
Simpson
Fru talman! Jag tackar er för att ni ger mig ordet. Jag vill fästa er och parlamentets uppmärksamhet på den tragiska och fruktansvärda tågolycka som ägde rum i går just utanför Paddington Station i London, då två tåg kolliderade. Dödssiffran är för närvarande uppe i 26, men den väntas öka - kanske till det dubbla - och det finns många svårt skadade.
Jag ber er därför, fru talman, att ni å Europaparlamentets vägnar skriver ett brev till den brittiske premiärministern, i vilket ni uttrycker vår chock och förfäran över denna fruktansvärda olyckas omfattning, och att ni ber honom framföra vår djupaste sympati till de dödas anhöriga, liksom till de svårt skadades anhöriga, med förhoppningen att dessa kommer att bli fullt återställda.
Jag skulle vara tacksam, i ljuset av denna fruktansvärda tågolycka, om ni ville göra det.

Talmannen
Ja, herr Simpson, jag har underrättats om denna hemska olycka och jag är självklart med på ert förslag. Om ni samtycker kommer jag, å allas våra vägnar, att skriva för att visa vår medkänsla för alla dem som har drabbats av denna katastrof.

Tillståndet i relationerna mellan Turkiet och Europeiska unionen
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om tillståndet i relationerna mellan Turkiet och Europeiska unionen.
Jag har i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen mottagit sex resolutionsförslag.

Sasi
Fru talman, bästa Europaparlamentets ledamöter! Turkiet är en nyckelpartner till unionen såväl i ekonomiskt, socialt som kulturellt hänseende. Turkiet har spelat och kommer att spela en viktig roll även när det gäller upprätthållande av fred och stabilitet i vår världsdel. I och med den senaste tidens händelser på Balkan har detta återigen bekräftats.
Det är klart att Turkiet och unionen behöver varandra. Samarbetets betydelse har ytterligare accentuerats i och med den tullunion som trädde i kraft för fyra år sedan. Enligt vår uppfattning har tullunionen varit till gagn för båda parter. Förra året utgjorde EU:s export till Turkiet över hälften av Turkiets totala import och Turkiets export till unionen under samma år var cirka hälften av Turkiets totala export. I detta sammanhang finns det dock anledning att lägga märke till att det finansiella och institutionella samarbete som man kom överens i samband med tullunionen inte har fungerat enligt planerna.
Enligt besluten i Luxemburg år 1997 och i Cardiff år 1998 ingår Turkiet i utvidgningsprocessen. Man har för Turkiet skapat en egen förberedelsestrategi för medlemskapet, en så kallad europeisk strategi. Strategin innehåller såväl fördjupat samarbete inom olika områden som finansiellt samarbete. Som ordförandeland strävar Finland efter att främja genomförandet av den europeiska strategin. Två förslag till förordningar som rör den europeiska strategins finansiella samarbete är under behandling i Europaparlamentet. Utan finansiering är det ytterst svårt att genomföra strategin fullt ut. Som ordförandeland vädjar vi också till parlamentet för att de aktuella förordningarna skulle kunna behandlas på ett positivt sätt, och så snabbt som möjligt. Som vi alla vet drabbades Turkiet i augusti av en tragisk jordbävning. Den förstörelse och de allvarliga materiella skador som jordbävningen orsakade Turkiet betonar ytterligare hur viktigt det är att åstadkomma en finansiering.
Unionen följer noggrant utvecklingen av demokratin hos sin samarbetspartner. När det gäller mänskliga rättigheter, inklusive minoriteternas rättigheter, finns det allvarliga brister i Turkiet. Beklagligt ofta hör vi bland annat om begränsningar av yttrandefriheten som rimmar illa med våra europeiska värden. Vi har dock under senaste tiden med tillfredsställelse lagt märke till den turkiska regeringens åtgärder för att genomföra demokratiska reformer samt för att förbättra situationen vad gäller de mänskliga rättigheterna. Vi vill också uppmuntra Turkiet att fortsätta på reformernas väg. OSSE:s toppmöte i Istanbul den 18-19 november erbjuder Turkiet ett betydelsefullt tillfälle att visa att landet strävar efter att främja de allmänt accepterade medborgerliga fri- och rättigheterna.
Europeiska unionen är en motståndare till dödsstraffet överallt och i samtliga fall. Unionens gemensamma målsättning är att avskaffa dödsstraffet globalt. Turkiets lagstiftning möjliggör fortfarande dödsstraffet och dess verkställande. Man har dock inte verkställt ett dödsstraff i landet sedan år 1984. Vi hoppas att Turkiet avstår från att verkställa de dödsdomar som redan har avkunnats - inklusive domen mot PKK-ledaren Öcalan. Vi förväntar oss att Turkiet helt avskaffar dödsstraffet från sin lagstiftning och fortsätter till dess med moratoriet. Vi påminner dessutom om att det faktum att man avstår från att verkställa dödsstraff ingår i de gemensamma värdena i unionen vars medlemskap Turkiet har meddelat sig trakta efter.
Mellan Turkiet och Grekland har det på sistone spirat en uppmuntrande utveckling. Vi värdesätter högt Greklands insats i den här utvecklingen och anser att den dialog som påbörjats mellan länderna är mycket positiv. Det har varit rörande att se de äkta bevis på medkänsla och solidaritet som jordbävningarna i Turkiet och i Grekland gett upphov till i de båda länderna. Vi hoppas på att den positiva atmosfär som uppstått på sistone skulle kunna vara ett steg mot en mera varaktig förbättring av relationerna mellan länderna. Ökat samarbete skapar förtroende som i sin tur leder till förbättrad stabilitet kring östra Medelhavet och i hela Europa. Detta ligger i vårt gemensamma intresse.
Även om den nyssnämnda dialogen väcker förhoppningar återstår fortfarande svåra frågor. Europeiska unionen och ordförandelandet ger sitt fulla stöd åt FN:s ansträngningar att åstadkomma en hållbar och rättvis lösning på situationen i Cypern. Vi hoppas att man redan under den här hösten gör framsteg mot en lösning av problemet som existerat alltför länge. Vi tror att Turkiet för sin del kan medverka till en rättvis lösning.
När jag för två veckor sedan besökte Turkiet fick jag höra att den förödelse som jordbävningen i augusti orsakade var den värsta i Europa sedan andra världskriget. Turkiet klarar inte ensamt den krävande uppgift som återuppbyggnaden innebär. Kostnaderna för att reparera skadorna är ännu inte helt klarlagda, uppskattningarna varierar mellan 3 och 6,5 miljarder US-dollar. Jordbävningen gjorde 400 000 människor hemlösa och de bor i dag i tältstäder. När vintern kommer är det inte längre möjligt att bo under dessa förhållanden. Europeiska unionen vill ge Turkiet stöd i det krävande återuppbyggnadsarbetet. Vi tror på Europaparlamentets konstruktiva samarbete även på detta viktiga område.
Under sitt ordförandeskap strävar Finland efter att göra sitt bästa för att integrera Turkiet på ett intimare sätt i de europeiska strukturerna. En bra grund för ordförandelandets strävan är korrespondensen mellan statsminister Ecevit och unionens föregående ordförandeland: statsminister Ecevit bekräftade i sitt brev att Köpenhamnskriterierna är grunden för Turkiets medlemskapssträvanden.
Unionens medlemsländer är eniga både om Turkiets betydelse som samarbetspartner och om nödvändigheten att intensifiera samarbetet. Detta har Europeiska unionen och enskilda medlemsländer i flera sammanhang framfört. Bara för några dagar sedan konstaterade premiärminister Simitis och förbundskansler Schröder att unionen för sin del på allvar skall sträva efter ett positivt slutresultat vid det kommande toppmötet i Helsingfors. Kärnfrågan är att bekräfta Turkiets kandidatstatus. Om man skall uppnå detta resultat måste både unionen och Turkiet arbeta aktivt och visa god vilja.
Vi är övertygade om att det bästa sättet att hjälpa Turkiet att genomföra demokratiska reformer är att närma landet till unionen. Isoleringens väg främjar inte heller i detta fall vare sig Turkiets eller unionens målsättningar. I detta arbete är det nödvändigt att vi får Europaparlamentets stöd i form av konkreta åtgärder i finansieringsfrågor och ett allmänt stöd för att utveckla och närma förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet.

Verheugen
Fru talman, mina ärade damer och herrar ledamöter! Kommissionen värderar högt att Europaparlamentet redan i dag - bara kort tid efter upptagandet av arbetet - i debatten tar upp spörsmålet om Turkiet; det är faktiskt en av de viktigaste politiska och strategiska frågorna som vi för närvarande har att lösa i Europa. Dagens överläggningar äger rum vid en tidpunkt då förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet kan slå in på en ny kurs: det är exakt två månader till Europeiska rådets möte i Helsingfors, där vi kan vänta oss viktiga beslut framför allt gällande Turkiet, men även vad gäller utvidgningsprocessen.
Ordförandeskapets företrädare har just givit en politisk analys av det aktuella läget, som kommissionen fullt ut kan ansluta sig till. Därtill vill jag meddela följande kompletterande tankar, som kommissionen ser dem: Av redan välkända skäl har förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet försämrats sedan Europeiska rådets möte i Luxemburg i december 1997. Turkiet har, som ni vet, inte ansett Europeiska rådets bekräftelse på att landet kommer i fråga för anslutning till unionen tillräcklig.
Kort efter Europeiska rådet i december 1997 utfärdade kommissionen den så kallade europeiska strategin för förberedelse av Turkiet inför anslutning på samtliga relevanta områden. Denna europeiska strategi, som var en särskild, individuellt anpassad föranslutningsstrategi, utformades med målet att utvidga och fördjupa den bestående tullunionen. Kommissionens förslag fick politiskt godkännande på toppmötet i Cardiff i juni 1998. Efter mötet i Cardiff har det hållits flera möten syftande till att realisera olika delar av strategin, men frånvaron av lämplig finansiering har hittills lagt hinder i vägen för några större framsteg; ändå måste jag anmärka att bilden inte är fullt så dyster som det ibland hävdas.
Tullunionen har på flera områden förbättrats och de sonderande samtalen angående ett eventuellt frihandelsavtal för tjänsteområdet har kommit en bra bit på väg. Kommissionens experter har besökt Turkiet för att öka våra allmänna kunskaper om turkisk lagstiftning på alla relevanta områden. I frågan om finansiering vill jag peka på att Turkiet fram till årsslutet kommer att erhålla 375 miljoner euro ur finansieringsprogrammet Meda I. Vi bör emellertid göra ytterligare ansträngningar för att uppfylla vår del av överenskommelserna med Turkiet. Kommissionen vill be Europaparlamentet att snarast möjligt avge sitt ställningstagande till förordningsförslagen, som skall understödja den europeiska strategin.
Ges ej ett sådant finansiellt stöd, äventyras trovärdigheten i den europeiska strategin. Trovärdigheten är emellertid absolut nödvändig för att övertyga den turkiska sidan om att också den måste lämna ett aktivt bidrag för att realisera denna strategi. Om vi verkligen vill hjälpa Turkiet med att förbereda sig för en anslutning - som Europeiska rådet i Luxemburg önskat med sin europeiska strategi - då måste vi också visa att vi själva avser att lämna ett avsevärt bidrag för att nå målet. Europaparlamentet har otvivelaktigt en nyckelroll att utföra i den processen.
Här vill jag uttrycka att jag är nöjd med kommissionens snabba agerande efter den förödande jordbävningen som skakade Turkiet den 17 augusti. Beslutet att omedelbart tillhandahålla 30 miljoner euro till stöd för återuppbyggnaden kunde tas tack vare den budgetansvariga myndighetens snabba agerande. Europeiska investeringsbanken kommer vidare att bevilja ett lån på medellång sikt uppgående till upp emot 600 miljoner euro för återuppbyggnaden, liksom även makrofinansiellt stöd på upp emot 200 miljoner euro för att trygga de pågående reformerna i nära samverkan med Internationella valutafonden.
Men vi skall inte bara se bakåt, utan också framåt. Som redan nämnts skall Europeiska rådet i Helsingfors åter behandla frågan om förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet. Med anledning av det vill jag med all tydlighet slå fast: Köpenhamnsvillkoren kommer att tillämpas i utvärderingen av alla kandidatländer, och samtliga kandidatländer skall behandlas lika. Turkiet uppfyller inte den politiska delen av dessa kriterier. Fortfarande föreligger brister vad gäller demokrati, rättsstatlighet, mänskliga rättigheter och skydd för minoriteter. Frågan är hur vi kan förmå Turkiet att ta itu med de nödvändiga reformerna och att beslutsamt och slutgiltigt inleda färden mot att bli en fast medlem i familjen av europeiska demokratier. Jag är fast övertygad om att denna process endast kan börja och bli framgångsrik i Turkiet om det är grönt ljus till Europa.
På sista tiden har Turkiet gjort vissa - men på intet sätt tillräckliga - framsteg inom områdena demokratisering och mänskliga rättigheter; jag påpekar att detta även kommer att framgå av nästa framstegsrapport för Turkiet. Redan nästa vecka - från i dag om exakt en vecka - kommer kommissionen att diskutera och besluta om denna framstegsrapport. I rapporten pekas bland annat på att man i juni i år förändrat systemet med specialdomstolar och att militärdomarämbetet tagits bort från den så kallade statssäkerhetsdomstolen. Man pekar också på det faktum att flera viktiga lagstiftnings- och förvaltningsåtgärder vidtagits i syfte att förhindra statstjänstemännens kränkningar av de mänskliga rättigheterna. Vi förväntar oss att Turkiet tar ännu ett stort steg genom att slutgiltigt avskaffa dödsstraffet.
Ett löftesrikt tecken som jag vill framhäva är det närmande mellan Grekland och Turkiet, som i ömsesidigt intresse och på flera områden skedde kort tid före jordbävningen. Det är min uppriktiga förhoppning att det genom avspänningen framvuxna förtroendet mellan dessa båda länder kan leda till att diskussionerna om de svåra säkerhetsfrågorna i regionen kan föras i samma anda som hittills skett.
Turkiet har, som ni vet, beslutat sig för Europa och är berett att åta sig förpliktelserna i Amsterdamfördraget. Jag menar därför att Europeiska rådet på det stundande mötet i Helsingfors bör slå fast vilken plats Turkiet kan få i det europeiska sammanhanget. Jag vill redan i dag informera er om att jag i nästa vecka kommer att föreslå kommissionen att inför toppmötet i Helsingfors ge rekommendationen att Turkiet såsom ansökarland behandlas på samma sätt som alla andra ansökarländer. Det innebär att Turkiet måste åta sig att fullgöra de förpliktelser som anges i Köpenhamns- och Madridvillkoren. Fortfarande återstår mycket att göra för Turkiet och det måste göras flera avsevärda framsteg på såväl det politiska som det ekonomiska området; med hänsyn till Turkiets enorma strategiska betydelse för Europas framtid - och för säkerheten, stabiliteten och freden i Europa - skulle det dock på sikt vara ett allvarligt misstag att inte bevilja landet lika rättigheter att upptagas i utvidgningsprocessen.
Tiden fram till toppmötet i Helsingfors bör utnyttjas av Turkiet och oss för att gemensamt enas om en färdplan för Turkiet. I sin brevväxling talade ju redan förbundskansler Schröder och premiärminister Ecevit om en sådan färdplan inför toppmötet i Köln. Det skulle därvid handla om vissa specifika åtgärder på de områden som faller under Köpenhamnsvillkoren och om att hjälpa Turkiet att uppfylla dessa kriterier på medellång eller lång sikt. Om Turkiet kom med motsvarande initiativ inför toppmötet i Helsingfors skulle chanserna att nå framgång på Europeiska rådets möte tveklöst öka.
Jag är övertygad om att parlamentet i den inom en nära framtid följande debatten kommer att spela en viktig roll; särskilt gäller detta om Turkiet efter beslutet i Helsingfors får kandidatstatus och den omfattande processen av rättslig avstämning och förebyggande undersökningar kan inledas. Här vill jag klargöra en sak för att inga missförstånd skall uppkomma: Vi talar nu inte om att inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet, utan vi talar om att ta det allra första steget. Det allra första steget är att ge Turkiet kandidatstatus för att processen skall komma i gång och för att vi skall ha möjlighet att inom en överskådlig framtid börja diskutera frågan om upptagande av förhandlingar.

