociala sammanhanget och produktiviteten. Utskottet för kvinnors rättigheter stöder därför helhjärtat analysen att fattigdom och social uteslutning endast kan övervinnas genom att höja produktiviteten och förtjänstkapaciteten hos så kallade grupper med mindre chanser. Det gäller desto mer för kvinnor. Därför är det litet synd att den här analysen inte är genomtänkt hela vägen. Vi sökte nämligen förgäves efter insikten att det är den ojämna fördelningen av betalt och obetalt arbete mellan män och kvinnor som ligger till grund för kvinnors överrepresentation bland de fattiga. Fattigdom bland kvinnor är direkt kopplat till deras brist på ekonomisk självständighet. Den måste främjas genom betalt arbete som ger en hållbar inkomst åt kvinnor själva och åt de som är beroende av dem.
Om kommissionen och medlemsstaterna vill följa oss i denna genderanalys, måste graden av kvinnors ekonomiska självständighet i Europa undersökas på nytt och den faktorn måste spela en egen roll i fattigdomsbekämpningens analysram och politiska mål. Äldre kvinnor och ensamstående mödrar med små barn är mycket riktigt särskilt utsatta grupper. Deras utsatthet kommer dock inte att minska om inte orsakerna blir ärligt betraktade. Så länge överbelastning med obetalt arbete hindrar kvinnor, och särskilt kvinnor med barn, från att bygga upp en egen förtjänstkapacitet så kommer dessa fortsätta att vara utsatta grupper.
Den så kallade kombinationen av arbete och omvårdnad, vilket nu prisas högt som frigörelsestrategi, kan också visa sig bli en fallgrop om för stor betoning av deltidsarbete och ledigheter för kvinnor avhåller dessa kvinnor från att bygga upp och behålla en tillräckligt hög förtjänstkapacitet. Den öppna samordningsmetoden kan i det avseendet ge anledning till nyttiga politikjämförelser och det ser jag nyfiket fram emot. I det här avseendet är det dock nödvändigt att de indikatorer som används för att mäta fattigdom inte längre är genderblind, utan också kartlägger enskilda inkomster för enskilda medlemmar i familjehushållet.

Pronk (PPE-DE).
Herr talman! Social uteslutning är ett svårt ämne. Bara själva ordet ger anledning till många olikheter. Vi vet att kommissionen en gång införde ordet social uteslutning eftersom ordet fattigdom betraktades som överdrivet av vissa medlemsstater. Nu har vi dock ett visst motsatsförhållande. Man skulle kunna föreställa sig att en person som är socialt utesluten är miljonär. Det är mycket tänkbart men det är inte det vi skall tala om nu. Här handlar det ändå först och främst om pengar och allt som har med dem att göra.
Sedan är frågan naturligtvis: är fattigdom i Europa inte samma sak som i tredje världen? Nej, det är det inte. Man måste jämföra personer i Europa med personer i Europa. Man kan inte jämföra någon som är i svårigheter med någon i tredje världen. Det är alldeles för lätt för regeringarna.
Det finns dock ett problem, nämligen att i subsidiaritetssystemet vilar det största ansvaret hos medlemsstaterna, ja till och med hos kommunerna. Vi kan visserligen ge många goda råd. Vi kan träffa överenskommelser och vi kan göra jämförelser. Allt det går. Problemet kan egentligen endast lösas på lägsta möjliga geografiska nivå. Det glömmer vissa bort ibland. Det verkar som om vi här skulle kunna lösa hela problematiken runt den sociala uteslutningen. Det är omöjligt. Vi kan väl utbyta information, ge bra exempel och i viss mån avtala vissa saker på gemenskapsnivå men de gemenskapsfrågorna får då inte fungera kontraproduktivt.
Jag tror att vi tidigare i Europa genom ett stort antal ideologiskt inspirerade åtgärder inte direkt har förbättrat barnens ställning. Det måste vi komma ihåg. Vi kan inte göra det, medlemsstaterna måste göra det. Vi kan i det sammanhanget endast ge några kloka ord på vägen och det är allt. Jag tycker att föredraganden gjort ett bra betänkande men ibland förbisett dessa lärdomar en aning.

Koukiadis (PSE).
Herr talman! Meddelandet utgör en verklig kartläggning av en helhetsinriktad socialpolitik. Helt riktigt uppfattar föredraganden förslagets stora politiska betydelse och därför bör den absoluta majoriteten sluta upp bakom hennes åsikter. Med den plan som diskuteras bekräftas i första hand den politiska vilja som har uttryckts vid tidigare möten för samverkan mot segregationen på EU-nivå.
Eftersom det godtas - vilket är helt tydligt också genom antagandet av den sociala agendan - att anslagen för socialpolitik även utgör en produktiv kraft, anser vi att befintliga budgetbegränsningar bör undersökas också från denna synvinkel för att Europeiska unionen skall vara konsekvent i det som framförs. Behovet av att förenat samarbeta i kampen mot segregationen erkänns också helt tydligt och utgör något obestridligt, med en gemensam samordning inom områdena för sysselsättning, hälsa, bostäder, utbildning och social trygghet. Svårigheterna att genomföra dessa förslag utgör emellertid också några av de mest kritiska punkterna. Hur positivt det än är att tillkännage behovet av ett helhetsinriktat tillvägagångssätt så påtar vi oss därmed verkligen ett större ansvar för att övervinna hindren för att tillgodose detta behov. Det krävs ett korståg för att ändra praxis och vanor, för att bryta ned motstånd, och det krävs inte bara av den politiska ledningen utan även av de tjänstemän som tar sig an genomförandet av denna politik. Även stärkandet av fackföreningarnas intresse för detta mål förutsätter ändrade prioriteringar från deras sida. Slutligen innebär det svårigheter i sig att organisera offentliga diskussioner underbyggda med argument, både under utformningen och rapporteringen, för att de skall ge ett riktigt resultat.
Medan de politiska åtgärderna sprids till olika områden märks allmänt i de olika länderna att medan försök görs för att övergå till ett helhetsinriktat synsätt, konstateras en brist på lämpliga instrument och en ovilja hos ansvariga organ att vidta lämpliga åtgärder. Vi bör också välkomna det faktum att meddelandet tar hänsyn till de nya riskerna för segregation genom de nya strukturella förändringar vilka befinner sig under utveckling inom Europeiska unionen och bland vilka, vilket helt riktigt framhålls, förändringarna på arbetsmarknaden och privatiseringen inom området för offentlig förvaltning särskiljes.
Trots att detta sägs har dock Europeiska unionen själv i sin avregleringspolitik inga klara mål för vad som bör finnas kvar som offentlig verksamhet. EU själv bör föregå som exempel när det gäller en riktig samordning av den politik som bedrivs inom olika områden. Det är bara på det sättet som vi kommer att öka trovärdigheten i kampen mot social otrygghet som utgör ett av de viktigaste skälen till uppgång för rörelserna inom extremhögern. Det är allas vårt ansvar att förstå att den öppna samordningsmetoden inom socialpolitiken och de föreslagna internationella planerna för nationellt agerande mot fattigdomen bör behandlas av medlemsstaterna och kommissionen med samma allvar som stabilitetpakten och budgetkonsolideringen.
Tillåt mig avslutningsvis tillägga att denna plan kommer att behålla sitt värde i den mån som kommissionen i den omedelbara framtiden kommer att kunna ge oss konkreta indikatorer på framsteg. I detta avseende påtar sig kommissionen ett särskilt ansvar. Under den andra fasen av utformningen av nationella handlingsplaner mot segregation bör vi inte återigen syssla med de grundläggande utmaningar och principer som bör genomsyra politiken mot segregation utan även med åtgärder för omvandling av dessa principer till operativa program samt med i vilken grad de nya metoderna har haft framgång och vi bör ha förmågan att följa upp det aktuella mervärdet. Jag skulle alltså vilja säga att vid toppmötet år 2003 bör vi ha ett innehållsrikt och okomplicerat betänkande om dessa frågor.