Poettering
Fru talman, kära kolleger! Efter anförandena av företrädarna för ordförandeskapet och kommissionen kan man inte annat än utgå från att det på toppmötet i Helsingfors kommer att fattas beslut om att ge Turkiet kandidatstatus. Jag instämmer helt klart i herr Verheugens ord att det därvid handlar om en av de viktigaste strategiska frågorna för Europeiska unionens framtid.
Ändå ställer vi oss frågan vad som har förändrats efter december 1997, då Turkiet erbjöds en Europakonferens som det dock avböjde. Låt oss påminna oss Turkiets dåvarande argumentation. Man sade: Vi är utsatta för diskriminering, eftersom man inte tar upp oss i anslutningsprocessen. Jag ser Poos, som var med den gången och som hör till en annan stor partigrupp. Om vi nu ger Turkiet kandidatstatus - och detta säger jag med stort allvar - och samtidigt inleder förhandlingar med alla andra mellaneuropeiska stater, vilket vi förmodligen kan förvänta oss blir ett resultat av Helsingforsmötet, då blir det ju diskriminering på nytt, eftersom Turkiet inte behandlas på samma sätt som de mellaneuropeiska staterna. Vad skall vi då svara på det?
Min grupp har deltagit i framtagandet av kompromisstexten. Emellertid måste jag säga att vi inte kan fortsätta att stödja den som den är, varken i D eller punkt 1, eftersom det intryck som ges är att ett turkiskt medlemskap i Europeiska unionen skulle få ett positivt inflytande på säkerheten, stabiliteten och utvecklingen i Europeiska unionen. Vi anser inte att det är korrekt att påstå detta för närvarande. Vi kan också se vissa motsägelser i resolutionen. När det i punkt 2 står att Köpenhamnskriterierna måste uppfyllas - demokratin, rättsstaten, de mänskliga rättigheterna, minoriteterna - och det sedan i artikel 3.3 sägs att Turkiet är långt ifrån att uppfylla dessa villkor, då måste vi uppmärksamma det. Vi får inte på basis av en illusionspolitik tro att Turkiet redan i dag har kommit så långt att det kan få kandidatstatus.
Jag säger på fullt allvar och utan att vara polemisk: Jag vet hur svårt den socialistiska gruppen hade det när det gällde tullunionen; vi i Europeiska folkpartiet var hela tiden för den. Detta säger jag inte för att kunna förebrå er er ändrade hållning till att eftersträva kandidatstatus för Turkiet. Utan jag säger det för att vi i Europeiska folkpartiet alltid varit för så nära partnerskaps- och om möjligt vänskapliga förbindelser med Turkiet som möjligt; naturligtvis gäller det även i dag.
Vi vill därför skapa ett forum för samtal mellan Europeiska unionen och Turkiet, där vi kan diskutera alla samhälleliga frågor. Avslutningsvis vill jag också säga att Turkiet naturligtvis har ett europeiskt kall. Om vi dock redan nu ger Turkiet kandidatstatus uppkommer frågan vad vi i morgon skall säga till Ukraina eller Ryssland, när vi nekar dessa länder kandidatstatus. Vi menar därför att det inte är rätt tidpunkt just nu att ge Turkiet denna status. Först måste utvidgningen till de mellaneuropeiska länderna komma igång. Först när det framgångsrikt har genomförts kan vi eventuellt gå ett steg längre. Men vi måste se till att vi inte tar steg nr två före steg nr ett och framför allt att Europeiska unionen - detta stora projekt för Europas enande - under tjugonde århundradet blir en stark, handlingskraftig och demokratisk Europeisk union! Detta måste ha företräde framför alla andra överväganden; vi eftersträvar ett fredens och stabilitetens Europa i ett tydligt och gott partnerskap med Turkiet. Tidpunkten är dock ännu inte kommen att ta strategiska beslut om turkiskt medlemskap i Europeiska unionen.
(Applåder)

Swoboda
Fru talman! Herr rådsordförande, herr kommissionär! Jag påminner om att detta parlament resp. det förra parlamentet på mitt förslag och min rapport har beslutat att upprätta en färdplan för det sätt på vilket Turkiet och Europa skall närma sig varandra. Det stämmer också helt och hållet överens med vad herr kommissionären har sagt här i dag.
Kommissionären har med berömvärd öppenhet redogjort för sin ståndpunkt. Jag vill också klart och tydligt säga att min grupp i dag varken kommer att säga ja eller nej, eftersom vi vare sig känner till framstegsrapporten eller samtalen mellan rådet och Turkiet. Vad jag lika klart vill framföra är mitt starka beklagande, kollega Poettering, - inte av att ni inte vill godkänna den gemensamma resolutionen, det är inte det väsentliga - utan av att ni backar från det beslut parlamentet tagit med mycket klar majoritet. Det tycker jag är beklagligt. Till förmån för utvecklingen i Turkiet måste vi fullfölja tillnärmningsprocessen, som är svår och kommer att vara länge; gällande det hyser jag inga tvivel.
Vad är det som har ändrats i Turkiet? För det första: Förhållandet mellan Turkiet och vårt medlemsland Grekland har förbättrats avsevärt - även om det ännu inte är helt perfekt; detta är framför allt den grekiske utrikesministerns förtjänst, som jag tycker är värd mycket; man har därigenom också kommit ett steg närmare en lösning på den så viktiga frågan om Cypern.
För det andra: I kurdfrågan har trots allt de första stegen mot en politisk lösning tagits, även om detta skett under vissa olyckliga biomständigheter i samband med Öcalans dödsdom; på området mänskliga rättigheter är frisläppandet av Akim Birdal - av rena hälsoskäl - inte det enda framsteget, utan det har också skett några lagändringar som man kan hoppas också kommer att tillämpas i praktiken. Jag vill inte överdriva det, vi skall inte måla himlen blå för det, men det är ändå fråga om gjorda förändringar som kräver att vi svarar. Vad skall annars ett land tycka om vi ständigt upprepar att ni måste göra fler framsteg, och fler och fler, och när man gör sådana framsteg så möts de inte av några positiva svar eller signaler?
Mitt kriterium och Socialdemokratiska gruppens kriterium är huruvida vi genom att ge positiva signaler kan förstärka de positiva förändringar som tycks ske i Turkiet? Det är det avgörande. Det andra kriteriet är vad organisationerna för mänskliga rättigheter säger? Och vad kurdernas företrädare i Turkiet säger? Vem i Turkiet ni än talar med - och det gäller särskilt frågan om mänskliga rättigheter och särskilt kurdiska företrädare - så får ni alltid samma klara budskap: Förstärk förbindelserna mellan Turkiet och Europa! Det är den möjlighet vi har om vi vill kunna agera, det är den möjlighet vi har, om vi vill kunna göra mer för att åstadkomma motsvarande förändringar i Turkiet.
Mot bakgrund av detta, fru talman, vill jag klart och tydligt säga att på kommissionärens klara uttalande kommer vi att ge ett lika tydligt svar när vi har alla föreliggande fakta och material. Vi, som socialister och socialdemokrater, har emellertid ett tydligt mål: att åstadkomma sådana förändringar i förhållandena i Turkiet att man verkligen kan tala om demokrati, frihet och respekt för mänskliga rättigheter. Om en signal skall ges i Helsingfors måste den ha denna målsättning och den måste ge sitt fulla stöd till de personer som kämpar för mänskliga rättigheter i Turkiet. Därmed hoppas jag i min grupps namn på ett förnuftigt beslut i Helsingfors.
(Applåder)

Duff
Fru talman! Den centrala frågan tycks vara huruvida parlamentet och Europeiska unionen är tillräckligt självsäkra för att bekräfta Turkiets status som kandidatland. Om inte, kommer det att leda till en allvarlig kris i våra relationer med Turkiet. Ingen vill att Turkiet skall särbehandlas, och ingen bör ignorera raden av problem som hör samman med behandlingen av kurderna eller med situationen på Cypern.
Min grupp tror att en status som kandidatland skulle medföra att Turkiet på ett seriösare sätt gav sig i kast med förberedelserna för medlemskap, liksom det skulle leda till en intensivare dialog och en större exponering mot Europeiska unionens kultur och politik. Parlamentet har sannerligen dragit benen efter sig på detta område, vilket framgår av Meda-programmet och det ekonomiska stödet för den europeiska strategin.
Den liberala och den gröna gruppen har lagt fram ett ändringsförslag i vilket krävs att vägen till medlemskap skall öppnas upp. Det skulle uppmuntra de framåtdrivande och reformvänliga krafterna i Turkiet och öka Europeiska unionens inflytande över Turkiets framtida utveckling. Denna ståndpunkt får stöd av den cypriotiska och den grekiska regeringen, och parlamentet skulle vara bakåtsträvande om det misslyckades med att inta en tätplats i denna utveckling.
Jag ber alla dem som vill att Turkiet moderniseras på grundval av dess europeiska traditioner att stödja vårt ändringsförslag.

Ceyhun
Fru talman! I sitt tal vid invigningen av det nya domstolsåret i Turkiet den 6 september kritiserade överdomaren vid Högsta kassationsdomstolen, Sami Selçuk, uttryckligen landets författning. Med orden: " Turkiet är ett land som har en författning, men det är ingen författningsstat" , fördömde han den turkiska grundlagen. Författningen skyddar enligt Selçuk statens rättigheter på bekostnad av medborgarnas frihet. " Vi behöver mer demokrati och fler fritt tänkande medborgare, som inte får hindras av några lagar" , hävdade domaren. Han efterlyste också en brett anlagd demokratisk reform samt en fundamental omvandling av det politiska systemet. Han har rätt. Hans krav är våra förväntningar. Jag är också övertygad om att en majoritet i denna kammare är för ett demokratiskt Turkiet, där mänskliga rättigheter och minoriteternas rättigheter respekteras. Jag är också av den åsikten att inte bara moraliska skäl talar för att vi skall stödja de demokratiska kretsarna och deras begränsade framgångar, utan även det skälet att ett demokratiskt Turkiet med förmåga att lösa sina inre problem är gynnsamt för Europeiska unionens inre säkerhet.
Med vår politik kan vi bidra till att förespråkarna för en europeisk demokrati i Turkiet lyckas och att de Europafientliga hökarna lider nederlag. Det vill säga, för närvarande behöver vi en politik där vi, med kritisk blick men ändå ledsagande, pressar Turkiet att snarast införa humana regler i öppna frågor som kurdfrågan, Cypernfrågan och problematiken kring mänskliga rättigheter. Och detta kan inte göras med en politik av utestängning eller isolering av Turkiet. Därför - oavsett tidsplan och exakt förfarande - måste vi i Helsingfors ge en signal för alla människor av turkisk och kurdisk härkomst samt för demokratin i Turkiet.
Ett upptagande av Turkiet i Europeiska unionen är absolut nödvändigt, inte bara för demokratiseringen av landet utan även för freden och stabiliteten på Balkan och i Sydösteuropa; jag kan för närvarande inte säga något bestämt för min grupps räkning eftersom vi ännu diskuterar frågan, men för mig personligen innebär det dock, som herr Verheugen sade, att landet har kandidatstatus till Europeiska unionen. Den grekiske utrikesministern Papandreou sade i går på Istanbuls universitet: " Vi vill att Turkiet omedelbart blir medlem i Europeiska unionen!" Det finns ingenting mer att lägga till. Han har gjort det mycket tydligt.

Alavanos
Fru talman! Vår grupp är för en europeisk väg för Turkiet, som skulle kunna leda till landets anslutning, och vi är för en öppnare politik vad gäller finansieringen, under förutsättning att den kan lindra situationen, särskilt för de många offren för jordbävningarna. Det betyder emellertid inte att vi instämmer i vare sig det som sades av företrädaren för det finländska ordförandeskapet, eller i det som sades av Verheugen, eller i det som står i den gemensamma resolution som har lagts fram i Europaparlamentet.
Vi anser att Europeiska unionen måste vara en principfast union och inte en cynisk politisk enhet som gynnar geostrategiska ändamål som i stor utsträckning bestäms i Washington. Varför har vi ställt upp villkor för Slovakien, när vi sedan inte vill ge landet status som kandidatland? Var det negativt för Slovakien? Varför har vi gjort samma sak mot de baltiska staterna, med frågorna om minoriteternas rättigheter? Var det negativt för de baltiska staterna? Kan vi inte erkänna att både Slovakien och de baltiska länderna har gjort konkreta framsteg? Av vilken anledning skall vi ändra vår hållning gentemot Turkiet?
Verheugen sade att vi borde ge en stimulans, en signal eller en symbolisk gest, för att få igång demokratiseringen i Turkiet. Har vi inte gjort det? Har vi inte gjort det med tullunionen? Har vi inte gjort det med förslaget om en europeisk konferens? Har vi inte gjort det med Meda-programmet? Vi har inte fått några svar. Jag anser följaktligen att vi måste stå fast vid villkoren och kräva konkreta åtgärder från Turkiets sida, och jag skulle avslutningsvis vilja säga att det är med sorg som jag hör tre grupper anföra den grekiska utrikesministerns uttalanden och ställningstaganden som argument för ett ovillkorligt främjande av förbindelserna. Jag vill inte kommentera detta. Jag tycker inte att det är den rätta platsen att diskutera saken. Jag skulle dock vilja säga att Swoboda har fel, då han säger oss att det har gjorts framsteg i Cypernfrågan, eftersom Papandreou har sagt det. Det har inte gjorts ett enda framsteg i Cypernfrågan! Vi har ånyo fått höra Ecevit säga att överenskommelserna mellan befolkningsgrupperna inte kommer att börja röra på sig om inte Denktash regim erkänns. Det har inte gjorts några framsteg i Cypernfrågan, och inte heller i kurdfrågan!

Turchi
Fru talman, ärade ledamöter! Det kan tyckas vara otroligt eller kanske bara ett sammanträffande, men så sent som i går kväll fick jag ett uttalande från de kurdiska myndigheterna om att den väpnade kampen skall fortsätta. Allt detta måste enligt min mening fördömas både i demokratins namn och den ömsesidiga respekten mellan folken. Jag säger detta eftersom det är här det verkliga turkiska problemet ligger, och i relationerna mellan oss som gemenskap och den turkiska staten.
Före fallet Öcalan ifrågasatte ingen de utmärkta förbindelserna med en stat som alltid har uttalat sin vilja till ett allt intimare samarbete med gemenskapen och rent av har ansökt om medlemskap i denna. Ledamot Poettering själv förklarade nyss i sitt anförande att han var positiv till tullavtalen när dessa tillkom. Å ena sidan måste jag därför understryka, först och främst i egenskap av kristen katolik men också som politiker, kravet på att Turkiet konkret visar en större respekt för de medborgerliga rättigheterna och de grundläggande värdena vad framför allt mänskliga rättigheter beträffar. Å den andra sidan måste man betänka att alla åtaganden Turkiet gjort mot gemenskapen under de senaste åren vad beträffar både utrikespolitik och samarbete, ekonomi och därmed även kultur, alltid har infriats. Alltså måste man enligt min mening uppmana både kommissionens ordförande och rådet och alla oss att se till att alla avtal med den turkiska staten bibehålls och följs, och att även berörda organ inom gemenskapen bibehåller en mycket noggrann kontroll av att demokratiseringsprocessen och den fredliga lösningen på meningsskiljaktigheterna med andra stater fortskrider i praktiken, och inte bara i retoriken från den turkiska statens sida.
Om vi går vidare på detta sätt med målet att utvidga gemenskapen och samtidigt kräva respekt för dess principer och grundläggande värderingar kan denna institution återta sin rättmätiga roll, som är fundamental i termer av utrikespolitik och internationell trovärdighet.

Belder
Fru talman! Den fruktansvärda jordbävningen den 17 augusti drabbade just den region i Turkiet som har den högsta inkomsten per invånare. Katastrofområdets tre provinser står för inte mindre än 17 procent av landets industriproduktion. En arbetstagare av hundra i regionen överlevde inte jordbävningen. En invånare av fyra förlorade släktingar respektive tak över huvudet. Vilken europé skulle inte känna medlidande med offren?! Handräckning har getts och ges också fortfarande. Utifrån ett bibliskt perspektiv är det verkligen en plikt.
Så förändrades en passant plötsligen turkarnas världsbild också. Den spontana hjälpen från de historiska ärkefienderna Grekland och Armenien vederlade den turkiska folkvisdomen att en turk inte skulle ha några vänner utanför sina egna landsmän.
På inrikesnivå avslöjade jordbävningen de stora bristerna hos den skenbart mäktiga statsapparaten på ett pinsamt sätt. Det var ett avgörande ögonblick för icke-statliga organisationer. Kravet på politiska och sociala reformer ökar sedan dess. Detta har nått ända upp i de högsta samhälleliga regionerna, till och med president Demirel yttrade i fredags förra veckan att han ännu inte ville karaktärisera den turkiska grundlagen som demokratisk.
Prominenta representanter för den turkiska affärsvärlden dämpar däremot dessa positiva tongångar. De talar om den farliga polariseringen mellan stat och samhälle, men klyftan mellan fattig och rik samtidigt blir djupare. För att göra denna explosiva situation ännu allvarligare uppmanar nämnda industriidkare till en kraftsamling för ett civilt samhälle.
Vilken hållning bör Europeiska unionen inta gentemot detta Turkiet som brottas med sig självt? Det är säkert någon som visar prov på uppriktigt, gott grannskap inklusive faktisk politisk och ekonomisk hjälp. Att öppna dörren på glänt för medlemskap i Europeiska unionen är ännu inte aktuellt i sammanhanget. För övrigt gäller det att invänta rapporterna om framsteg.
Det är just Ankaras hårda, militära linje beträffande den kurdiska frågan, oaktat försöket från PKK:s sida att få en dialog till stånd inklusive att man givit upp den väpnade kampen, understryker hur värdefullt och nödvändigt det skulle vara att ta upp inträdeskriterierna till prövning. Lägg till Cypernfrågan, som fortfarande är olöst.

Speroni
Fru talman! Kommissionärens uttalanden präglas helt enkelt av utilitarism: han pratade om ekonomiska kriterier, om strategiska kriterier och om säkerhet, men berörde inte med ett ord frågan om demokrati och mänskliga rättigheter. I Turkiet finns fortfarande dödsstraff och varken individernas eller folkens rättigheter respekteras. Det är inte bara fråga om kurderna utan också om andra minoriteter. Antidemokratiska rester finns kvar i lagstiftningen: jag tänker på paragraf 155 i strafflagen och paragraf 8 i den så kallade antiterrorismlagen. Därför tycker jag det är lämpligt att kontrollera att Turkiet genomför dessa lagändringar innan landet får status som kandidatland. Först därefter kan man gå vidare i anslutningsprocessen.
Jag var ledamot av den kommitté som hade Europarådets uppdrag att följa processen mot Öcalan och jag måste säga att inte heller sättet att bedriva rättegång alls följer demokratiska regler. Därför anser jag det vara för tidigt att ge Turkiet status som kandidatland.

Van Velzen
Fru talman! Vi lyssnade naturligtvis med stort intresse till Europeiska kommissionens förslag om att tillerkänna Turkiet status som kandidatland. Men frågan om vad man då står för är att man som politiker naturligtvis måste agera vid de tillfällen då det går bra, men att man naturligtvis också måste ställa frågan om vad som kommer att hända framöver vid den tidpunkt då man ger ett land en sådan status. För här talar vi inte om politiskt handlande, vi talar om förberedelser inför ett EU-medlemskap.
Om man bara ser till vilka ansträngningar det kräver i de central- och östeuropeiska länderna måste man också börja ställa frågan om vad detta erbjudande från kommissionen betyder för Turkiet. Kommer vi i decennier framöver, och det är min fråga till kommissionären, att lämna Turkiet i denna position? Skulle det inte vara mycket mer logiskt att arbeta steg för steg och fullborda den process som vi har satt i gång? Swobodas lista i fråga om utvecklingen i Turkiet var naturligtvis ytterst mager. Vi kommer att erbjuda denna status som en positiv signal från Helsingfors åt ett land som fortfarande inte uppfyller Köpenhamnskriterierna över huvud taget.
Jag är fast övertygad om, fru talman, att det inte kommer att bli någon positiv signal från Helsingfors utan en stor frustration. Dessutom, hur ligger det till med Europeiska unionens egna förberedelser inför ett framtida medlemskap för Turkiet? I vilken mån har vi tänkt över vad det betyder för våra gränser? I vilken mån har vi tänkt över vad det betyder för vår jordbrukspolitik, för den fördjupning vi håller på med? Alla frågor av det slaget måste vi således också börja besvara.
Det är på tiden att vi påbörjar en fördjupning. Det är på tiden att vi börjar begrunda frågor av det här slaget nu när man i Helsingfors kommer med detta förslag som är alldeles för tidigt. Jag hoppas också att vi även på den punkten kommer att ångra oss, för det är mycket frustrerande, även för den turkiska regeringen och den turkiska befolkningen, om vi erbjuder en status som under flera decennier inte kommer att erbjuda några som helst möjligheter.

Katiforis
Fru talman, herr kommissionär, herr rådsföreträdare, kära kolleger! Det är uppenbart att vår debatt i dag om relationerna mellan Europa och Turkiet är en del av uppvärmningen inför förhandlingarna vid rådets toppmöte i Helsingfors i slutet av året. Riktlinjerna för förhandlingarna har ännu inte konkretiserats. Den finländske rådsordföranden, premiärminister Lipponen, förklarade i Aten, under den senaste rundresan till huvudstäderna, att han ännu inte känner sig mogen för att lägga fram konkreta förslag. Och förbundskansler Schroeder förklarade - även han i Aten, efter ett möte med den grekiska premiärministern Simitis - att han skulle anse det vara fel att i en offentlig debatt, under en presskonferens, diskutera de villkor som Turkiet måste uppfylla för att kunna betecknas som kandidatland, vilket jag, fru talman, tolkar som att Turkiet måste uppfylla vissa villkor, innan det kan betecknas som ett kandidatland.
Den offentliga debatten är demokratins stora " brist" . Regeringarna kan förhandla bakom scenen, men parlamentet kan inte njuta av tystnadens lyx. Jag tror att alla, eller åtminstone de flesta, är överens om vissa grundläggande saker. Vi vill se ett Turkiet med en positiv, europeisk inriktning. Vi vill ge ett generöst humanitär bistånd till hjälp för offren för de tragiska jordbävningarna. Och alla, eller åtminstone de flesta, erkänner att de mänskliga rättigheterna, pressfriheten, fängelserna och polisens förhörsmetoder i Turkiet inte har något gemensamt med demokrati eller den europeiska traditionen. Jag kan inte glömma de ord - mycket sanna - som Luxemburgs premiärminister yttrade under landets ordförandeskap, att Europa inte kan sätta sig vid samma bord som bödlar.
Fru talman! Även Turkiets folk har fått betala för detta förlegade politiska system, med det stora antalet döda i jordbävningarna, som inte skulle ha behövt dö i ett land där lagarna och den demokratiska kontrollen fungerar och där det finns en fri press. Jag tycker att kommissionärens påpekande, att Turkiet före Helsingforsmötet måste ha uppfyllt Köpenhamnskriterierna för att kunna räknas som ett kandidatland, är mycket glädjande.
Det grekiska folket visade sina varma känslor för det turkiska folket efter de tragiska jordbävningarna. Jag tror även att det turkiska folket hyser varma känslor för det grekiska folket. Den grekiska regeringen har förklarat att man är beredd att godkänna att Turkiet går framåt mot kandidatstatus, under förutsättning att Turkiet ger exempel på sin föresats att radikalt ändra uppträdande. Turkiet har inte gett några sådan exempel. Turkiet fortsätter med uppdelningen och den militära ockupationen av Cypern. Turkiet fortsätter med krigshoten mot Grekland, om landet genomför bestämmelserna i den internationella rätten för sitt territorialvattnen. Det måste bli en ändring på detta. Det som har sagts här om att herr Papandreou har medgett att Turkiet har gjort framsteg i Cypernfrågan stämmer inte. Herr Papandreou har inte gjort något sådant uttalande, det kan jag garantera er. Och det är inte möjligt att hans ord förvrängs för att väcka uppmärksamhet. Om Turkiet visar upp bevis, skall vi naturligtvis välkomna landet med öppna armar, men vissa bevis måste visas upp. Bollen, fru talman, ligger hos Turkiet, och det är Turkiet som måste göra nästa drag, för Europa har gjort ganska mycket för att uppmuntra landet, men vi väntar på ett svar från Turkiet - från det officiella Turkiet och inte från det turkiska folket, som även det lider under det politiska systemet - , ett svar som är nödvändigt för att Europa skall göra nästa drag. Vi väntar på ett svar, och när vi får det skall vi - naturligtvis - gå vidare i frågan om Turkiets kandidatur.

Ludford
Som Europaparlamentsledamot från London, har jag glädjen att företräda många turkar, turkcyprioter och kurder. Jag vill insistera på att det största hindret för Turkiets anslutning inte är fördomar eller diskriminering. EU är inte en kristen klubb. Europa är kulturellt rikare än så, tack vare dess muslimska medborgare och invånare, vilket gläder mig. Det största hindret för Turkiets inträde är dess oförmåga att uppfylla de politiska kriterier som fastställdes i Köpenhamn, särskilt med avseende på demokrati, mänskliga rättigheter och minoriteters rättigheter, i synnerhet det kurdiska folkets. Det är nedlåtande och förolämpande att behandla Turkiet annorlunda än andra kandidatländer, som om man vill antyda att Turkiet är ett andra klassens land, oförmöget att uppfylla europeiska politiska normer.
Den största kräftsvulsten i det turkiska systemet är förtrycket av det kurdiska folket. Det har förvridit den turkiska staten och motiverat landets militarisering. Hundratusentals människor har dött, och miljoner har fördrivits från sina hem. PKK har begått grymheter, men dessa har med råge överträffats av de grymheter som den turkiska armén har gjort sig skyldig till. Gensvaret på PKK:s vapenvila har varit otillräckligt. Vårt misstag är att betrakta Turkiet mer som en strategisk militärallierad än som en politisk partner. Vi måste stärka våra förbindelser och bidra till konstruktiva förändringar, men vi kan ännu inte säga att Turkiet är på väg mot en anslutning. Av den anledningen kan jag inte stödja ändringsförslag 1 från min egen grupp.