Lambert (Verts/ALE).
Herr talman! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes arbete med denna fråga.
Ett antal nationella handlingsplaner kritiserades för att inte ha tagit hänsyn till kvinnors särskilda ställning i fråga om social utslagning, vilket Swiebel har påpekat.
Samtidigt som jag håller med Pronk om att detta i stor utsträckning handlar om pengar, handlar det också om andra sammankopplande faktorer, som bristen på verkligt lika rättigheter. När man beaktar att det i Förenade kungariket för närvarande finns kvinnliga akademiker som sannolikt kommer att tjäna mindre än manliga akademiker med liknande utbildning i början av deras karriär, finns det ett problem. Situationen är ännu sämre om man är en manlig akademiker från Bangladesh eller Pakistan; dina anställningsmöjligheter är lika goda som de för en ung vit man utan några som helst kvalifikationer.
Så det finns en hel rad politiska frågor här som vi måste koppla samman för att hantera frågor om social integration. Vi vet naturligtvis också att det är mer sannolikt att kvinnor kommer att göra avbrott i sin karriär, för att arbeta deltid, med korttidskontrakt, och det är fortfarande mindre sannolikt att de kommer att inneha förtroendeposter.
Dessa faktorer bidrar till att förklara varför min grupp inte kommer att stödja de ändringsförslag där man strävar efter att avlägsna åtagandet med lika behandling för de som innehar ett ovisst eller avvikande arbete. På samma sätt stöder vi inte de ändringsförslag där man försöker avlägsna hänvisningen till faktorer som hänger samman med den ekonomiska politiken och valutapolitiken, som vi anser har en avsevärd inverkan på de sociala förutsättningarna.
Min grupp inser värdet med en social trygghet, inte bara för att stödja en hållbar inkomst, utan även som en åtgärd för social integration. Vi anser också att det är väsentligt att de som upplever social utslagning och som arbetar med att lindra denna skall delta i att uppnå slutsatser och lösningar. Social integration innebär att man kan påverka de beslut som man påverkas av, och vi kommer därför inte heller att ge vårt stöd till ändringsförslag 7.

Schmid, Herman (GUE/NGL).
Herr talman! Jag vill tacka Figueiredo för ett mycket viktigt och bra betänkande.
Betänkandet är inte mindre viktigt mot bakgrund av att målsättningarna och tankarna om social integration och social solidaritet lyftes fram i samband med Lissabonbesluten för två år sedan.
Det har dock hänt mycket sedan dess och situationen har förändrats. Många av de regeringar som medverkade till beslutet i Lissabon finns inte längre - nästan varje månad sker nya politiska maktförskjutningar i medlemsländernas regeringar.
Detta är oroande. För såsom Pronk påpekade ligger ansvaret för den sociala tryggheten och integrationen hos medlemsstaterna eller på lägre nivåer, vilket kräver regeringar i medlemsländerna som vill prioritera solidaritet och social integration.
Om så inte är fallet, vilket jag befarar, måste man räkna med en social mobilisering nerifrån. Kvinnorörelser, invandrarorganisationer, lokala arbetarrörelser och andra som sätter den sociala solidariteten i första rummet måste i så fall organisera sig och driva en politisk kamp. Det räcker inte bara med ett gott hjärta eller goda avsikter.
Vi vet att det finns motsättningar och motstridiga intressen och prioriteringar i det politiska livet. De fattiga och utslagna är inte de främsta prioriteringarna för dem som har den politiska makten. Därför tror jag att vi i Europa är på väg mot en bister politisk situation med större avstånd än vi är vana vid mellan de som har makt och de som har stora och svåra sociala problem.
Därför tycker jag det är viktigt att framför allt sysselsättningsutskottet ställer sig bakom Figueiredos betänkande. Jag hoppas även detta blir fallet i morgon när vi skall rösta om betänkandet.
Bastos (PPE-DE).
Herr talman! Risken för fattigdom och social utslagning i Europeiska unionen är en av de allvarligaste och mest akuta ekonomiska och etiska utmaningarna för 2000-talet och därför gratulerar jag föredragen till hennes användbara och lägliga bidrag.
För fattigdomen är ett mångsidigt problem som påverkar alla aspekter av mänskligheten, och vi har just nu en förändring av synen på detta gissel. Detta problem berör inte bara människans värdighet och livskvalitet, utan också den makroekonomiska politiken, socialförsäkringssystemet, friheten och säkerheten. Det är nödvändigt att medlemsstaterna planerar långsiktiga strategier som framför allt inriktas på de grupper som i högst grad riskerar att slås ut och drabbas av fattigdom, nämligen de långtidsarbetslösa, funktionshindrade, äldre, kvinnor och invandrare.
Det nya kunskapssamhället erbjuder möjligheter att minska den sociala utslagningen genom skapandet av ekonomiska villkor som prioriterar tillväxten och sysselsättningen och öppnar nya former för medverkan i samhället. Nyckelidén är att sysselsättningen är bästa skyddet mot social utslagning och fattigdom. Det är medlemsstaterna som bör försäkra fri tillgång till undervisningen, inkludera kvalifikationer när det gäller data och språk, liksom att främja det livslånga lärandet. Den nya öppna samordningsmetoden bör planera ett större engagemang från de lokala och regionala myndigheterna och arbetsmarknadens parter, för att få ett effektivt utbyte av de bästa praktiska metoderna.
Slutligen vill jag understryka behovet av att kandidatländerna så snart som möjligt deltar i strategier för social integrering och att de utarbetar sina egna nationella handlingsplaner för att stärka denna.

González Álvarez (GUE/NGL).
Herr talman! Som mina kolleger redan påminde om definierades vid toppmötena i Lissabon, Stockholm och Nice gemensamma mål mot fattigdom och social utslagning. Det gjordes eftersom man konstaterade att fattigdomsnivåerna legat på samma nivå sedan 1995. Det vill säga att 60 miljoner européer - 18 procent av befolkningen - befinner sig under fattigdomströskeln, den tröskel som beräknas utifrån 50 procent av medelinkomsten i länderna. Och med den försvårande omständigheten att 50 procent av inkomsten i Luxemburg inte är densamma som den i Portugal.
Man konstaterar också att de länder som har en social kostnad som ligger över genomsnittet i Europeiska unionen, som Finland, Danmark och Tyskland, har mycket lägre fattigdomsnivåer, ibland hälften, i förhållande till de länder som har sociala kostnader som ligger under Europeiska unionens genomsnitt och bland dessa finns länderna i söder och Förenade kungariket.
Jag tror att mycket redan sagts i denna debatt om behovet av planer i vart och ett av länderna och om behovet av att också de europeiska institutionerna skall vara inblandade i dessa. Herr talman! Jag tror därför att vi i morgon inte kan rösta för några av ändringsförslagen eftersom de skulle bryta betänkandets filosofi.
Herr talman! Avslutningsvis vill jag påminna om att ett av ändringsförslagen föreslår att man skall ta bort de åtta utmaningar min kollega Ilda Figueiredo talade om, bland annat rätten till arbete, bostad, utbildning och hälsa. Om några av dessa ändringsförslag godtas i nuvarande form bryts betänkandets filosofi. Därför ber jag kollegerna att de skall rösta för betänkandet som det är. Det är ett bra betänkande som på ett korrekt sätt tar upp problemen med fattigdomen och den sociala utslagningen.

Bushill-Matthews (PPE-DE).
Herr talman! Föredraganden talade med stor passion och övertygelse om de frågor som den sociala utslagningen innefattar. Jag skulle vilja försäkra henne - även om hon förhoppningsvis inte behöver någon sådan försäkran - om att en sådan passion och övertygelse också finns på denna sida av kammaren, likväl som jag är säker på att det finns på andra sidan kammaren. I så fall kan det tyckas ganska märkligt att hennes betänkande stötte på en hel del motstånd inom utskottet, och att många röstade emot det. Jag misstänker att det kan hända i kammaren, särskilt om ett antal av våra ändringsförslag, som såvitt jag förstår kommer att få stöd av ELDR-gruppen, inte antas. Det vore synd om betänkandet inte antogs.
Jag skulle bara vilja belysa två frågor, som båda redan har tagits upp mer vältaligt av Pronk och Bastos. Den första frågan är vikten av att detta ämne hanteras nerifrån och upp, snarare än uppifrån och ner, att det är de medlemsstaters ansvar som är så nära problemet som möjligt att hantera det så gott det går. Den andra frågan är vikten av att ha en full sysselsättning: att främja sysselsättningen är det bästa sättet att hantera fattigdomen och den sociala utslagningen.
Den första av de åtta gemensamma åtgärderna, de åtta centrala utmaningarna, handlade om frågan med att främja sysselsättningen, även om detta togs upp i betänkandets skäl V. Detta måste betonas med stor kraft. Jag vill särskilt uppmärksamma kammaren på ändringsförslag 20, där man talar om vikten av tillfälligt arbete och arbetskraftsuthyrning som ett sätt att införliva människor i en permanent heltidssysselsättning. Jag skulle också vilja säga till kommissionen att jag helt och hållet instämmer med kommissionären om att det är viktigt att lägga grunden för en ytterligare utveckling inom arbetskraftsuthyrningsområdet.