Korakas
Fru talman! Det är tydligt att såväl rådet som kommissionen har bestämt sig för att ge Turkiet status som kandidatland för anslutning till Europeiska unionen. Ännu en gång har det, i våra ögon, bevisats att skenheligheten, i all sin storslagenhet, är den grundläggande principen för Europeiska unionen. För vad som bedrivs är en politik med två mätstickor, en politik med ett selektivt intresse för de mänskliga rättigheterna och respekten för internationell rätt.
Personligen förvånas jag inte över de förslag som har lagts fram av Europeiska unionens råd och kommission. När unionen bombarderar Jugoslavien, ett oberoende land, vill man inte diskutera Turkiets bombningar mot kurderna i Irak. De två mätstickornas politik, som grundar sig på de ekonomiska och politiska intressen som de krafter som härskar i Europeiska unionen har, får dem att blunda inför det som i dag sker i Turkiet. Turkiet vägrar att gå mot demokrati eller att respektera de mänskliga rättigheterna, och landet överträder alla principer i den internationella rätten. Fängelserna är fyllda, tortyren och avrättningarna fortsätter, regimen i Turkiet ignorerar PKK:s inviter. PKK har sänt en delegation till Turkiet, som en fredssignal, och lagt ned vapnen.
För regimen i Turkiet betyder det emellertid ingenting. Den vill till varje pris se en militär lösning på kurdfrågan och slutföra folkmordet på kurderna. Cypern fortsätter att lida av den turkiska militärens invasion och ockupation, och vi blundar. Om vi går vidare med kommissionens och rådets förslag, kan ni vara säkra på att regimen inte uppmuntras till demokratisering. Den kommer att uppmuntras att fortsätta och förvärra den oacceptabla och inhumana politik som den för och provokationerna mot Grekland och mot mänskligheten. För några dagar sedan, i den gemensamma kommittén EU-Turkiet, sade den turkiska delegationens företrädare: " Vi är ett demokratiskt land, det är vi. Antingen accepterar ni oss, eller så lämnar ni oss i fred."
Ja, bra arbetat! Gå vidare, så kommer ni säkerligen att få ett pris för respekt av de mänskliga rättigheterna!

Gollnisch
Fru talman, mina kära kolleger! De franska, flamländska och italienska parlamentsledamöterna från de samordnade europeiska högerpartierna ser positivt på att vi upprättar förbindelser med Turkiet, vilka grundas på ömsesidig respekt, inbördes fördelar och icke-inblandning i interna angelägenheter. Däremot motsätter vi oss bestämt att Turkiet integreras i Europeiska unionen, något som varken överensstämmer med unionens eller Turkiets intressen.
Den turkiska nationen är en stor nation, men den skiljer sig från Europas nationer vad gäller ursprung, språk, historia, kultur, religion och institutioner. Huvuddelen av dess territorium och folk befinner sig i Asien. Turkiets integration i Europeiska unionen skulle skapa olösliga problem: en invandring som förvärras av demografiska skillnader och en ekonomisk konkurrens som försvåras av skillnader i inkomster och lönekostnader. Vi måste äntligen råda bot på det internationalistiska vansinnet; viljan att utvidga unionen i all oändlighet utan hänsyn till nationella identiteter. Vi måste också få ett slut på den förödmjukande ambivalens som vi sedan många år uppvisar gentemot Turkiet. Vi måste också ha mod att säga att Turkiets framstående roll är att vara en bro mellan Europa och Asien, mellan väst och öst, och inte att förverkliga en integration som minskar friheten för alla berörda nationer.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr talman! Jag tycker att vi i denna kniviga och komplexa fråga om förbindelserna med Turkiet måste utgå ifrån konstaterandet att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet är frysta sedan två år. Jag riktar mig till kommissionens företrädare: gagnar denna situation Europeiska unionens intressen?
Jag anser, herr talman, att vi måste vara tydliga och kunna skilja mellan vad vi kan och vad vi vill utlova, och jag menar att ett av de budskap - och jag riktar mig nu till rådets ordförandeskap - som vi måste förmedla i Helsingfors är att förhandlingsklimatet i Luxemburg måste förbättras. Hur skall vi kunna förbättra detta klimat? Genom att närma Turkiet till Europeiska unionen och Europeiska unionen till Turkiet på en grund bestående av konkreta, påtagliga, riktiga handlingar.
Jag tycker inte att det är bra att kringgå en fråga som vi måste ta itu med vid en viss tid. Vi kan inte skjuta upp den längre. Vill vi att Turkiet skall förankras i ett demokratiskt system med västliga värden eller ej? Vad är vi beredda att göra för att uppnå detta?
Turkiet har varit en lojal allierad med Europeiska unionen och förtjänar ett tydligt och ärligt svar. Jag tycker att vi från Europeiska unionen måste möta denna situation på ett tydligt sätt och inte ersätta verkligheten med en uppdiktad verklighet, eftersom det i slutändan inte skapar annat än missnöje och frustration. Jag riktar mig, till förmån för denna tydlighet till kommissionens företrädare, eftersom kommissionens beslut kommer att bli det definitiva, eller åtminstone kommer stats- och regeringscheferna att fästa stor vikt vid det. Tänker kommissionen föreslå Europeiska rådet mer av den nuvarande situationen, eller tänker kommissionen tvärtom, utifrån kraven i Köpenhamnskriterierna och turkarnas egen övertygelse, ge turkarna möjligheten att inte missa tåget till framtiden?
Jag skulle vilja ha ett klart svar från kommissionen om vilka kriterier ert förslag kommer att innehålla.

Carnero González
Herr talman! Jag tror ärligt talat att det viktigaste i förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet är att undvika ständiga omsvängningar och att kränga hit och dit. Det viktigaste är att inte sända felaktiga eller orealistiska budskap till regeringen i Ankara och det turkiska samhället och att vi grundar vår inriktning på två principer.
Den första, att förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet är väsentliga för båda parter i nuet och i framtiden, på alla områden och alla nivåer, och den andra, att Europeiska unionen måste prioritera att på ett intelligent sätt uppmuntra demokratiseringsprocessen i Turkiet. För detta måste vi använda de instrument som står till vårt förfogande - associationsavtalet, och utan tvekan även tullunionen. Europeiska unionen måste kräva att Turkiet uppfyller Köpenhamnskriterierna, men inte lägga till saker.
Jag har oroligt lyssnat på hur Poettering, för Europeiska folkpartiets grupp, lade till ett så kallat kulturellt kriterium för våra förbindelser med Turkiet. Vad syftar det på? Att det finns ofrånkomliga kulturella skillnader mellan européer och turkar som skulle förhindra Ankara från att kunna se fram emot en anslutning till Europeiska unionen? Jag är radikalt emot denna oacceptabla uppfattning.
Vi kan kräva politiska principer, demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna, rättvis behandling av minoriteter, den kurdiska befolkningen, och att man uppfyller internationella lagar. Men att lägga till kriterier skulle inte vara europeiskt, i ordets bästa bemärkelse. Jag skulle alltså vilja ha en förklaring i denna mening från Europeiska folkpartiets grupp och Poettering. Den turkiska allmänheten, den avancerade, politiska, sociala allmänheten och företagen vill ha ett tydligt budskap, men detta budskap inkluderar ett närmande mellan Europeiska unionen och Turkiet och samtidigt ett pådrivande av de demokratiska värden som i dag ännu inte uppfylls. Leyla Zana är säkert det tydligaste exemplet på vad jag talar om.

Van den Bos
Herr talman! Europa har mycket att erbjuda Turkiet och Turkiet har mycket att erbjuda Europa. Jag är därför överens med kommissionen om att Turkiet får inträdesstatus och är välkommet när det uppfyller de stränga Köpenhamnskriterierna. Vi måste hjälpa Turkiet med förberedelseprocessen. Det är dock väsentligt att Turkiet självt genomför djupgående reformer, inte bara i ord utan framför allt i handling. Primatet måste komma att ligga hos regeringen och inte längre hos militärerna. Så längre Turkiet kränker de mänskliga rättigheterna och Ankara försöker att lösa det kurdiska problemet med huvudsakligen militära medel finns ingen som helst chans till en verklig anslutning. I den föreliggande resolutionen kommer denna uppfattning till uttryck, herr talman, framför allt i punkterna 1, 2 och 3. Punkt 9 anser jag dock vara oacceptabel eftersom man här oriktigt suggererar att Turkiet försöker lösa det kurdiska problemet med fredliga medel. Om det vore så väl ändå.

Uca
Herr talman! Jag instämmer med alla talare som framhållit det i hög grad otillräckliga i de pågående förändringarna i den turkiska politiken. Såsom ledamot av kurdisk härkomst förespråkar jag likväl finansiellt understöd och ekonomiskt samarbete och jag stöder även Turkiet i dess strävan att bli upptagen i Europeiska unionen; emellertid måste förutsättningarna i Helsingfors uppfyllas, dvs. Cypernfrågan, frågan om mänskliga rättigheter och kurdfrågan måste få en politisk lösning, dödsstraffet måste avskaffas i sin helhet och alla fångar beviljas generell amnesti. Den kurdiska identiteten i landet måste erkännas!

Oostlander
Herr talman! Europeiska unionen är ett förbund av demokratiska rättsstater som bidrar till att förstärka den internationella rättsordningen inbördes och gentemot tredje part. Europaparlamentet har därför önskat att artikel 6 i Amsterdamfördraget, där sådant står, tas med. Artikel 7 möjliggör till och med uteslutning av medlemmar som inte uppfyller artikel 6. Det är då också logiskt att några förhandlingar om anslutning till Europeiska unionen inte kan äga rum med länder som är otillräckliga rättsstater. Vi har tidigare varit med om detta i fallet med Slovakien. Där har vi intagit en mycket tydlig ståndpunkt. Det landet uppfyllde inte de politiska kriterierna från Köpenhamn.
Kommissionär Verheugen säger också helt riktigt att Turkiet inte uppfyller de politiska kriterierna, och detta uttalande måste resultera i något. Vi kan naturligtvis inte prisge Europeiska unionens karaktär av geopolitiska eller realpolitiska orsaker. Vi kan inte låta en stat som inte är en rättsstat besluta om vår gemensamma framtid; detta är inte ens förhandlingsbart. Vi måste ta unionens karaktär på allvar.
Rådet säger artigt att Turkiet gör sitt bästa för att bli mer av en rättsstat. Kollega Swoboda har klämt fram ett antal idéer ur detta för att visa att det ändå ligger en viss sanning i det. Han kommer själv inte att vara entusiastisk över den lista han har presenterat. Vad är det egentligen som verkligen visar att Turkiet gör sitt bästa? Framgår det av Cypern? Framgår det av kurdfrågan? Framgår det av behandlingen av kristna minoriteter i Turkiet? Framgår det av att man ställer polisen, som på lokal nivå går sin egen väg, under kontroll? Framgår det av revideringen av arméns roll? Framgår det av förändringarna på religionsfrihetsområdet? Jag skulle gärna vilja se en dokumenterad rapport, antingen från rådet eller kommissionen, över de positiva steg som Turkiet tagit plus en översikt över de punkter som fortfarande kräver arbete.
På en punkt misslyckas vi som europeisk union. Det är den ekonomiska avvecklingen av tullunionen. Den grekiska regeringen talar i mycket vänliga ordalag om Turkiets medlemskap, direkt efter jordbävningen. Men jag tror inte att vi vinner något på detta. Eldprovet för den grekiska regeringen består av att upphäva blockaden av tullunionens ekonomiska aspekter. Det är det enda verkliga bidrag som den grekiska regeringen kan lämna, och allt annat vänligt tal är fullständigt innehållslöst. Här vill vi ha kontant betalning. På detta område får inte heller Europeiska unionen göra Turkiet besviket. Praktfullt tal om jordbävningen hjälper inte heller, för det har inte förändrat rättsstaten.
Herr talman! Vi måste i det fallet tala klarspråk gentemot Turkiet. Inga tvetydigheter!

Sakellariou
Herr talman! PPE:s gruppordförande uttryckte sin medkänsla med min grupp för att vi varit så motspänstiga i beslutet om tullunionen. Den medkänslan vill jag returnera på basis av lättheten med vilken PPE växlat ståndpunkt med 180º efter att ha godkänt tullunionen.
Herr talman, jag har noga lyssnat på vad rådsordföranden och kommissionär Verheugen sagt angående en möjlig turkisk kandidatur i Helsingfors. Om Europeiska unionen hade intagit en ärlig ståndpunkt gentemot Turkiet hade jag välkomnat det. Jag fruktar emellertid att vi håller på att återuppta en politik som tidigare under decennier tillåtit oss att gömma oss bakom grekerna och säga: Grekerna skulle aldrig gå med på något sådant. Nu när grekerna visar att de visst under vissa omständigheter skulle gå med på det, så måste vi faktiskt bekänna färg. Vi bör samvetsgrannt ställa oss själva frågan: Vill vi ha med Turkiet i Europeiska unionen eller vill vi inte det? Formuleringskonster som huruvida det handlar om en kandidat till kandidatur eller om en ny kategori av kandidater skall skapas, vilka visserligen gäller som kandidater, men som man inte bedriver några förhandlingar med, lär knappast gynna våra förbindelser till Turkiet på något sätt.
Min sista kommentar berör en sak där formuleringskonster ständigt spelar en roll. Vi talar jämt om kurdfrågan, men vi talar inte om det kurdiska folket. Det är ett folk på 12 till 20 miljoner människor som inte någonstans - vare sig i Turkiet eller i några andra länder - kan utöva sina friheter och sina mänskliga och medborgerliga fri- och rättigheter. Det är en sak vi måste göra någonting åt.

Giannakou-Koutsikou
Herr talman! Herr rådsordförande! Herr kommissionär! Det råder ingen tvekan om att spänning, osäkerhet och instabilitet är utvecklingens och välståndets fiender. Vi greker skulle vilja se att freden och stabiliteten i hela sydöstra Medelhavet befästes. Följaktligen ser vi positivt på ett ytterligare närmande mellan Turkiet och Europeiska unionen. Jag bör, för att undvika varje slags missförstånd, betona att närmandet mellan Grekland och Turkiet, trots den historiska fiendskapen och de nuvarande meningsskiljaktigheterna, faktiskt utgör en av de viktigaste referensaxlarna i vår utrikes- och säkerhetspolitik.
Turkiets " europeisering" är emellertid en fråga av stort intresse för hela det internationella samfundet. En positiv utveckling beror uteslutande på landet i fråga. Under förutsättning att Turkiet accepterar de privilegier och förpliktelser som utan undantag binder alla de stater som önskar anslutas till Europeiska unionen och under förutsättning att Turkiet konsekvent följer villkoren och tidsplanerna i gemenskapens beslut från Köpenhamn och Luxemburg, kommer landet att kunna nå sina europeiska mål. Det är beklagligt att Turkiets uppträdande, såväl inrikes som utrikes, ligger långt ifrån den europeiska normen. I fråga om demokratisering och respekt för de mänskliga rättigheterna, är bristen avsevärd. I det internationella systemet kännetecknas Turkiet av instabilitet, och landet fortsätter med handlingar som destabiliserar snarare än stabiliserar den regionala geopolitiska situationen.
Man följer inte internationell rätt om man hotar med att använda våld, om man bedriver politisk utpressning mot suveräna stater, om man ifrågasätter gränser och åtaganden i de internationella fördragen eller om man intar en allmänt provokativ hållning internationellt.
Särskilt Turkiets hållning i Cypernfrågan visar att ingenting har förändrats, trots den missvisande bild som återges i internationell press, till följd av jordbävningskatastrofen. Turkiet vill närma sig unionen, men utan att ändra någonting i sin inrikespolitik eller i sitt uppträdande. Är det möjligt så länge Turkiet inte respekterar internationell rätt? Jag anser det vara självklart, mina damer och herrar, att en selektiv differentiering eller behandling, eller selektiva undantag från principer och regler i gemenskapens regelverk, inte kan rättfärdigas. Det skulle vara orättvist mot de andra kandidatländerna, och det skulle vara ett dåligt exempel inför utvidgningen, och dagens och framtidens ...
(Talmannen avbryter talaren.)

Fava
Herr talman! Jag tycker att denna debatt och det förslag vi diskuterar i dag verkligen visar detta parlaments vilja att ge en klar, stark och vänskaplig signal om en öppning, en signal som tar hänsyn till den grekiska regeringens ändrade inställning till den turkiska regeringen. Vi måste emellertid också ha modet att tillstå att detta parlament nu väntar på att de politiska kriterierna från Köpenhamn, som är ännu viktigare än de ekonomiska, uppfylls. De politiska kriterierna från Köpenhamn är etiska kriterier, det är dessa som framhåller parlamentets och Europeiska unionens verkliga identitet.
Europeiska unionen baserar sin identitet på att vara en rättsstat, vilket är ett mycket viktigare utvecklingssteg och någonting mycket mer betydelsefullt än förmågan att prägla ett gemensamt mynt eller ha en gemensam försvarspolitik. De etiska kriterierna är: mänskliga rättigheter, demokrati, respekt för minoriteter. Jag tror att den sammanfattning vi har gjort i vår motion var en nödvändig sammanfattning som vi måste överlämna till Turkiet. Statusen som kandidatland och signalerna om en öppning är bra under förutsättning att vi har modet att upprepa, framför allt för oss själva, att det kommer att bli svårt att ta emot Turkiet i Europeiska unionen så länge den turkiska regeringen fortsätter att ignorera säkerhetsrådets resolutioner om invasionen av Cypern, så länge den fortsätter att förneka att det finns en kurdisk minoritet genom att tala om terrorister i allmänna ordalag, så länge hotet om dödsstraff vilar över Öcalan.
Jag tror att vårt resonemang bör höja sig över ett förhållningssätt och en behandling som bara har ekonomiska utgångspunkter. Vi måste kräva konkreta resultat vad demokratin beträffar och detta av respekt inte bara för våra avtal utan framför allt för våra folk, först och främst för det turkiska folket.

Khanbhai
Herr talman! I ett historiskt sammanhang är Europeiska unionen ett litet barn. I sin spädbarnsålder ifrågasatte den lämpligheten av ett brittiskt medlemskap och avvisade landets ansökan om anslutning. Det fanns på den tiden många som trodde - jag förmodar att allt detta är bortglömt i dag - att Grekland och Spanien aldrig skulle kvalificera sig för medlemskap.
Under de senaste tio åren har vi bevittnat enorma förändringar. Unionen består nu av 15 medlemsstater, parlamentet börjar få politisk styrka och kommer, hoppas jag, att upphöra att vara enbart en pratbutik.
Turkiets ansökan måste bedömas med utgångspunkt i följande kriterier: Turkiets strategiska geografiska läge och ekonomiska ställning, och hur dessa påverkar Europa; Turkiets nyckelroll som Natomedlem, och hur detta medlemskap skall kunna upprätthållas, om dörren gång på gång slås igen framför näsan på landet; Turkiet, som i rollen av en framtida ansvarstagande EU-medlem skulle kunna vara brandmannen som släcker de eldar av missnöje som brinner i Mellanöstern och bortanför.
Jag förstår rädslan hos dem som oroar sig för Turkiets islamiska befolkning. I själva verket finns det ett stort antal turkar som bor i Tyskland och Frankrike, ett stort antal muslimer - inklusive turkcyprioter - som bor i Storbritannien. Befolkningen i Kosovo och i Albanien är huvudsakligen muslimsk. Turkiets religiösa prägel är ett resultat av historiska tillfälligheter; man kan jämföra med situationen i Spanien under morernas flerhundraåriga välde. Turkiets kultur är klart europeisk, och landets religiösa prägel får inte skriva ned dess europeiska identitet.
Låt oss blicka framåt 10, 15 eller 25 år och undersöka vad som ligger i Europas intresse, vad som kan bidra till välstånd och fred för denna familj av nationer som vi kallar Europa av i dag. Låt oss inte hyckla, utan låt oss fråga oss själva vad som är den intellektuella grunden för att utelämna Turkiet. Unga européer, socialt rörliga och långt mindre religiösa än vi, förväntar sig att vi skall utveckla ett Europa med möjligheter till arbete och välstånd för alla.
Turkiet kan inte anslutas till EU i dag, men geografi, kultur, historia, säkerhet och sunt förnuft ...
(Talmannen avbryter talaren.)

Roure
Herr kommissionär, herr talman, kära kolleger! Jag skulle inledningsvis vilja erinra om en resolution som röstades igenom i Europaparlamentet den 18 juni 1987.
Enligt denna resolution utgjorde fyra punkter, jag citerar: "ofrånkomliga hinder vid en prövning av Turkiets eventuella anslutning till gemenskapen". Jag vill således påminna om dessa fyra punkter.
För det första den turkiska regeringens vägran att erkänna folkmordet på armenierna; för det andra dess betänkligheter mot att tillämpa internationella rättsnormer i sina förbindelser med Grekland; för det tredje att de turkiska ockupationsstyrkorna hålls kvar på Cypern och för det fjärde förnekandet av den kurdiska frågan.
Sedan dess har ingenting förändrats. Visserligen återfinns ett flertal punkter i den resolution som vi skall rösta igenom i dag, men vi måste absolut insistera på det faktum att vi inte kan acceptera den nuvarande situationen i Turkiet och att Köpenhamnskriterierna inte är uppfyllda, vilket för övrigt betonas i den tredje punkten.
Det är Turkiets sak att ändra sin attityd om det verkligen vill bli medlem av Europeiska unionen. Det är Turkiet som skall ändra på sig. För oss är det en självklarhet att den cypriotiska frågan är ofrånkomlig, och att Turkiet inte kan dölja det kurdiska problemet. De är centrala frågor.
Vi måste stå fast vid våra krav, om vi vill vara trovärdiga och om vi vill att Turkiet skall förändras. Demokratin kan aldrig bli stabil i ett land som inte erkänner och respekterar sina minoriteter, det har historien nyligen visat oss.
(Applåder)

Langen
Herr talman! Europaparlamentet är manat att vidta en grundläggande, öppen och seriös utvärdering av den hittillsvarande och framtida politiken när det gäller Turkiet. Turkiet är och förblir en viktig partner till Europa. Detta partnerskap stärks emellertid ej av att vi i detta läge öppnar utsikter till ett medlemskap i unionen. Vad vi behöver är flera pragmatiska steg i riktning mot en självständig politik i fråga om Turkiet i Europeiska unionen. Vi har sagt ja till tullunionen. I denna kammare har dock tullunionens finansiella effekter blockerats. Jag kräver att dessa pragmatiska steg snarast möjligt omsätts i praktiken. Vi behöver Turkiet som en tillförlitlig partner i en geostrategiskt orolig region i Europas utkant.
En självständig politik i fråga om Turkiet kan emellertid inte ha turkiskt medlemskap i Europeiska unionen som mål. Att öppna upp utsikter till ett medlemskap, som toppmötet i Helsingfors vill göra och som ni, herr Verheugen, har beskrivit för kommissionen, är utifrån vår övertygelse tveklöst fel sätt. Vi pläderar bestämt för en självständig politik i fråga om Turkiet, som bygger på följande tre pelare i Europeiska unionen: säkerhetspartnerskap, nära ekonomisk hopflätning och en ständig dialog om politiska, ekonomiska, kulturella och demokratiska frågor.
Ett upptagande av Turkiet i Europeiska unionen skulle medföra att Europeiska unionen blev orimligt överbelastad och att Turkiet påtvingades en politisk omläggning av radikal omfattning; en sådan omläggning skulle landet inte klara av inom en överskådlig tid och, som jag vet, vill det inte heller göra det. Därför skulle ett upptagande av Turkiet av flera olika skäl leda till en kvalitativ förändring av Europeiska unionen och ett tvångsmässigt stillestånd för de europeiska integrationsansträngningarna. Ankara-avtalet utgör inte en tillräcklig grund för det, ty efter detta avtal med Europeiska ekonomiska gemenskaperna (EEG) har Europa, i tre fördragsändringar - Europeiska enhetsakten, Maastrichtfördraget och Amsterdamfördraget - dokumenterat sin beredskap och förmåga att överföra ytterligare befogenheter från nationell till europeisk nivå och därmed fördjupa det europeiska samarbetet.
Min grupp förespråkar således en självständig politik i fråga om Turkiet i stället för medlemskap. Vi vill ha förbindelser av hög rang med Turkiet av säkerhetspolitiska, ekonomiska och politiska skäl. Men vi vill också fortsättningsvis fördjupa det europeiska samarbetet och inte låta detta urholkas genom nya medlemskap som vi inte kan klara av.

Titley
Herr talman! Jag måste erkänna att jag, när jag hör tal om att Europa blir överkört och övermannat, fylls av ren fasa över kvaliteten på debatten här i parlamentet. Debatten har dock förbryllat mig, och jag skulle därför vilja ställa en fråga till Sasi och kommissionär Verheugen, nämligen: Vad är det för skillnad mellan det som kommer att ske i Helsingfors och det som skedde i Luxemburg? I Luxemburg bekräftade vi Turkiets lämplighet för anslutning till EU. Jag har förstått att vi talar om att i Helsingfors bekräfta Turkiets status som kandidatland. Varje gång jag frågar kommissionär van den Broek om Turkiet är ett kandidatland, svarar han emellertid att kommissionen redan betraktar Turkiet som ett kandidatland. Så vad exakt är det nya i Helsingfors?
Alla kandidatländer måste självfallet uppfylla Köpenhamnskriterierna, och Turkiet är definitivt inget undantag. Inget av ansökarländerna uppfyller ännu Köpenhamnskriterierna, om de gjorde det, skulle de definitionsmässigt vara medlemmar vid det här laget, så vad är annorlunda med Turkiet?
Uppfyllandet av Köpenhamnskriterierna är ingen statisk process - det är en dynamisk process. Vi samarbetar med de andra ansökarländerna för att hjälpa dem att uppfylla Köpenhamnskriterierna. Man skulle aldrig ha tagit itu med problemen med de mänskliga rättigheterna i Lettland och Slovakien, om inte utsikterna för ett medlemskap i Europeiska unionen hade funnits där, och Turkiet bör behandlas på samma sätt.
Vi måste delta aktivt, om vi skall förbättra genomförandet av den europeiska strategin. Vi måste harmonisera Turkiets lagstiftning med unionens acquis, och vi måste samarbeta med Turkiet för att bygga ett civilt samhälle. Vi kan inte lyckas med det, om vi inte gör samma sak som med de andra central- och östeuropeiska länderna och är beredda att satsa de pengar som vi har utlovat: det är nyckeln. Vi måste delta, som vi lovade göra i tullunionen och i associeringsavtalet, och vi måste arbeta för att förbereda Turkiet - och alla de andra ansökarländerna - inför ett medlemskap i Europeiska unionen.

Morillon
Herr talman! De lidelsefulla och spännande debatter som i förra veckan hölls i Bryssel inom vår grupp och de som nu pågår i denna församling, visar - om det skulle vara nödvändigt - hur viktig den aktuella frågan är.
Mot denna bakgrund tydliggörs ett brett samförstånd om att tillerkänna Turkiet en privilegierad position, något som motiveras av Europas historia och geografi. Det visar sig följaktligen att man är överens om det nödvändiga i att fördjupa förbindelserna mellan Europeiska unionen och detta land. Även om man måste erkänna att Turkiet har gjort framsteg på vägen mot ett närmande, kvarstår tvivel i fråga om dess kapacitet och t.o.m. dess vilja att uppfylla alla Köpenhamnskriterier.
Det är nu dags att sätta punkt för alla tvetydigheter. Därför har vår grupp föreslagit att vi skall inrätta ett diskussionsforum, där Europeiska unionens och Turkiets politiker, men också det civila samhällets företrädare, kan samlas. Syftet är att tränga djupare in i de frågor som fortfarande skapar problem: givetvis de som rör respekten för mänskliga rättigheter och minoriteter, men också de som avser ekonomiska förbindelser, och apropå dem måste Europa uppfylla sina förpliktelser som följer av tullunionen och påskynda inrättandet av det motsvarande finansiella protokollet.
Med hänsyn till Turkiets geostrategiska betydelse och den roll som detta land fortfarande har för försvaret av Europa, anser vi slutligen att dagordningen också bör omfatta utrikes- och säkerhetspolitiska frågor. Att inrätta ett sådant forum tycks mig vara det enda sättet att räta ut återstående frågetecken utan att hyckla.