Mantovani (PPE-DE).
Herr talman! Jag gratulerar naturligtvis föredraganden till hennes initiativ och till det passionerade intresse hon har visat prov på genom att sammanställa detta betänkande. Utarbetandet av det första gemensamma betänkandet om social integration på grundval av nationella handlingsplaner för kamp mot fattigdomen och den sociala utslagningen har visat på behovet av en gemensam analys av de olika verkligheterna i Europeiska unionen. Vad detta anbelangar pekar de nationella planerna ut en samling riskfaktorer som bidrar till att understryka frågans betydelse i flera dimensioner. I vissa fall är dessa inte bara orsaker utan också konsekvenser, vilket visar på behovet att bryta den onda cirkel av ihållande fattigdom, den fattigdom som överförs från generation till generation, som den sociala utslagningen skapar.
Äntligen inleds också för den sociala utslagningen, liksom för sysselsättningen vid toppmötet i Luxemburg, en analog process av öppet samarbete och samordning för att nå målen. För att stoppa och lösa problemet med den sociala utslagningen har det föreslagits specifika åtgärder med sikte på de fyra specifika mål som sattes upp i Nice, däribland åtgärder till skydd för utsatta människor, människor med funktionshinder och äldre som inte klarar sig själva. Det är viktigt att vi når dessa mål, inte för att dela ut betyg till Europas stater utan för att verkligen skapa ett mervärde när det gäller det grundläggande målet som är den sociala integrationen.

Pérez Álvarez (PPE-DE).
Herr talman, fru kommissionär, ledamöter! Jag vill börja med att tacka och gratulera för det goda arbete min iberiska kollega Ilda Figueiredo gjort.
Lissabon, Nice, Stockholm och nyligen mötet i Barcelona är datum, platser, städer, minnen av toppmöten som tagit den sociala temperaturen på Europeiska unionen, datum för Europeiska unionens åtaganden för en bättre och mer utvecklad ekonomi, skapandet av fler och bättre arbeten, för en hållbar utveckling och social sammanhållning. Men man bör minnas att verkligheten är dyster. Många skulle bli förvånade om vi tänkte efter, eller läste i tidningarna, att i våra länder uppgår den befolkning som hamnar under fattigdomströskeln (med det kriterium som gemensamt antagits att det är inkomster under 60 procent av det nationella inkomstmedeltalet) till 8, 12, 14, 19 och till 22 procent (med ett medeltal på 18 procent i hela EU). Även om man beaktar att den genomsnittliga BNP-ökningen varit 2,5 procent uppgår fortfarande fattigdomen och den sociala utslagningen till höga nivåer.
Figueiredos betänkande samlar ett antal beaktanden som åtgärder för att bekämpa den sociala utslagningen. Jag vill insistera på två eller tre av dessa. Det första är utvecklingen av en integrerande arbetsmarknad och främjandet av syselsättning som en rättighet och möjlighet för alla, en åtgärd som ibland innebär att man måste fatta beslut som kan ifrågasättas av några, som i Spanien. Det är däri den sociala dialogen får sin betydelse, dvs. den sociala dialogen på riktigt, den med ömsesidiga eftergifter, den dialog som utgår just från det ordet betyder.
Utan tvivel är sysselsättning den första formen för integration. Man bör också satsa på utbildning och ny teknik, så att inte teknisk analfabetism uppstår, och framför allt en integrerad och mångfacetterad strategisk inriktning, jämställdhet mellan könen, utbildning och god miljöpraxis, samt en förbättring av socialbidragen. Naturligtvis - herr talman, jag avslutar med det - med en gemensam insats. Jag håller med om att detta skall genomföras på så låg nivå som möjligt, men jag vill också säga att förmodligen är nämnda genomförande i överensstämmelse med impulsartade insatser, med insatser som utvecklats av andra förvaltningar.

Diamantopoulou
. (EL) Herr talman! Jag skulle särskilt vilja lovorda Figueiredo samt såväl utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning och media och idrott som utskottet för kvinnors rättigheter och jämställdhetsfrågor som har medverkat till betänkandets slutgiltiga text. I diskussionen framkom tydligt betydelsen av samordning mellan de tre huvudsakliga politikområdena, nämligen den ekonomiska politiken, sysselsättningspolitiken och socialpolitiken. Det som framkom var alltså behovet av balans mellan dessa tre likvärdiga politikområden vilket är nödvändigt för balanserade resultat i alla länder, däribland inom Europeiska unionen. Vidare framlades två viktiga politiska frågor i diskussionen. Kan och bör Europeiska unionen delta i, samordna eller föreslå politiska åtgärder som rör utslagning och fattigdom?
Givetvis har det redan berörts av två eller tre parlamentsledamöter hur fattigdom och utslagning numera definieras och naturligtvis finns en stor skillnad i förhållande till fattigdomen i tredje världen. I Europa talar vi om en relativ fattigdom, men trots detta bör vi inte glömma att antalet människor som riskerar att närma sig fattigdomsgränsen överstiger 65 miljoner i Europa och vi bör heller inte glömma den mer omfattande frågan om utestängning vilken bestäms av nya behov som även har att göra med informationssamhället.
Vi är alltså överens om både definitionen och om den komplicerade frågan om indikatorer och går vidare till nästa fråga som gäller huruvida Europeiska unionen bör agera. Jag tror att det har blivit tydligt, kanske mer än någon gång tidigare, både med resultatet från Nice och från Barcelona, att aspekten socialpolitik numera rör den europeiska politiken och att en utvärdering av den europeiska ekonomiska politikens följder inom det sociala området är nödvändig. Det är första gången - vilket jag därför anser är värt att understryka - som vi på europeisk nivå har en samarbetsplan och ett försök till samarbete i frågor om fattigdom och utslagning.
Den andra frågan är om Europeiska unionen kan genomföra detta. Om detta kan ske genom fördragen och genom åtskillnad av ansvar på europeisk och på nationell nivå. Jag anser att vi bör vara både tydliga och försiktiga. Naturligtvis är det också en fråga om subsidiaritet. Givetvis decentraliseras socialpolitiken alltmer och den bedrivs i alla länder på kommunal, regional och statlig nivå. Det är emellertid säkert att genom tillämpning av den öppna samordningsmetoden med vilken rättsliga ramar inte är nödvändiga har vi redan de första viktiga resultaten. Länder som aldrig har haft nationella handlingsplaner lägger nu fram organiserade nationella handlingsplaner. Mycket goda erfarenheter från länder som redan har tillämpat program överförs till alla länder. Vi har ett betydande samarbete i fråga om indikatorerna och även ett betydande samarbete när det gäller de metoder som rör tillämpning av dessa planer. Jag anser att ni bidrar särskilt med ert betänkande och det finns vissa punkter som jag anser är de viktigaste och vilka jag instämmer helt i och jag anser att det bör vara dessa punkter som skall tas upp vid rundabordsdiskussionen som organiseras i oktober under perioden för det danska ordförandeskapet.
Det är således mycket viktigt att den offentliga diskussionen om fattigdomen sker öppet och under former som medger större delaktighet och medverkan av de berörda själva och inte bara av parlamenten och arbetsmarknadens parter. En stor betydelse har utvärderingen efter genomförandet av varje program. De kvantitativa målen är nödvändiga på nationell nivå och det är mycket viktigt att åtskillnad görs beträffande ansvaret på nationell, regional och lokal nivå när det gäller de nationella handlingsplanerna och, naturligtvis, har budgeten och förbindelsen mellan å ena sidan finansiella villkor och resurser och å andra sidan föreslagen politik och föreslagna åtgärder stor betydelse.
Under perioden för det danska ordförandeskapet skall därför en utvärdering ske av de hittills genomförda nationella handlingsplanerna rörande fattigdom och diskussion skall hållas om förberedelserna för det kommande arbetet vid - jag upprepar - rundabordsdiskussionen i oktober. Det är också dessa frågor vi bör rikta vår uppmärksamhet mot så att vi kan få mycket mer betydelsefulla resultat när det gäller andra generationens nationella handlingsplaner. Eftersom det begärdes efter detta betänkande att kommissionen skulle aktiveras skulle jag slutligen vilja påminna om att, sedan oktober förra året då kommissionens meddelande presenterades för parlamentet, har man antagit såväl den gemensamma rapporten om sysselsättning inom den sociala sektorn som presenterades i Laeken som programmet om social utslagning i samarbete med parlamentet, ett mycket konkret program som åt medlemsstaterna tillhandahåller verktyg för utveckling av handlingsplaner rörande frågor om social utslagning.
Jag anser att det är mycket viktigt att hänvisa till att vi har gått vidare och utvidgat förfarandet till alla kandidatländerna och att vi nu undertecknar handlingsplaner mot utslagning med alla kandidatländerna så att de efter anslutningen helt skall kunna inordnas i aktuella förfaranden och naturligtvis skall jag framhålla det mycket betydelsefulla arbete om frågan med indikatorerna som har utförts och som skall fortsätta under det andra halvåret till följd av att de första 18 indikatorerna antogs vid toppmötet i Laeken i december förra året.
Jag skulle vilja återkomma till de diskussioner som upprepade gånger har genomförts med ert utskott om den stora betydelsen av indikatorerna på det sociala området när det gäller all politik som bedrivs av Europeiska unionen och den stora betydelsen av de sociala indikatorerna vid rådets vårmöte och att de i viss grad också avgör de slutgiltiga ekonomiska besluten i alla länder.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru kommissionär.
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkandet (A5-0186/2002) av Stockmann för utskottet för regionalpolitik, transport och turism om förslaget till Europaparlamentets och rådets förordning om ändring av rådets förordning (EEG) nr 95/93 av den 18 januari 1993 om gemensamma regler för fördelning av ankomst- och avgångstider vid gemenskapens flygplatser (KOM(2001) 335 - C5-0277/2001 - 2001/0140(COD)).

Stockmann (PSE)
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Det blir allt mer rörelse på den europeiska himlen, till fromma för den europeiska luftfartspolitiken. Följderna för luftfartsbranschen efter den 11 september tycks ha övervunnits, återigen utgår man från årliga tillväxtsiffror på upp till 5 procent; det betyder att luftfartstrafiken kommer att fördubblas till 2015. Vårt politiska svar på denna utmaning är å ena sidan skapandet av ett enhetligt europeiskt luftrum, å andra sidan behöver vi större kapaciteter på de överbelastade flygplatserna. Det krävs alltså ytterligare infrastruktur för flygplatserna, och trots detta kan ingen på allvar föreställa sig att vi skulle fördubbla till exempel antalet rullband till 2015. Därför måste vi skapa ytterligare kapaciteter. Den avgörande vägen dit består i ett optimalt system för fördelning av ankomst- och avgångstider, så kallade slots, för överbelastade flygplatser. Förordningen om detta från 1993 kommer inte att klara de aktuella utmaningarna, och den tillämpades heller inte enhetligt av medlemsstaterna eftersom den inte var exakt. Den gav ingen garanti för en rättvis och öppen fördelning av tider, missgynnade nya aktörer och tillät en felaktig utveckling, som t.ex. handel på den grå marknaden. Kommissionens förslag till nya regler för fördelning av ankomst- och avgångstider är ett nödvändigt första steg. Den slutgiltiga regleringen får utvecklas ur kommande års diskussioner.
Även om dagens steg för många tycks innebära huvudsakligen tekniska detaljförbättringar mot den gamla förordningen, får den samtidigt politiska följder som är nödvändiga ur en ordningspolitisk synvinkel och som många uppfattar som mycket omfattande. Här vill jag passa på och tacka mina kolleger för deras goda och fokuserade samarbete i utskottet. Trots enskilda olika åsikter har vi lyckats fokusera på balansen i regelverket som helhet. Våra förbättringar av kommissionens förslag syftar till att precisera kommissionens dokument, att skapa enhetliga europeiska kriterier för att få status som samordnande flygplats, att fortsätta stärka samordnarens oberoende och befogenheter, att behålla flexibiliteten och tryggheten i planeringen för de etablerade flygbolagen och att stimulera flexibiliteten och möjligheten att nå ut på marknaden för nya aktörer.
Jag har några kommentarer om de enskilda punkterna. Den viktigaste punkten i förordningen är den nya definitionen av ankomst- och avgångstider som nyttjanderätt. Dessa ankomst- och avgångstider är alltså varken flygbolagens eller flygplatsernas egendom, utan en allmän egendom. Utskottet har dessutom slagit fast att hela den infrastruktur som flygplatsen behöver för flygtrafiken omfattas av definitionen nyttjanderätt. För första gången har vi rett ut sambandet mellan s.k. airway slots och s.k. airport slots för att i framtiden bereda vägen för en bättre samordning mellan dessa två.
För det andra något som är okontroversiellt men därmed inte utan betydelse: Vi har stärkt samordnarens ställning ytterligare. Vi har till exempel befriat samordnaren från ersättningsskyldighet, och jag tror att detta är en ren nödvändighet för att bevara hans eller hennes oberoende. Vi har tydligare definierat samordnarens befogenheter gentemot samordningskommittén genom rätten att dra tillbaka dessa ankomst- och avgångstider om flygbolaget inte sköter sin informationsplikt och rätten att jämföra de egna uppgifterna med andra samordnare och förmedlare av flygtider i syfte att avslöja oegentligheter i tidtabellerna.
För det tredje: Vi bör diskutera de etablerade flygbolagens rättmätiga intressen. Tvärt emot kommissionens förslag är vi för en fortsatt möjlighet till omläggning av ankomst- och avgångstider (s.k. retiming) för att tidtabellerna stegvis skall kunna optimeras. Vi har utvidgat undantagen för principen om att tiden går förlorad om den inte används (use it or lose it) för att kunna stoppa händelser likande det som skedde den 11 september, och vi har tagit tillbaka kommissionens förslag om att knyta en ?Grossvaterrecht? (?hävdvunnen rättighet?) till flygplansstorleken eftersom vi tror att bolagen behöver mer flexibilitet. Detta är bra såväl ur en ekonomisk som ekologisk synvinkel. Något annat hade förmodligen varit kontraproduktivt.
För det fjärde: De nya flygbolagens berättigade intressen. Kommissionens definition av nya aktörer föll visserligen inte många av de etablerade flygbolagen på läppen, men vi anser att den i princip är riktig. Det finns nämligen en grundläggande motsättning mellan den koncentrationsprocess som skall beaktas i flygtrafiken och den konkurrens som vi genom liberaliseringen egentligen vill ha på de olika sträckorna. För att ytterligare stärka de nya aktörerna har vi preciserat definitionen och gjort det lättare för dem att få tillgång till överföring och utbyte av tiderna.
För det femte: Där det finns tydliga regler måste det även finnas sanktionsmöjligheter. Vi har beslutat att missbruk skall leda till att ankomst- och avgångstider dras in efter en varning. Medlemsstaterna kan även utfärda böter.
Låt mig avslutningsvis måla upp ett litet framtidsperspektiv. Många medlemmar i utskottet har önskat en grundläggande nyreglering så snart som möjligt. Det kan jag förstå. För behovet av förnyelse är inte mättat i och med dagens första steg. Men ändå, först och främst krävs det en utvärdering av effekterna av nuvarande förordning, för luftfartsmarknaden är ett mycket känsligt område som samtidigt har stor ekonomisk betydelse. Därför är det olämpligt med förhastade åtgärder. Vi har ju också tid, och vi behöver tid för att nå en omfattande samstämmighet mellan huvudaktörerna inom luftfarten. I och med den studie som kommissionen fick i uppdrag att genomföra om modellen för fördelning av avgångs- och ankomsttider har kommissionen intensifierat men inte på långa vägar avslutat processen för att nå samstämmighet.
Tyvärr var det inte möjligt att i förordningen om fördelning av avgångs- och ankomsttider förankra försöket att integrera luftfarten i den logik som optimeringen av den totala trafiken följer. Det är synd, men vi bör ändå hålla denna aspekt i minnet under kommande lagstiftning. Jag hoppas att betänkandet får en lika stor majoritet i plenum i morgon som det fick i utskottet.