Martínez Martínez
Herr talman! Jag tycker den nya inriktningen som inför Helsingforsmötet stakas ut för förbindelserna mellan Europeiska unionen och Turkiet verkar bra, och att de två principerna som - enligt vad jag kan förstå - sammanfattar vår tanke, kanske borde hävdas med ännu större tydlighet.
Den första är att Turkiet har rätt att ingå i Europeiska unionen, att vi behöver Turkiet för vårt projekt, att det är ofullständigt så länge Turkiets anslutning inte är genomförd.
Den andra är att denna anslutning måste uppfylla samma villkor som har gällt för övriga partner i projektet.
Min övertygelse är att vi behöver Turkiet, inte bara av säkerhetsskäl utan för att förhöja trovärdigheten och allmängiltigheten i det europeiska bygget. En stor sekulariserad stat med en befolkning bestående av en majoritet muslimer, skulle visa att det Europa som byggs upp inte är ett Europa med kristen grund utan baseras på universella världen som gäller alla europeiska medborgare med vilken bekännelse de än må ha eller utan någon bekännelse alls. Det Europa med vilket vi är förbundna är det som kan dela värden med andra mänskliga kollektiv, vilka vi annars skulle skiljas ifrån med ett religionsbaserat projekt.
Om vi på ett bestämt sätt slår fast att Turkiet har en stol som väntar på att våra turkiska européer skall komma och sätta sig tillsammans med oss vid unionens bord, måste vi lika bestämt hävda att inga avsteg kommer att göras från de villkor som sattes upp i Köpenhamn. Detta bör göras i det vi erkänner att Turkiet har lång väg kvar att gå, huvudsakligen vad gäller situationen för de mänskliga rättigheterna för befolkningarna och minoriteterna, erkända eller ej, vilka utgör befolkningen i det landet och även vad gäller Turkiets agerande gentemot Cypern. Allt detta måste vi bestämt peka på men utan att överdriva eller karikera, genom att beskriva de brister och hinder som måste övervinnas utan att utelämna dem, men vi får inte heller lägga fram dem som oöverkomliga hinder. Ofullkomligheterna, även de allvarligaste, måste från unionens sida betraktas som problem och vårt åtagande skall vara att hjälpa Turkiet att finna en lösning, och vi måste hela tiden vara medvetna om att det mål vi delar är att uppnå att Turkiet integreras i Europeiska unionen.

Tajani
Herr talman! Frågan om förbindelserna med Turkiet är svår och komplicerad. Vi får inte bortse från verkligheten i ett land som för övrigt alltid slutit upp för Nato. Turkiet måste fortfarande ta många steg framåt, förankra de västerländska demokratiska värderingarna och lösa frågan om relationerna med Grekland och Cypern. Men för att underlätta denna process tror jag att man allvarligt måste överväga ordförande Poetterings förslag att genomföra en rad regelbundna möten mellan Turkiet och Europeiska unionen för att diskutera demokrati och mänskliga rättigheter för minoriteter, ekonomisk och social utveckling, säkerhet och utrikespolitik. Vägen är lång, mycket lång, men partnerskapets öppna dialog, som skall förstärkas av det forum Poettering föreslår, kan inte och får inte avbrytas. Om vi avslutar förhandlingarna innebär det att risken för en allt större muslimsk extremism i Turkiet förstärks: det vore en destabiliserande faktor för Medelhavsområdet. Därför är vi för att dialogen mellan Europeiska unionen och Turkiet fortsätter, dock med uppmaningen till Turkiet att ta konkreta steg framåt.
Löftespolitiken räcker inte: det krävs konkreta fakta, det krävs respekt för mänskliga rättigheter, det krävs att dödsstraffet avskaffas, emellertid i medvetande om att det kurdiska problemet inte bara är en fråga som rör Turkiet. Respekten för den kurdiska minoritetens mänskliga rättigheter är inte en fråga som bara rör Turkiet utan den rör också Iran. När man talar just om respekt för mänskliga rättigheter och garantier för det kurdiska folket måste man även se sig om bortom Turkiets gränser, för annars blir det bara fråga om politisk propaganda. Därför tror jag att förslaget att fortsätta dialogen bör bifallas, men jag upprepar att Turkiet måste ge konkreta bevis på att det bekänner sig till de europeiska demokratiska värderingarna.

Rack
Herr talman! Dagens Turkiet är inte morgondagens kandidatland. I frågor som dödsstraff, mänskliga rättigheter, behandling av minoriteter, demokrati och rättsstat skiljer oss världar från varandra. Skiljelinjerna vad gäller viktiga frågor inom näringsrätt, socialrätt och miljörätt är knappast mindre - bara för att nämna några områden av vikt. Den utdragna militära ockupationen av delar av Cypern bidrar inte heller till fred och säkerhet i Europa. Ingen väg leder oss förbi dessa fakta. Den som påstår något annat är i bästa fall skenhelig. Och med skenheliga floskler vinns inget förtroende, varken hos vår partner Turkiet eller hos våra egna medborgare. Därför kan vi inte heller godkänna vissa betydelsefulla avsnitt i föreliggande kompromissresolution. Stryker man inte de relevanta delarna från texten kommer vi att avslå hela resolutionen.
För det är bara så att ett turkiskt medlemskap i Europeiska unionen inte utgör något viktigt bidrag till unionens framtida utveckling. Om vi kan göra det klart bidrar vi till ökad klarhet i Turkiet och för Turkiets skull. Samtidigt förblir vi trovärdiga gentemot våra egna medborgare. Trovärdigheten kommer att vara absolut nödvändig för oss om vi skall kunna nå ytterligare framsteg på den långa vägen av ett närmande mellan Europa och Turkiet. Med det i bakhuvudet kan vi ge vårt stöd till det som vid upprepade tillfällen sagts här i dag. Därtill hör exempelvis kravet på att inte blott i ord betyga sitt allvar vad gäller Europeiska unionens finansiella förpliktelser gentemot Turkiet på basis av finansprotokollet, utan att också verkligen ge ut pengarna. Gör vi det så visar vi för våra egna medborgare, men även för Turkiet och de turkiska medborgarna, att vi menar allvar med vår uppmaning och bekännelse: Vi vill vara partners i framtiden! Men det förutsätter att vi inte tar steg nr två före steg nr ett, vilket flera redan har påpekat tidigare i dag.

Suominen
Herr talman! När Romano Prodi presenterade sitt program sade han till Europaparlamentet att vi har framför oss kanske tjugo eller till och med trettio unionens utvidgningsår, under vilka unionens medlemsantal kommer att stiga upp till tjugofem - kanske ännu högre. Hans tidsperspektiv var och är realistiskt.
Jag är rädd för att till många länder, som ligger betydligt närmare ett eventuellt medlemskap än Turkiet, har redan för åratal sedan i hopp om att behaga politiskt serverats från flera håll - och jag menar inte parlamentet utan företrädare för regeringar - uppfattningar att det till exempel skulle vara möjligt för de baltiska staterna, Polen och Ungern att få fullt medlemskap redan år 2002 eller 2003. Den interna utvecklingen och framför allt den egna förmågan att uppfylla unionens skyldigheter för att också få unionens rättigheter lär inte heller i dessa länder räcka till att få fullvärdigt medlemskap så snabbt som de själva önskar.
En sak måste vi emellertid göra klar för oss. Jag anser inte att det är ärligt om vi döljer oss bakom uttalanden att utvecklingen i Turkiet fortfarande är otillräcklig, men menar att Turkiet över huvud taget inte kan bli medlem. Nej, jag anser att vi måste säga som minister Sasi, som här företräder rådet, sade vid ett tillfälle att vi fortfarande måste se mycket mera utveckling i Turkiet, men vi vill visa god vilja. Vi skall med andra ord inte utesluta Turkiet. Även unionen kommer att bli varse om utvidgningens påfrestningar när Polen efter några år blir medlem med sina närmare fyrtio miljoner invånare, av vilka en fjärdedel fortfarande får sin utkomst av jordbruket. Inte heller unionen har obegränsade möjligheter, därför är det lätt att instämma i kollegan Poetterings ord: i framtiden ja till ett reformerat Turkiet, men den tiden är inte nu.

Schröder, Jürgen
Herr talman! Mina damer och herrar, jag anser att själva den tanke som gång på gång yttrats här, och enligt vilken Turkiet har att uppfylla vissa villkor för att kunna bli medlem i Europeiska unionen, är falsk. Föreställ er en gång att turkarna faktiskt skulle uppfylla dessa villkor. Vi, Europeiska unionen, skulle inte vara i stånd att uppta Turkiet. Så är det! Ty i denna europeiska union har vi en princip, nämligen principen om socialistisk omfördelning mellan rik och fattig. Vi kallar det ekonomisk och social sammanhållning. Om Turkiet blev medlem i Europeiska unionen skulle man naturligtvis också ha anspråk på att denna princip följs. Men därigenom skulle Europeiska unionen utan tvivel ta sig vatten över huvudet.
Det vi nu står inför är redan det en kraftansträngning av högsta rang, nämligen att ta upp polackerna, tjeckerna och ungrarna i unionen - och dessa bör komma med i morgon hellre än i övermorgon, anser jag. Men vi kan inte därutöver ta upp Turkiet. Och vad gäller identiteten som ständigt anförs menar jag att om Turkiet är europeiskt, då borde väl ändå Ukraina och Ryssland ligga närmare ett medlemskap i Europeiska unionen, och det är omöjligt. Lika omöjligt som det är att ta upp Turkiet. Vi bör distansera oss från tanken på det. Vi bör inte längre ge Turkiet några oberättigade förhoppningar, vilket är ojuste och lättsinnigt. Det är inte vi som kommer att utsättas för konsekvenserna av det, utan våra barn.

Sasi
Herr talman! Jag tackar parlamentets ledamöter för värdefulla synpunkter. Jag vill betona att man i politiken måste utnyttja situationer då det är möjligt att främja fred, stabilitet och mänskliga rättigheter. Nu har vi den här möjligheten. Kosovokrisen visade konkret hur viktigt det är att vi i Europa bygger samarbete och fred. Det kan bara ske genom att förbinda sig till europeiska strukturer, och vi vet att Turkiet spelar en viktig roll när det gäller främjande av stabiliteten i sydöstra Europa. Den andra centrala händelsen är jordbävningarna både i Turkiet och i Grekland. De har skapat god vilja bland det turkiska och grekiska folket och även förutsättningar för dessa länder att närma varandra politiskt. I stället för fjärmande har vi alltså möjlighet till bättre samarbete.
Jag tror att närmandet bidrar också till att utvecklingen i Turkiet går i rätt riktning. Jag tror att det innebär att man i Turkiet anser det nödvändigt att förbättra de mänskliga rättigheterna, demokratin och de politiska förhållandena. Jag tror att det också ger möjlighet att göra framsteg i Cypernfrågan, eftersom Turkiet har ett odiskutabelt inflytande i den frågan och dess medverkan behövs om man där skall komma framåt.
Kommissionens ledamot Verheugen hänvisade i sitt inlägg till Turkiets eventuella kandidatstatus. Vad den saken anbelangar måste man konstatera att det återstår mycket arbete fram till toppmötet i Helsingfors om man skall uppnå ett sådant slutresultat. Vi måste arbeta inom unionen, men det är också viktigt att Turkiet under hela den här processen ger positiva signaler om att utvecklingen i landet går i rätt riktning och att demokratin och de mänskliga rättigheterna i Turkiet förstärks.
Man har här debatterat Köpenhamnskriterierna. Härvidlag finns det skäl att konstatera att Köpenhamnskriterierna är ett villkor för att förhandlingarna skall startas. Nu diskuterar vi kandidatstatusen. Huruvida kandidatstatusen kan bekräftas. Köpenhamnskriterierna bildar en betydelsefull väg eller linje för Turkiets utveckling och deras syfte är att föra utvecklingen i rätt riktning, mot de värden som vi här företräder.
Jag vill också ytterligare betona Turkiets betydelse för stabiliteten i hela den omgivande regionen. Jag tror att om man i muslimska länder ser att Turkiets väg mot västerländska värden ger landet bättre ekonomiska villkor och bättre politiska verksamhetsmöjligheter kommer det också att bli ett viktigt exempel för de omgivande muslimska länderna, och det kan på detta sätt stabilisera utvecklingen i Europas närområden.
Jag uppskattar högt det resolutionsförslag som lagts fram här och jag vill konstatera att jag är speciellt nöjd med parlamentets löfte att agera raskt i frågor som rör Turkiet. Därför vill jag ännu en gång vädja till parlamentet att finansieringsförordningarna så skyndsamt som möjligt behandlas i parlamentet.

Verheugen
Herr talman, jag vill tacka parlamentet på hjärtligast för en debatt som även underlättar kommissionens arbete och det beslut vi måste fatta. Låt mig bara ge svar på ett antal frågor som ställts.
För det första: Det handlar inte om att i dag eller nästa vecka eller i Helsingfors ge Turkiet utsikter till en anslutning till Europeiska unionen. De utsikterna har Turkiet haft sedan decennier tillbaka. Och att landet har det har ständigt bekräftats, senast i Luxemburg under 1997. Turkiet är redan en del av Europeiska unionens utvidgningsprocess. Och av den anledningen är också jag och ingen annan kommissionens ansvarige för Turkiet. Landet är en del av utvidgningsprocessen. Det vi i dag diskuterar är blott en taktisk förändring. I Luxemburg beslutades det om val av ett annat sätt att hantera tidpunkten för inledande av förhandlingar med Turkiet än med andra kandidatländer. Emellertid har detta beslut visat sig inte kunna hanteras, då det av Turkiet uppfattas som diskriminering.
Om någon frågar mig om vi någonsin kommer att få uppleva Turkiet som medlem i Europeiska unionen så säger jag att jag inte vet. Om någon frågar mig om vi kommer att nå förhandlingsstadiet gällande medlemskap med Turkiet säger jag att jag inte vet det heller. Men vi får ju aldrig reda på det om vi inte nu gör försöket att få Turkiet in på rätt väg, vilken kanske försätter landet, förutsatt att det vill det, i ett läge där anslutningsförhandlingar med oss kan föras. Kandidatstatusen innebär inte att vi skall föra förhandlingar om anslutning, utan den innebär att vi ser över vad som måste göras för att Köpenhamnskriterierna skall vara uppfyllda. Alla i den här församlingen har varit överens om att vi vill se ett demokratiskt Turkiet, ett Turkiet som respekterar minoriteters rättigheter, ett Turkiet som skyddar de mänskliga rättigheterna och ett Turkiet som lämnar sitt bidrag till fred och stabilitet i hela regionen. Samtliga talare har varit för det. Kan någon vänligen ge mig ett svar på hur vi kan främja denna process annat än genom att föra en dialog med Turkiet!
Helsingforsbeslutet, som jag hoppas på, skulle betyda att vi inleder en mycket seriös dialog med Turkiet, en rättslig avstämning, och att vi noggrant klargör för Turkiet vad som måste ändras. Inte förrän dessa ändringar har ägt rum, och först då, kommer vi att börja kunna tala om förhandlingar. Jag kan garantera att ingen lär komma och säga att vi skall inleda anslutningsförhandlingar med Turkiet redan nu, om inte de politiska villkor som angivits i Köpenhamnskriterierna klart och entydigt har uppfyllts. Det innebär att Turkiet måste ha förändrats i demokratisk och rättsstatlig riktning, för att vi skall kunna inleda anslutningsförhandlingar. Detta bara för att klargöra vad det i själva verket handlar om här.
I åratal bemöttes Turkiet med olika argument som jag också har hört i dag här och som jag vill sammanfatta med orden: " Inte på det sättet och inte just nu!" Men nu kommer sanningens stund! Detta " Inte på det sättet och inte just nu!" håller inte längre. Den som i detta läge inte vill erkänna att sanningens stund är här och inte vill se att vi nu måste ge Turkiet ett klart och uppriktigt svar, den måste också ta risken att allt det som vi önskar se från Turkiets sida inte kommer att kunna uppnås utan i stället att en helt annan utveckling inträffar; den får man då också ta ansvaret för, nämligen ansvaret för att Turkiet inte söker vägen in i den europeiska familjen av demokratisk värdegemenskap, utan en helt annan väg. Det ansvaret måste man då vara beredd att ta på sig, om man vill det.
Till sist några avslutande ord gällande den kulturella aspekten. Jag bestrider ej att det finns vissa kulturella skillnader mellan det övervägande kristet präglade Europa och den islamskt präglade delen av Europa och Turkiet. Det bestrider jag inte. Men om ni betänker hur världen kommer att utveckla sig framöver, så kan svaret på kulturella olikheter inte vara att de skilda kulturerna avskärmar sig från varandra; svaret kan bara vara att kulturerna ömsesidigt öppnar sig för varandra! Samarbetet mellan Europa och Turkiet skulle kunna bli ett uppmuntrande och hoppingivande exempel på hur kulturer, som lever nära och med varandra kan finna en gemensam väg för att få till stånd fred, demokrati, rättsstatlighet och utsikter till välstånd för dess invånare.
Jag ber Europaparlamentet att mot denna bakgrund ge oss möjligheterna att kunna föra en trovärdig dialog med Turkiet och att på ett trovärdigt sätt kunna bidra till att genomföra förändringarna i Turkiet. I det ingår att vi verkligen håller de förpliktelser - även de finansiella förpliktelser- som vi åtagit oss gentemot Turkiet.
(Applåder)

Talmannen
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Fredsprocessen i Mellanöstern
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalande om fredsprocessen i Mellanöstern samt efterföljande debatt.

Sasi
Herr talman, bästa Europaparlamentets ledamöter! Jag har i dag nöjet att tala till er om det nuvarande läget i fredsprocessen i Mellanöstern och om Europeiska unionens roll därvid. Det har varit glädjande att efter flera års uppehåll höra positiva nyheter om framsteg i fredsprocessen.
Jämfört med läget i våras har många saker förändrats. För ett halvår sedan var vi i ett läge där genomförandet av Wye River-avtalet som träffats i oktober 1998 hade strandat. Israels regering kunde inte på grund av inrikespolitiskt tryck säkerställa genomförandet av avtalet och landet hamnade i förtida parlamentsval. Utgången av Osloavtalets övergångsperiod den 4 maj i år gjorde situationen ännu mera oviss. Palestinierna hade meddelat att de den dagen ensidigt kommer att utropa Palestina till en självständig stat. När man i Israel samtidigt bedrev en häftig valkampanj fanns ingredienser för tillspetsning av situationen. Atmosfären präglades av allmän besvikelse och osäkerhet. Man befarade också en ökning av terroristattacker.
I dag är situationen avsevärt annorlunda. Resultatet av Israels parlaments- och premiärministerval i maj var en vändpunkt som gjorde det möjligt att på nytt starta försoning i konflikten. Israels nya regering har övertygat det internationella samfundet om att den på allvar strävar efter fred med sina grannländer. Den politiska utvecklingen i Mellanöstern är dock alltid behäftad med en viss oberäknelighet. Till skillnad från läget i slutet av förra året eller i våras finns det i dag anledning att vara hoppfull. Vi har fått bevis på ökad politisk vilja, förmåga till direkta förhandlingar och att ingångna avtal genomförs inom fastställd tid.
Jag vet att Europaparlamentet noggrant följer utvecklingen av fredsprocessen i Mellanöstern och att här finns gott om sakkunskap i frågor som rör området, vilket bevisas av den undersökning av fredsprocessen i Mellanöstern som parlamentet publicerade i maj. Jag skall koncentrera mig på utvecklingen sedan i våras. Då antog ju parlamentet senast en resolution om frågan.
Finland har som ordförandeland konsekvent hållit fredsprocessen i Mellanöstern för en av de viktigaste frågorna i den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken. Vi följer noggrant utvecklingen av fredsprocessen och har täta kontakter med parterna. Finlands utrikesminister besökte området den 1-5 augusti. Republiken Finlands president Martti Ahtisaari är som bäst på besök i området som omfattar Israel, de palestinska områdena, Syrien och Libanon. Dessutom har vi haft stor nytta av det kontaktnät som skapats av det speciella sändebudet Moratinos samt av hans djupa sakkunskap. Hans arbete har varit ytterst värdefullt med tanke på Europeiska unionens informationshämtning, synlighet och samtalskontakter.
Europeiska unionen har gjort en betydelsefull insats i utvecklingen under de senaste månaderna. Vi har alltid uppmuntrat parterna till samtal och förhandlingar. Dessutom har vi också strävat efter att skapa förutsättningar för en opinion som är positiv till fredsprocessen samt arbetat för avspänning. Ett bra exempel på detta är resolutionen från Europeiska rådet i Berlin som enligt min mening spelade en betydande roll i arbetet för att minska den spänning som rådde i våras.
Man har i flera sammanhang önskat större aktivitet från EU i fredsprocessen i Mellanöstern. Det är också sant att vi är i en utmärkt position för att påverka. Europa har sedan årtusenden en intim kontakt med Mellanöstern via Medelhavet och unik kännedom om området. Vår ambition är inte att tävla med Förenta staterna eller andra aktörer om rollens vikt utan vi söker oss till en nära dialog med dem. När det gäller det palestinska spåret inom den närmaste framtiden ser det ut som att parterna kommer att samtala direkt med varandra utan något nämnvärt deltagande av andra.
Mellan unionens medlemsländer råder ett omfattande samförstånd om de grundläggande frågorna kring och målen för fredsprocessen i Mellanöstern. Det har under ett decennium utkristalliserats, vilket möjliggör en starkare roll för unionen i området. Vi är redan nu den mest betydelsefulla bidragsgivaren till palestinierna, vilket på den politiska fronten kommer att synas bland annat som en betydande insats vid Ad Hoc Liaison Committee' s möte i Tokyo i mitten av oktober som ordnas för samordning av hjälpen till palestinierna. Ekonomiskt samarbete och teknisk experthjälp i några frågor vid förhandlingarna om ett permanent tillstånd och kring god förvaltning är områden där vi har hjälpt till och också är beredda att arbeta i framtiden. Dessutom anser Europeiska unionen att projekt för medborgerligt samarbete, som gör att enskilda människor på ett positivt sätt kommer i kontakt med varandra, är mycket viktiga. Detta samarbete har i all tysthet pågått även under de år då fredsprocessen stått stilla.
Den nuvarande fasen i fredsprocessen kan anses åter ha kommit i gång i och med det avtal som förra månaden träffades i Sharm el-Sheikh. Det internationella samfundet ställer sig bakom det avtal som parterna träffat. Genomförandet av avtalet i Sharm el-Sheikh har startat på ett utmärkt sätt genom att Israel och palestinierna fullgjort sina förpliktelser till punkt och pricka. Det bästa sättet att förstärka det vittrade förtroendet mellan parterna är att i praktiken genomföra avtalet med hjälp av handgripliga åtgärder. Avtalet inger ny tro på att Oslos bärande principer inte är glömda. Tro och förtroende kommer man enligt min bedömning att behöva. Parterna senarelade avsiktligt lösningen av de svåraste och känsligaste frågorna. Den tidsfrist på ett år som parterna ställde för att träffa ett avtal om en permanent fred är ambitiös. Genom beslutsamt arbete, målmedvetet byggande av ett ömsesidigt förtroende och rätt inställning är det dock möjligt att uppnå målet. Europeiska unionen är beredd att hjälpa till med tillgängliga medel när parterna så vill.
På det syriska spåret är det fortfarande fullt möjligt att starta förhandlingarna och därigenom uppnå fred, ty båda parterna vill ha fred. Man verkar bara vänta på motpartens första drag. Tillfället måste tas till vara, och därför är vi beredda att erbjuda parterna våra goda tjänster. Jag tror att det bara är en tidsfråga när förhandlingarna skall starta.
Det libanesiska spåret tycks i de senaste veckornas snabba utveckling i viss mån har hamnat i skymundan. För att utvecklingen i Libanon skall bli gynnsam skulle det vara nödvändigt att åstadkomma stabilare förhållanden i landet. Vi hoppas att den politiska lösningen på det libanesiska spåret går framåt i rask takt, och vi är även här beredda att hjälpa till efter våra möjligheter.
Jag har hittills betraktat fredsarbetet närmast från en politisk synvinkel. När man skall sluta fred spelar den också en huvudroll, men samtidigt är det viktigt, som en förtroendeskapande faktor och framför allt för att säkerställa den fred som åstadkommits, med ekonomiskt och annat regionalt samarbete som skall hanteras på det multilaterala spåret. Man har ännu inte lyckats infria de förväntningar som ställts på det som en stödverksamhet för fredsprocessen, men jag tror att det finns alla möjligheter till att det blir framgångsrikt. Som bevis på detta finns EU:s samarbete med Medelhavsländerna inom ramen för Barcelonaprocessen och aktiviteten för att fortsätta med serien av MENA-möten nästa vår.
Förutom förändringar i det regionala samarbetet för en rättvis, heltäckande och hållbar fred även med sig interna tryck för förändringar inom länderna själva. Vi skulle gärna se att parterna förberedde sina medborgare för de ömsesidiga kompromisser som försoningen oundvikligen kräver. Nu är det inte längre tid för hårda ord. Vi tror helt och fullt att förändringarna är enbart av godo för Mellanöstern, bara man kommer i åtnjutande av deras frukter. Finland förstår helt som ordförandeland möjligheten till en djupgående förändring och kommer att fortsätta tillsammans med våra partner att främja freden och de gemensamma intressena med alla tillgängliga medel.

Talmannen
Det gläder mig särskilt mycket att få ge ordet till kommissionär Patten. Jag tror att det är ert första större uttalande inför parlamentet å kommissionens vägnar. Välkommen, herr kommissionär!
(Applåder)