Foster (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst skulle jag vilja tacka föredraganden Stockmann för att han träffade mig och anordnade seminariet i december förra året i Bryssel. Det stod då klart att alla sidor av industrin, inklusive små och stora flygbolag, gav sitt fullständiga stöd till förordning (EG) nr 95/93, med andra ord den tekniska översynen, men ansåg att en ändring av reglerna för marknadstillträde i detta skede var förhastad, och att konsekvenserna inte hade övervägts.
Detta förslag är både komplext och omtvistat. Det är uppenbart att det finns en klyfta mellan oss i fråga om vissa av de centrala punkterna. Det är den fråga där man försöker ta itu med dessa förslag, definitionen av ankomst- och avgångstider, frågor om marknadstillträde, överförande av ankomst- och avgångstider och nytillträdande lufttrafikföretag etc., som borde ha övervägts under en andra fas. Jag skall belysa några av de särskilda svårigheterna senare.
Att införa dessa faktorer vore inte bara onödigt under den första fasen, utan vissa av dem skulle också minska den välbehövliga flexibilitet som systemet kräver. De ändringsförslag som ursprungligen lades fram av mig själv och några av mina kolleger var avsedda att bevara och öka flexibiliteten hos det system som alla flygbolag för närvarande använder, vilket fungerar till fördel för passagerarna. Att avskaffa dessa rättigheter, vilket kommissionen föreslagit, skulle få en avsevärd negativ inverkan på systemet, och bryta ned det.
Jag har tillsammans med andra kolleger åter lagt fram tre ändringsförslag, som kommer att läggas fram för omröstning i morgon. Dessa ändringsförslag handlar om förfarandet med fördelning av ankomst- och avgångstider, och utbyte av ankomst- och avgångstider lufttrafikföretagen emellan. Jag hoppas att kammaren kommer att ge dessa ändringsförslag sitt stöd.
Rent allmänt är det bra att påminna kommissionen om att Europeiska unionen inte enskilt kan besluta om definitionen och användandet av ankomst- och avgångstider. Ankomst- och avgångstiderna är samordnade på 168 flygplatser världen över, och många lufttrafikföretag i tredje länder är verksamma i Europa. Alla eventuella ändringar av definitionen och användandet skulle behöva fastställas på internationell nivå för att inte orsaka kaos. Detta nämns inte i kommissionens förslag.
Från början tog jag medvetet inte upp frågan om ägande av ankomst- och avgångstider, inte minst eftersom det är en mycket omtvistad fråga, som jag tror kommer att stöta på allvarliga rättsliga utmaningar. Men vilket argument man än har, anser jag att det är naivt att säga att kommissionens åsikt att ankomst- och avgångstider hör till folket är bisarr. Kommissionen kanske anser att den borde äga dessa tider på folkets vägnar. Faktum är att ägandet av ankomst- och avgångstider borde fastställas genom överenskommelser mellan parterna.
Detta leder mig till min slutliga kommentar. Jag anser att en ankomst- och avgångstid är en vara som man borde handla med om nödvändigt. Den åsikten delas av AEA, IATA och fjorton medlemsstater, som erkänner den framtida bristen på flygplatskapacitet inom EU.
Jag motsätter mig också bestämt den myt som vidmakthålls om att det bara är de stora flygbolagen som drar nytta av detta. Så är inte fallet. Detta har bevisats av det faktum att British Airways andel av ankomst- och avgångstiderna på Heathrow har minskat sedan handel i andra hand inleddes för över tio år sedan. Konsumenternas valmöjligheter har drastiskt förbättrats.
Vi behöver ett förslag som kommer att ge en öppnare, mer praktisk, effektiv och verklig reglering av ankomst- och avgångstider, ett förslag som inte skadar flygindustrins legitima intressen. Detta förslag är tyvärr inte det rätta.

Pohjamo (ELDR).
Kommissionär, kolleger! På min grupps vägnar vill jag tacka Stockmann för en god och expertmässig beredning av betänkandet. En omsorgsfull koordinering av ankomst- och avgångstiderna är väsentlig för att förbättra flygplatsernas effektivitet och säkerhet. Tiderna är också ekonomiskt ytterst viktiga för lufttrafikföretag. Vår grupp stöder föredragandens strävan att förstärka de centrala elementen i förslaget: en oavhängig koordinator, företräde för nya företagare samt ankomst- och avgångstidernas rättsställning med avseende på nyttjanderätten.
En så flexibel fördelning som möjligt av ankomst- och avgångstiderna är viktig bland annat för företag som idkar utrikeshandel. Medlemsstaternas rätt att begränsa etablerade rättigheter till förmån för luftfarkoster som fyller minimikraven på storlek är inte ändamålsenlig. Åsidosättandet av mindre flygplan kan leda till att exempelvis flygtrafiken från en liten stat till en annan medlemsstat försvåras.
Vår grupp har gjort två ändringsförslag. Avsikten med ändring 56 är att klarlägga kommissionens förslag om fördelning av ankomst- och avgångstider för nya företagare. I ändringen behålls företrädet för nya företagare men samtidigt understryks att företrädet beror på omfattningen av de begärda ankomst- och avgångstiderna. Jag är av den uppfattningen att ändringsförslag 45 försvagar nya företagares ställning. Jag ställer alltså frågan: vad är kommissionens inställning till förslaget?
Kommissionen har vidtagit åtgärder för att undvika stockningar vid flygplatser. Avsikten med de nya marknadsmekanismerna är att bättre anpassa efterfrågan och utbudet på nya ankomst- och avgångstider. Under de senaste åren har det emellertid gått trögt med att finna långfristiga lösningar. Med ändringsförslag 57 vill vår grupp att kommissionen förbinder sig att få fram ett mer väl underbyggt förslag till ankomst- och avgångstider. Åsikten i vår grupp är att det nuvarande systemet bör förnyas radikalt. Jämfört med den nuvarande situationen bör inträde på marknaden med ankomst- och avgångstider utökas.

van Dam (EDD).
När hon tillträdde gjorde kommissionär De Palacio situationen inom luftfarten till en av sina viktigaste prioriteter. Nu - halvvägs igenom den här kommissionens mandatperiod - visar det sig också i praktiken. Det här förslaget är ett i en lång rad. Problemen inom luftfarten förekommer både i luftrummet och på flygplatserna. Det verkar som om problemen är mindre på marken än uppe i luften men jag tror att skenet bedrar.
Önskemålet att ompröva tilldelningen av ankomst- och avgångstider har funnits länge i parlamentet. Det otydliga sätt på vilket de här rättigheterna hittills har ?tilldelats? flygbolagen ger upphov till fler frågor än det ger svar. För övrigt berör det nu just det knepiga i det här förslaget. Nämligen frågan om rättigheter till ankomst- och avgångstider är en ?egendom? eller ?utnyttjanderätt?. Jag anser att det är det senare som gäller, med tanke på flygplatsernas offentliga karaktär. Om det råder enhällighet om det så tycker jag inte att det finns något skäl att i det här skedet ännu inte besluta om en ändring av spelreglerna. Om vi måste vänta tills alla tycker lika så kan ett beslut låta vänta på sig väldigt länge.
En viktig sak med det här förslaget är möjligheterna för nykomlingar på marknaden. För att marknaden skall fungera väl är det nödvändigt att de får chansen att gå med. I det sammanhanget måste vi dock komma ihåg att det måste fortsätta att finnas ett kvalitativt bra nätverk. Det skall politiken vara inriktad på. Tilldelningen av ankomst- och avgångstider får därför inte resultera i att nykomlingar endast får ankomst- och avgångstider som ingen annan vill ha. En bra blandning av ansökningar från nuvarande leverantörer och nykomlingar behövs verkligen.
Det betyder, herr talman, att vi till största delen kan instämma i betänkandet av Stockmann såsom det lagts fram av utskottet för regionalpolitik och transport. Vi skall därför ge det vårt stöd.

Jarzembowski (PPE-DE)
Ärade herr talman, ärade fru vice ordförande, kära kolleger! Även jag välkomnar på min grupps vägnar Stockmanns betänkande, ett utmärkt betänkande som verkligen går på djupet. Låt mig tala för majoriteten av min grupp och förklara att min kollega Foster, som jag uppskattar mycket, i kväll har företrätt en minoritet i vår partigrupp. I likhet med utskottet, stöder en majoritet av gruppen kommissionens förslag att nu verkligen reda ut flygtidsfördelningens rättsliga natur och en gång för alla förklara att den kommersiella handeln med flygtider mellan olika flygbolag är och förblir illegal. Ankomst- och avgångstider som nyttjanderätt är varken flygbolagens eller flygplatsernas egendom. De har enbart en servicefunktion. De ligger till grund för ett effektivt, ekonomiskt och miljövänligt nyttjande av luftrummet. Sålunda kommer min grupp att avvisa Fosters tre ändringsförslag i morgon, eftersom vi menar att kommissionen har helt rätt.
För det andra menar jag att omorganisationen av förordningen bidrar till att göra reglerna för fördelningen av avgångs- och ankomsttider mer öppna och konkurrensinriktade. Nuvarande flyglinjers ?Grossvaterrechte? (hävdvunna rättigheter) skall givetvis behållas, men bara delvis. Vi behöver konkurrens, och jag hoppas att mina brittiska kolleger håller med om det. Vi behöver konkurrens, och därmed behöver vi även nya ankomst- och avgångstider för nya flygbolag, så att konkurrensen inom luftfarten kan organiseras bättre till fördel för passagerarna.
Slutligen stärks samordnarnas funktion och oberoende. Därigenom skall även möjligheten förstärkas att dra tillbaka outnyttjade avgångs- och ankomsttider för de hittillsvarande flygbolagen och fördela dessa på andra flygbolag så att luftrummet både ekonomiskt och miljömässigt sett kan utnyttjas mer effektivt än hittills. Detta är vår målsättning.
Herr talman, fru vice ordförande, tillåt mig avslutningsvis ännu en gång understryka att jag hoppas att även rådet skall ta ett stort och viktigt steg framåt under det spanska ordförandeskapet i juni. Vi har gjort läxan. Visserligen har vi kommit upp med 52 ändringsförslag i utskottet, men dessa ändringsförslag är till för att precisera. Jag hoppas att kommissionen kan gå emot sin natur och godkänna huvuddelen av våra ändringsförslag.
I alla händelser lägger jag vikt vid att rådet fattar ett snabbt beslut. Det är för flygbolagens skull som vi vill att förordningen för avgångs- och ankomsttider skall ses över snabbt. Flygbolagen har fått problem på grund av den allmänna ekonomiska nedgången och händelserna den 11 september. Vi menar att såväl flygbolagen och flygplatserna som passagerarna tjänar på en översyn av förordningen. Därför ber vi om stöd för Stockmanns betänkande.

Vatanen (PPE-DE).
Herr talman, de Palacio, kolleger! Luftfartsbranschen är ett exempel på den nationella själviskhetens sammanbrott. Ingen kan ju påstå att han äger himlen. Avregleringen av luftfartsbranschen möjliggör fri rörlighet för både gods och människor, någon kan till och med, liksom jag, finna en egen flygvärdinna i flygplanet. Genom att behärska ankomst- och avgångstider kan vi befrämja konkurrensen. Enligt min mening har Stockmann med sin innovativa förmåga lyckats balansera de förhärskande stora flygbolagens ställning med de nya dynamiska bolagens behov på ett utomordentligt sätt. Konsumenterna och näringslivet drar stor nytta av en dylik utveckling, både i form av lägre priser och nya tjänster.
I det här skedet har kommissionen försett oss med ett lite större och mera omfattande förslag än det ursprungliga, men inom den snabbt avancerande luftfartsbranschen kan man inte stanna och vänta i åratal; därför understöder jag varmt den inslagna linjen. Det avgörande för marknaden är att den öppnas för nya företagare och det är mer än skäligt att de får hälften av nya lediga ankomst- och avgångstider. Dessa bör utdelas rättvist även åt utländska bolag. Till vilket pris som helst bör man kapa vingarna av protektionismen. Goda flygförbindelser har ett värde i sig men nationella flygbolag får inte sko sig på dem. Monopolen är den fattiges värsta fiende, skattebetalarnas plånböcker tål helt enkelt inte fler händelser av typ Sabena.
Det följande steget är att åstadkomma en transatlantisk flygdomän och upphöra med de bilaterala fördragen mellan EU:s medlemsstater och USA. Den nuvarande kutymen gynnar amerikanerna på ett upprörande sätt och jag väntar mig att kommissionen agerar snabbt så fort domstolen avgett sitt domslut i frågan.
Det finns ännu mycket inom luftfartsbranschen som kunde effektiveras, det kunde vi även här i Europaparlamentet göra och därför avslutar jag också mitt inlägg här.

Deva (PPE-DE).
Herr talman! Jag kommer till denna debatt såsom före detta ordförande för kommittén för avreglering av den europeiska lufttrafiken, med handels- och industriministeriet och det nationella konsumentrådet i början av 1990-talet, som tillsattes av Norman Tebbitt. Vi ansåg att regeln med ?open skies? var en mycket komplicerad fråga. Jag har också varit direktör för Storbritanniens andra största flygbolag.
Det bekymrar mig också att behöva tala om för er att jag lämnade London kl. 13.00 i eftermiddags och var här kl. 21.00 i kväll. Detta beror på att det finns ett fullständigt monopol på denna linje till och från London. Det är inte skälet till att jag ville tala, även om jag vidtar åtgärder när det gäller det som regelbundet händer mig och mina andra kolleger från den engelska gruppen när vi flyger från London till Strasbourg.
Det är viktigt med en avreglering och med konkurrens, och i Stockmanns betänkande, vars utmärkta skuggföredragande varit min kollega Foster, har vi uppnått något slags jämvikt. Det är också viktigt att förstå att även om vi vill öppna upp omständigheterna snabbt och avreglera förhållandena snabbt och införa konkurrens, så kräver flygindustrin stora investeringar. Att starta ett flygbolag är därför inte samma sak som att starta ett taxiföretag. Jag talar i egenskap av någon som startat två flygbolag.
Därför måste vi akta oss för att destabilisera den europeiska flygindustrin, liksom reformerna i USA, där hela den amerikanska flygindustrin drabbades av panik. Vi måste akta oss för att destabilisera den genom att gå för snabbt framåt utan att ha industrin med oss. Att kunna göra detta kräver stora finansiella investeringar och kapitalinvesteringar, och jag skulle vilja be kommissionären att vara försiktig när hon genomför några av dessa förslag.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ledamöter! De nuvarande reglerna om ankomst- och avgångstider har fungerat relativt väl, om man tänker på det ökade tryck den ökande lufttrafiken har medfört för systemet. Men jag säger bara ?relativt? eftersom verkligheten är att studier och klagomål visar att det tyvärr vid många tillfällen föreligger en brist på total öppenhet i funktion, fördelning och utveckling av användningen av dessa ankomst- och avgångstider. Dessutom har tolkningen av de nuvarande reglerna i de olika medlemsstaterna inte varit långtifrån enhetlig. Därför beslutade kommissionen den 20 juni 2001 att revidera alla normer och lägga upp en plan i två etapper. Jag måste säga att allt detta dessutom överensstämmer med det som sagts och upprepats vid olika tillfällen här i parlamentet.
Om man talar om de etapper som planeras i denna reform har den första till syfte att förtydliga de olika bestämmelserna i förordningen som, då den tillämpats, visat brister som lett till skilda tolkningar i olika medlemsstater i Europeiska unionen. Det handlar dessutom om att lösa ett antal tekniska brister som flygbolagen, flygplatserna och olika aktörer själva uppmärksammat oss på. Slutligen har flera av ledamöterna uppmärksammat något mycket speciellt, dvs. behovet att definiera vad som är en ankomst- och avgångstid. Vi väljer helt klart att definiera dem som en nyttjanderätt.
Vi bör dock veta att det är oerhört viktigt om vi vill uppnå en rättslig säkerhet och komma ur den nuvarande situationen där inget finns. Det finns ingen konkret definition av vad ankomst- och avgångstider är. Ledamöter! Hur skall vi kunna fastställa en äganderätt? Det finns tider för att lyfta, för att landa men också för att flyga över. Det finns ingen äganderätt, det som finns är nyttjanderätter till en allmän egendom, dvs. luftrummet. Nyttjanderätten är möjligheten att lyfta och landa förutom det som är flygplatsernas förmåner eller stöd och hjälp till flygtrafiken vid överflygningszoner som ges från olika platser.
Om detta är den första etappen, som i huvudsak är teknisk - och jag tackar Deva som säger att vi nått en bra balans, jag anser att det är det vi gör - är den andra etappen revideringen av möjligheterna att fördela ankomst- och avgångstider genom att införa öppna marknadsmekanismer som inte är diskriminerande. Naturligtvis kommer vi att göra det försiktigt, med aktsamhet, för att undvika alla överdrivna eller besvärliga krockar för vår flygsektor.
Det vi vill är att konsolidera vår europeiska flygsektor. Vi försöker inte på något sätt försvaga den. Men i väntan på detta andra förslag - för vilket vi förbereder studier som rättfärdigar och garanterar att denna krock inte skall uppstå -, måste den nuvarande situationen stå klar. Med detta i åtanke försöker förslaget garantera maximal effektivitet i användningen av knappa resurser som ankomst- och avgångstider och säkerställa en enhetlig tolkning av regeln samt att förordningen tillämpas, och därmed också ger rättslig säkerhet. Förslaget inför därför effektiva och öppna förfaranden och ett sanktionssystem som gör det möjligt att uppnå maximal effektivitet, utan att för den skull ändra systemet för erhållna rättigheter.
Jag vill tacka detta parlament, särskilt Stockmann, för det arbete som lagts ned - hela tiden på ett konstruktivt sätt - och för hans engagemang. Vi tycker särskilt mycket om det taktfulla och pragmatiska upplägget. Vi anser att av de 57 ändringsförslag som lagts fram ger den större delen av dessa (totalt 35) tydlighet och mer effektivitet till förslaget. Därför kan kommissionen acceptera dem, med ändringar i vissa fall. Däremot avvisar vi de andra 22, som jag kortfattat kommer att tala om.
För det första ändringsförslagen 53, 54 och 55, som på ett mycket betydande sätt skulle kunna påverka balansen i förslaget, i så betydelsefulla punkter som förbudet att skapa en svart marknad genom falska byten, samt de som handlar om sanktioner. Dessutom har dessa ändringsförslag inte antagits av utskottet för regionalpolitik, transport och turism och kommissionen avvisar dem å det bestämdaste. För det andra ändringsförslagen 1, 7, 18 och 28, som på ett betydande sätt skulle ändra de balanserade målen i det förslag vi lägger i dag. Ändringsförslag 8 fråntar samordnaren allt ansvar, trots större skyldigheter och befogenheter, och kan därför inte räkna med kommissionens stöd.
Vi skulle däremot kunna acceptera ändringsförslag 48 med redaktionella ändringar för att garantera att samordnarna är underställda ansvar vid grov oaktsamhet eller uppsåt.
Ändringsförslag 20 är inte förenligt med definitionen av ankomst- och avgångstider och förbiser behovet att det alltid skall göras en analys av kapaciteten innan man tvingar fram en samordning av ankomst- och avgångstider. Därför bör det också avvisas.
Kommissionen anser att ändringsförslag 23 är alltför vidsträckt och delar det inte. Detsamma kan vi säga om ändringsförslag 25 som frångår förfarandereglerna, som är ett operativt krav för samordningskommittén om man vill säkra öppenheten. Därför avvisas båda två. Detsamma gäller ändringsförslag 33 och 34, om man undantar hänvisningen till riktlinjerna på gemenskapsnivå.
Dessutom måste man avvisa ändringsförslag 35 och 43 eftersom de på ett negativt sätt inverkar på redan erkänd gemenskapsrätt om förbindelselinjer och förvaltningsmyndigheternas skyldigheter.
Jag skulle vilja tillägga att ändringsförslag 57 som Pohjamo tidigare talade om inför en frist som är omöjlig att uppfylla. Kommissionen har precis påbörjat urvalsförfarandet av en expert som skall lämna sin rapport som vi får tidigast sommaren 2003. Kommissionen har lovat att rådfråga flygtransportsektorn och medlemsstaterna om resultaten av en studie om marknadssystemet för fördelning av ankomst- och avgångstider innan man går vidare med ett nytt lagstiftningsförslag om denna fråga.
Avslutningsvis anser vi att ändringsförslagen 2, 15, 26, 38, 45, 46 och 50 är antingen överflödiga eller osammanhängande i förhållande till internationell praxis att fördela ankomst- och avgångstider. Vi kan därför inte acceptera dem.
Ledamöter! Jag vill säga att jag håller med Jarzembowski i det han sagt om brådskan. Jag hoppas att rådet kan fatta ett beslut vid nästa möte, även om jag tror att det blir svårt, med tanke på de tekniska arbetenas utveckling.
Hur som helst vill jag tacka för era bidrag och ert arbete och särskilt nämna Stockmann som gjort ett oerhört arbete. Jag hoppas att ni i morgon mer er röst stöder kommissionens förslag.

Talmannen. -
Tack så mycket, fru kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Talmannen. -
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A5-0187/2002) från utskottet för regionalpolitik, transport och turism om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets förordning om inrättande av en europeisk sjösäkerhetsbyrå (15121/1/2001 - C5-0115/2002 - 2000/0327(COD)) (föredragande: Mastorakis).

Mastorakis (PSE)
. (EL) Herr talman, fru kommissionär, kära kolleger! Jag tror att vi i dag avslutar det parlamentariska förfarandet om inrättandet av en europeisk sjösäkerhetsbyrå med uppfattningen att de tre berörda parterna, nämligen parlamentet, rådet och kommissionen har samarbetat bra med det gemensamma målet att så snabbt som möjligt slutföra förfarandet. All deras personal som har deltagit är värda lovord. Jag påminner om att med slutförandet av den första behandlingen i juni förra året antog vårt parlament 17 ändringsförslag med vilka parlamentet huvudsakligen eftersträvade att stärka byråns oberoende ställning i förhållande till kommissionen, att utöka styrelsens befogenheter, att ge medlemsstaterna möjligheter att begära teknisk hjälp av byrån i vissa fall samt införa bestämmelser om bedrägeribekämpning. Vad gäller styrelsens sammansättning avsade sig Europaparlamentet eget deltagande och ansåg att kriteriet för utnämning till styrelseledamot bör vara erfarenhet av sjösäkerhetsfrågor. Dessutom begärde parlamentet att den särskilda utvärderingen av byråns verksamhet skall utföras av utomstående experter.
I sin gemensamma ståndpunkt godkände rådet de ändringar från Europaparlamentet som rör möjlighet för byrån att tillhandahålla hjälp till kandidatländerna utan att kommissionen uttryckligen anmodar byrån att göra detta, skyldighet för byrån att översända en rapport om besöken i medlemsstaterna inte bara till kommissionen utan även till den berörda medlemsstaten, kommissionens enbart rådgivande roll i samband med att styrelsen antar byråns arbetsprogram, skyldighet att utnämna ledamöter i styrelsen på grundval av den erfarenhet de har inom byråns verksamhetsområden, skyldighet för den verkställande direktören att besvara ansökningar om stöd från någon medlemsstat, utnämning eller avsättning av den verkställande direktören som skall genomföras av styrelsen medan kommissionen ges möjlighet att föreslå kandidater utan att skyldighet föreligger att välja någon av dem, samt bekämpning av bedrägeri.
Vissa av parlamentets ändringar införlivades delvis i den gemensamma ståndpunkten som exempelvis i bestämmelsen som avser styrelsens sammansättning där parlamentet beslutade att inte delta; slutligen kommer styrelsen att bestå av en företrädare för varje medlemsstat, fyra företrädare för kommissionen och fyra yrkesverksamma personer, utsedda av kommissionen. Vidare har rådet i bestämmelsen om det förberedande förfarandet i anslutning till arbetsprogrammet fastställt att den verkställande direktören skall lägga fram arbetsprogrammet för styrelsen efter att ha hört kommissionen och inte bara efter att det först har godkänts av kommissionen. Detta gäller också för de flesta bestämmelser som avser byråns budget samt de bestämmelser som avser utvärderingen av byråns arbete inom fem år efter att byråns verksamhet inletts.
Bland de nya inslag som rådet inför i förslaget till förordning framhålls följande: En omformulering av artikel 2 om byråns uppgifter som bidrar till större klarhet utan att ändra på innehållet, hänvisning till öppenhet och skydd av information, hänvisningen till byråns säte har strukits - jag kommer emellertid att ta upp det -, angivande av ett särskilt förfarande för godkännande av arbetsprogrammet i händelse av kommissionens avvikande mening, samtliga medlemsstater skall företrädas i styrelsen i vilken även yrkesverksamma personer (inte företrädare för olika sektorer) deltar utan rösträtt, möjlighet för styrelsen att behandla vissa frågor utan närvaro av de yrkesverksamma personerna i styrelsen samt utnämning eller avsättning av den verkställande direktören med fyra femtedels majoritet av de röstberättigade ledamöterna.
På grundval av det ovanstående kan vi konstatera att rådet helt eller delvis har beaktat ett ansenligt antal ändringsförslag från Europaparlamentet vid utarbetandet av sin gemensamma ståndpunkt och i det stora hela kvarhållit andan och målet med det ursprungliga förslaget, som är att lösa säkerhetsproblem i samband med sjötransporter och skapa ett skydd av havsmiljön.
Trots detta bör följande punkter i den gemensamma ståndpunkten uppmärksammas: Företrädarna för de olika yrkessektorerna har uteslutits och det föreslås att de skall ersättas med av kommissionen utsedda yrkesverksamma personer som saknar rösträtt och som dessutom, när det bedöms som ändamålsenligt, inte får delta i sammanträdena. Det förfarande som rådet inför för godkännande av byråns arbetsprogram i händelse av kommissionens ogillande, är besynnerligt. För att säkra jämvikten mellan de två institutionerna kräver man i den gemensamma ståndpunkten, i detta specifika fall, antingen två tredjedels majoritet av ledamöterna, som emellertid inbegriper företrädarna för kommissionen, eller enhällighet bland företrädarna för medlemsstaterna. På det här sättet garanteras jämvikten mellan rådet och kommissionen, även om själva beslutsförfarandet blir mera invecklat. Trots de här invändningarna finns det skäl att välkomna den gemensamma ståndpunkten då den nämligen går parlamentet till mötes i det som parlamentet ansett vara mer angeläget än någonting annat, nämligen frågan om att stärka säkerheten i samband med sjötransporterna och skydda havsmiljön. Vi anser att förslaget bör godkännas utan dröjsmål.
Slutligen beträffande sätet för den byrå som nu inrättas skulle jag önska ett beslut om att förlägga byrån till en stad med en stor och mycket gammal hamn, nära en modern flygplats med direkta flyglinjer till Europeiska unionens alla länder och samtidigt en stad med all den infrastruktur som krävs, belägen i ett land med en ö-värld, en flera tusen år gammal sjöfartshistoria och med världens främsta handelsflotta. Givetvis menar jag Luxemburg ...

Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE).
Herr talman! Först och främst vill jag tacka Mastorakis i egenskap av föredragande. Jag anser att det arbete han utfört har varit seriöst, ansvarsfullt och dessutom har han klarat av att nå konsensus i utskottet, och gjort det möjligt att vi i dag vid detta sammanträde kan debattera och anta ett betänkande som verkade vara svårt och komplicerat och som man lyckats bena upp tack vara nämnda arbete. Jag anser att det uppnåtts på ett mycket förtjänstfullt sätt.
Herr talman! Om ni tillåter mig vill jag samtidigt å min grupps vägnar gratulera vice ordföranden. Om det är något som varit karakteristiskt för arbetet under dessa år tror jag nämligen att det återspeglas i detta betänkande. Det har varit en utmaning som uppkommit ur problem orsakade av de olyckor som skett vid de europeiska kusterna och en utmaning från den allmänna opinionen. Arbetet har utmynnat i att olika säkerhetsbyråer skapats (för närvarande ser vi skapandet av den maritima säkerhetsbyrån). Det är dessutom en delad utmaning som stöds av det parlamentariska utskottet. Jag tror dessutom att den stora förtjänsten består i att vice ordföranden i sitt arbete kan räkna med det parlamentariska utskottets förtroende som ger - om vi ser till hela förloppet de senaste tre åren - det stöd som er hantering och era projekt fått, trots att de många gånger varit konfliktfyllda och komplicerade.
Som sagt försöker vi, tillsammans med denna byrå, anta en av de många åtgärder kommissionen planerat för att ge ett svar på något den europeiska allmänna opinionen efterfrågar, dvs. sjösäkerhet. Och nu har vi en utmaning att nämnda byrå skall fungera effektivt och öppet, men att den inte skall fungera bara i två viktiga frågor - säkerhet för sjötransporter av passagerare och cabotage och skyddet av den marina miljön - utan också i de små detaljer eller områden som inte verkar vara så betydelsefulla som de stora frågorna, som fritidsnavigering - som t.ex. frågan om motordrivna mindre vattenfordon som bekymrar de europeiska medborgarna. Jag tror att byrån kan klara av att besvara dessa frågor.
Avslutningsvis tror jag att svaret måste komma snabbt så att såväl kommissionen som parlamentet visar att de är hör samman och att de klarar av att ge svar på de europeiska medborgarnas engagemang.

Watts (PSE).
Herr talman! Jag skulle också vilja ge föredraganden mitt stöd, särskilt när det gäller hans rekommendation till kammaren om att vi skall stödja den gemensamma ståndpunkten om inrättandet av den europeiska sjösäkerhetsbyrån, om än med de viktiga reservationer som så tydligt angetts.
Jag skulle på socialistgruppens vägnar vilja tacka föredraganden för hans sätt att skickligt lotsa denna del av Erikapaketet genom parlamentet, och samtidigt hålla samman alla sidor. Det faktum att vi har fått en bättre produkt i slutet av processen än i början, är särskilt en hyllning av hans skicklighet. Detta är den slutliga delen av Erikapaketet, så vi borde också tacka kommissionären, som har arbetat obevekligt för att se till att katastrofer som Erikakatastrofen, och så många andra katastrofer i EU:s farvatten under senare år, inte inträffar igen.
Vi stiftade många nya lagar under 1980- och 1990-talet, men de genomfördes och följdes inte fullt ut. Jag hoppas att detta nya EU-initiativ, den europeiska sjösäkerhetsbyrån, kommer att samordna, övervaka och genomföra sjölagstiftningen. Jag hoppas att byrån om nödvändigt kommer att lägga fram nya förslag, men på ett öppet och insynsvänligt sätt. Vi hoppas alla att byrån kommer att arbeta tillsammans med oss i Europaparlamentet för att göra våra hav säkrare och skydda vår kustmiljö.
Alltför länge i Europa var sjölagstiftningen bättre anpassad för 1800-talet än 2000-talet. Jag hoppas att vi, genom att enas om att stödja kommissionärens rekommendation och den gemensamma ståndpunkten, kan bidra till att modernisera EU:s sjösäkerhet och få säkerhetslagar inom EU som vi alla kan vara stolta över, men beviset för detta kommer naturligtvis att vara att vi inte längre får uppleva förfärliga sjökatastrofer. Man kan aldrig uppnå en hundraprocentig säkerhet, men detta förslag kommer att göra mycket för att göra våra hav säkrare, rädda liv och skydda vår kustmiljö.

De Palacio
. (ES) Herr talman, ledamöter! Jag är mycket glad att kunna vara med i dag i denna debatt.
För det första vill jag gratulera Mastorakis för hans utmärkta arbete. Som han sade håller vi på att avsluta handläggningen eftersom ändringsförslagen 2, 4 och 5 accepteras av kommissionen. De förbättrar på ett tydligt sätt den text vi fick från rådet. Och inte bara kommissionen stöder dem. Motsvarande grupp i rådet har också uttryckt sitt stöd och sin beredvillighet att införliva dem och acceptera dem.
Därför skulle vi kunna avsluta ärendet och anta lagstiftningstexten om parlamentet, med dessa ändringsförslag, i morgon ger texten sitt stöd, som då kommer att antas av rådet vid nästa sammanträde.
Jag vill, precis som Ripoll och Watts sade för en stund sedan, säga att vi sedan ett och ett halvt år diskuterat sjösäkerheten. Vi har ställt upp utmaningar för oss och vi har samarbetat för att undvika att hemska händelser som förlisningen av Erika skall återupprepas. Händelser där inte bara människors liv varit i fara, utan där det också förekommit förorening av havet, med hemska konsekvenser för kustbefolkningen, för floran, faunan, och skyddet av miljön.
Av de sex initiativ som paketen Erika I och Erika II utgör är detta det femte. Det sjätte initiativet, som är det enda som återstår, och som är grundläggande, dvs. ökningen av stödgarantinivån och garantin vid oljeföroreningar diskuteras för närvarande i internationella sjöfartsorganisationen och vi hoppas att man når ett beslut som möjliggör en lösning av internationell karaktär, som den marina sektorn är, och att det inte tvingar oss tillbaka till ett europeiskt initiativ. En internationell lösning skulle vara mycket bättre.
Om man, som vi hoppas, uppnår detta inom ramen för den internationella sjöfartsorganisationen skulle det vara det sista initiativet i Erika I och Erika II-paketen och vi skulle då ha avslutat vårt arbete. Jag vill tacka alla ledamöter, särskilt de olika föredraganden som varit delaktiga i de olika förslagen - de fem - som vi diskuterat och arbetat med, men också hela kammaren och särskilt kommissionens tjänstemän, på generaldirektorat TREN. Tack vare deras engagemang, deras arbete, yrkeskunnighet och snabbhet har vi nått ända hit.
Jag vill också tacka rådet för att det en gång för alla accepterat att ge ett svar på det våra medborgare begär av oss, dvs. att vi skall ge dem en ram med större säkerhet, bättre skydd för den marina sektorn i allmänhet och mot föroreningar orsakade av oljeutsläpp i synnerhet. En hård verklighet har gjort det möjligt för oss att gå före i andra initiativ som kommer att bli till nytta för sjösäkerheten, förbättra sjöfarten och därmed den marina sektorn i allmänhet.
Tack så mycket. Med detta tror jag att det är mycket möjligt att vi kan avsluta Erikapaketet och att byrån kommer att sättas igång så fort som möjligt. Ledamöterna vet dock att det inte är vi som beslutar om placeringar. Vi hoppas att de kommer överens vid nästa Europeiska råd och att de då definitivt skall tala om var byrån skall lokaliseras - och det så fort som möjligt eftersom det är bråttom. Tack så mycket till föredraganden, Mastorakis. Tack så mycket, herr talman!

Talmannen.
Tack, fru kommissionär!
Debatten är avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