Patten
Jag är glad över att redan nu få tillfälle att diskutera denna utomordentligt viktiga fråga med er, som är ledamöter i ett parlament som, när allt kommer omkring, har visat ett långvarigt och stort intresse för försöken att skapa fred i Mellanöstern. Ni har valt en läglig tidpunkt för debatten. Förhoppningarna om fred i Mellanöstern är större nu än vad de har varit på många år. Valet av en ny och mer konstruktiv regering i Israel och undertecknandet av Sharm el-Sheikh-avtalet i förra månaden har berett vägen för ett återupptagande av fredsprocessen. Det finns också tydliga tecken på att båda sidor menar allvar. De första trupptillbakadragandena, frisläppandet av fångar och gårdagens överenskommelse om att öppna en säker väg mellan Gaza och Västbanken visar att både israeler och palestinier åter anstränger sig för att få till stånd en bestående fred. Förhandlingarna om permanent status har nyligen kommit i gång igen. De skillnader som finns får inte underskattas. Men om båda sidor visar den politiska viljan, behöver de inte vara omöjliga att överbrygga. Europeiska unionen kommer att göra allt som står i dess makt för att hjälpa parterna att få till stånd ett paraplyavtal innan tidsfristen går ut i februari. Vi tror också att den permanenta överenskommelsen kommer att nås inom den ettåriga målperioden, som minister Sasi sade, i enlighet med vad som föreskrivs i Sharm el-Sheikh-avtalet och i enlighet med uppmaningarna från Europeiska rådet i Berlin.
Så, vad kan vi i Europa göra för att bistå fredsaktörerna? Det stämmer att vi bör komplettera deras förnyade politiska engagemang att komma framåt med praktiskt stöd från Europeiska unionen. Det är, som ordförandeskapet just har klargjort, vad unionen nu kollektivt gör. President Ahtisaari är i Mellanöstern, vilket ordförandeskapet påpekade, vårt sändebud, Moratinos, har åtföljt honom och kommer, vet jag, även fortsättningsvis att arbeta hårt för att maximera Europeiska unionens bidrag under de kommande, viktiga månaderna.
Vi driver även på genomförandet av projekt som byggandet av hamnstaden i Gaza och de säkra vägarna mellan Västbanken och Gaza - projekt som har stor politisk, social och ekonomisk betydelse. Vi hoppas också att förhandlingarna mellan Syrien och Libanon inom kort skall återupptas, och vi kommer att fortsätta att bistå parterna med sikte på att så snart som möjligt få igång dessa nyckelsamtal.
Men freden i Mellanöstern har en bredare dimension - den sträcker sig bortanför samtalen mellan Israel och palestinierna, även om dessa är centrala. Det är av den anledningen som vi är måna om att återuppliva de multilaterala samtalen och det regionala samarbetet. Ordförandeskapet och kommissionen har återigen efterlyst att arbetsgruppen för regional ekonomisk utveckling skall hålla ett möte för övervakningskommittén så snart som möjligt. Och då, naturligtvis, under Europeiska unionens ledning. Efter tre års dödläge, skulle detta åter föra samman israeler, egyptier, palestinier och jordanier på en officiell nivå.
Vi vidtar även andra praktiska åtgärder som är anpassade till det nya politiska klimatet. Kommissionen har utökat sitt planerade stöd till regionala samarbetsprojekt mellan israeler och araber. Vi kommer i nästa månad att föreslå medlemsstaterna att drygt 20 miljoner euro anslås till den typen av projekt. I detta paket inkluderas förnyat bistånd till folk-till-folk-aktiviteter och gränsöverskridande samarbete, där israeler och araber möts på icke-regerings- och expertnivå. Den första generationens folk-till-folk-projekt, som är 17 till antalet och som kostar omkring 5 miljoner euro, kommer att påbörjas inom kort. Jag tror att ni ledamöter kommer ihåg att Europeiska unionen, som ordförandeskapet påpekade, är den största ekonomiska givaren till de övergripande ansträngningar som görs för att få till stånd en försoning mellan folken i Mellanöstern.
Låt mig säga några ord om vårt bistånd till palestinierna, en fråga som parlamentet har visat stort intresse för. Rent allmänt förväntar vi oss att både israelerna och palestinierna bättrar sig i fråga om att undanröja de hinder som hindrar den internationella hjälpen från att fylla sitt syfte. Palestinierna, å sin sida, måste hålla fast vid den väg som leder till uppbyggnad av sunda institutioner, vilket inbegriper, och jag vill betona detta, öppenhet i budgeten. Och israelerna måste finna effektivare sätt att förena sin legitima oro för säkerheten med det omedelbara behovet av få igång utvecklingen i de palestinska områdena.
Vi är glada över att nyligen ha nått en överenskommelse i fråga om uppdateringen av den tresidiga handlingsplanen. Som ni ärade ledamöter kommer ihåg, redogörs i denna plan för israelernas, palestiniernas och de internationella givarnas åtaganden inom ramen för biståndet till den palestinska myndigheten. Min förhoppning är att det förbättrade politiska klimatet kommer att möjliggöra flera framsteg på detta område.
Vi har konsekvent drivit på för att den palestinska myndighetens institutioner skall vara sunda och ansvariga. Det gläder mig därför att kunna meddela att president Arafat har gett sitt stöd till den nyligen publicerade rapporten om att stärka de palestinska institutionerna, som har utarbetats av den oberoende arbetsgruppen som rådet (utrikesfrågor) står bakom, med betydande bidrag från Europeiska unionen.
President Arafat har utnämnt flera höga ministrar till en särskild kommitté. De kommer nästa månad att möta arbetsgruppen, inklusive ordförande Prodi, i Bryssel, för att diskutera hur de långtgående rekommendationerna i rapporten skall genomföras.
Vi kommer dessutom att fortsätta att diskutera dessa frågor på det kommande mötet för den särskilda sambandskommittén för bistånd till palestinierna - den internationella givarmekanismen - som kommer att hållas i Tokyo. Vi kommer att driva på för att kommitténs nästa möte skall hållas i Portugal, i enlighet med den överenskommelse som nåddes vid Frankfurtmötet i februari. Jag är övertygad om att vi kommer att lyckas med detta. Med tanke på vår stora andel av det totala stödet till palestinierna, över 50 procent, anser vi att majoriteten av samordningsmötena för givarna i framtiden bör hållas inom unionen, under delad ledning med den EU-medlemsstat som står som värd för mötet.
Jag är glad att kunna meddela att den tionde konventionen mellan gemenskapen och FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar undertecknades i förra veckan. Kommissionen har redan påbörjat de första utbetalningarna i enlighet med konventionen. Detta kommer att göra det möjligt för oss att hjälpa till att ta itu med UNRWA:s allvarliga kassabrist och att fortsätta med vårt viktiga stöd till de palestinska flyktingarna.
Låt mig även uttrycka min tacksamhet till utskottet för utveckling och samarbete, och förvisso till hela parlamentet, för det mycket grundliga betänkandet och för det stöd som ni inom ramen för samrådsförfarandet har gett till kommissionens ansträngningar att färdigställa konventionen. Jag skulle särskilt vilja lyfta fram föredraganden, Morgantini. Låt mig också tacka utskottet för utrikesfrågor, mänskliga rättigheter, gemensam säkerhet och försvarspolitik, liksom budgetutskottet, för deras stöd för konventionen.
Jag har gett er en sammanfattning av de ansträngningar som vi gör tillsammans med ordförandeskapet för att bidra till att äntligen få till stånd fred i Mellanöstern. Vi förväntar oss av parterna att de kommer att genomföra i praktiken vad de har förbundit sig att göra på papperet. I utbyte kommer Europa även fortsättningsvis att delta fullt ut i fredsprocessen. Men tillåt mig att betona att vi även i fortsättningen ämnar samarbeta nära med Förenta staterna i denna fråga, inte som konkurrenter, utan som partner. Vi erkänner den avgörande roll som Förenta staterna, som har kämpat så länge och med en sådan ihärdighet för att bringa fred till denna hårt drabbade region, spelar; jag uttrycker min stora beundran för dessa ansträngningar, till exempel för utrikesministerns stora förhandlingsskicklighet och beslutsamhet.
Det var Yitzak Rabin som gjorde det berömda yttrandet att man inte sluter fred med sina vänner. Ingen underskattar svårigheterna i de utmaningar som ligger framför oss; freden kommer inte i morgon. Men freden kommer att komma, det är jag säker på; med tiden och med hjälp av tålamod, och i lika delar beroende på parternas vilja att åstadkomma fred och på utomståendes vilja att hjälpa till i processen. Vi har i dag en ny chans till fred i Mellanöstern. Vår uppgift är att göra allt vad som står i vår makt som européer för att ge freden en chans och för att få fred så snabbt som möjligt. Det är vad vi, med ert aktiva stöd och er uppmuntran, ämnar göra.
(Applåder)

Galeote Quecedo
Herr talman! Många av oss delar intrycket att avtalen i Sharm el-Sheikh utgör en milstolpe i den efterlängtade fredsprocessen i Mellanöstern. Det är bara inte möjligt att slå fast absoluta sanningar i en tvist vars motiv sammanflätas med rötterna till vår egen civilisation. Just därför öppnar den beslutsamhet israelerna och palestinierna visar nu, i utarbetandet och tillämpningen av sina avtal, en extraordinär dörr mot hoppet. Ett ytterligare bevis på denna känsla är resolutionen, för bara några timmar sedan, om de senaste stötestenarna för att inviga den 45 kilometer långa korridoren som skall förena Gaza med Västbanken.
Men, som Patten sade mycket bra, vi får inte underskatta de svårigheter som fortfarande lurar vid horisonten, vilka säkert kommer att föra oss in i kritiska situationer - måtte de vara kortvariga - där vi alla borde ha två saker i särskild åtanke: för det första att metoden för att avancera framåt hela tiden måste vara en uppriktig, öppen och direkt dialog mellan parterna och för det andra att israeler och palestinier i vilket fall som helst har en gemensam fiende - terrorismen - vilka uttryck den än tar sig, och som inte har andra mål än att förstöra freden, friheten och respekten för de mänskliga rättigheterna. Speciellt i det historiska sammanhang vi lever nu, finns det inga möjligheter till att rättfärdiga användandet av våld, var det än kommer ifrån.
Det är inte nödvändigt att gå till siffrorna för handelsutbyten, investeringar och utvecklingssamarbete för att sluta sig till Europeiska unionens tyngd i regionen, men Europeiska unionens bevisade ekonomiska solidaritet måste värderas lika högt som dess förmåga att på ett effektivt sätt bidra till en fredlig lösning på konflikten.
Jag håller med minister Sasi, och erkänner det effektiva arbete Europeiska unionens speciella sändebud, ambassadör Moratinos, har utfört. Emellertid kan vi inte, för att vi så många gånger har tagit upp det, låta bli att ta upp att vårt bidrag som européer till fredsprocessen syns så dåligt. Här har också Europaparlamentet ett ansvar att, i konsekvens med vår uttalade vilja, bidra till och utarbeta en gemensam utrikespolitik i Europeiska unionen. I detta sammanhang bör denna kammare, enligt min mening, ha två omedelbara mål: att göra de parlamentariska strukturerna operativa i Medelhavsforumet, i förståelse för vad ett användbart instrument kan betyda för att garantera freden, och att förverkliga parlamentets talmans, Fontaine, initiativ om att genomföra en resa i regionen.

Schori
Herr talman! Efter årtionden av krig, konflikt, flyktingskap, ockupation, terror, förtvivlan och förbittring ser vi nu äntligen ljus i slutet av Mellanöstern-tunneln - en tunnel som stängt inne regionens invånare i misstro och motsättningar.
Genom avtalen i Wye River och Sharm el-Sheikh, det nya politiska läget i Israel, en beslutsam PLO-ledning och en fördjupad insikt i arabvärlden har en ny situation skapats som bäddar för en verklig och hållbar lösning i regionens intresse. Sällan har förutsättningarna för framsteg varit så goda som nu. Det är israeler och palestinier som är huvudaktörerna. De har själva nyckeln till denna lösning. Dagens ledare är medvetna om sitt historiska ansvar. Det är i detta läge så viktigt att båda sidor avstår från ensidiga åtaganden som kan äventyra processen.
Omvärlden har med oro och engagemang, outtröttlig diplomatisk energi och enorma ekonomiska åtaganden följt Mellanösterndramat i över ett halvt sekel. EU har, som framgått här, en viktig och växande roll i området. Jag stöder fullt ut ordförandeskapet och kommissionär Pattens konstruktiva attityd här i dag.
Vårt nya parlament sänder i dag en ny och tydlig signal om kraftfullt och uthålligt stöd till fredsprocessen som skall öppna väg för framsteg, demokrati, respekt för mänskliga rättigheter och framtidshopp för alla folk i regionen samt inte minst för fredlig samexistens mellan Israel och den oberoende staten Palestina. Den socialistiska gruppen ställer sig enhälligt bakom den flerpartiresolution som här har lagts fram.

Nicholson of Winterbourne
Herr talman! I detta förslag hyllas de goda nyheterna, det framgångsrika slutförandet av Sharm el-Sheikh-förhandlingarna och överenskommelsen om en säker passage för palestinska varor, fordon och personer. Men den säkra passagen är fysiskt sett bara en smal korridor, i vilken den fria rörligheten - en central grundsats i Europeiska unionens filosofi - är kringgärdad av många nödvändiga säkerhetsförträngningar. Jag hoppas att dessa kan lättas, allt eftersom ett förtroende byggs upp.
Frihandel kräver också en rättvis prissättning, för att producenten och säljaren skall göra en tillbörlig vinst, liksom en ärlig märkning om produktursprung och tillverkningsmetoder, för att tillfredsställa konsumenternas krav på hälsa och urval. Bägge dessa frihandelns nyckelelement har helt eller delvis saknats i den palestinska exporten, framför allt då det har rört sig om textil- och jordbruksprodukter. Konflikt har stått överst även på handelsdagordningen.
I denna resolution uppmanas till ett slut på alla handelshinder. Bara då kan tre nära grannar - Israel, Palestina och Jordanien - bygga ett verkligt välstånd för sina folk. Visst finns det risker, men vilket pris är det inte att vinna! Jag rekommenderar förslaget till parlamentet.

Maes
Herr talman! Denna resolution väcker inte samma känslor. Vi gläder oss egentligen allesammans åt den utveckling som varit sedan valet av Ehud Barak till israelisk premiärminister. Vi gläder oss åt nystarten för fredsprocessen och, visserligen efter förhandlingar som varit mödosamma, Sharm el-Sheikh-avtalet som hittills respekterats av alla parter, och protokollet angående förbindelsen mellan Gazaremsan och Västra Jordanstranden är också en anledning till glädje. Vi känner optimism, men vi är fortfarande bekymrade. Den nya israeliska regeringen håller fast vid sin kolonisationspolitik på palestinskt område och förblir Likudpartiets gisslan, partiet som mångdubblade antalet bosättningar i syfte att förhindra återvändandet till de palestinska områdena. Vad dessa bosättningar beträffar, såväl i det syriska Golanhöjdsområdet som i det palestinska området, vill vi fästa kommissionens uppmärksamhet på frågan om de förmånspriser som beviljats israeliska produkter.
Herr kommissionär! Man borde förhindra att dessa förmånspriser också gäller för produkter från bosättningarna. Den förra kommissionen hade vidtagit försiktighetsåtgärder i den riktningen. Dessa åtgärder måste fortsättningsvis iakttas, annars uppmuntrar vi de facto kolonisationspolitik, och detta medan Europeiska gemenskapen tillsammans med resten av världssamfundet, inklusive Förenta staterna, hela tiden har fördömt denna politik, och vi vet alla att den israeliska bosättningspolitiken utgör ett stort hinder på den långa vägen mot fred och en äkta palestinsk stat.

Morgantini
Herr talman! Jag är övertygad om att varje öppning, varje möjlighet att bygga freden med respekt för alla individers och alla folks mänskliga, sociala och politiska rättigheter måste utvärderas. Situationen i Mellanöstern är fortfarande långt ifrån denna, men utan tvivel har valet av Ehud Barak till premiärminister i Israel och palestiniernas fredliga val skapat en möjlighet till fred: det visar den senaste utvecklingen av Oslo-avtalen som de omarbetades i Sharm el-Sheikh. Men för att freden, eller åtminstone den rättvisa som är möjlig, skall kunna infrias krävs ytterligare insatser från de israeliska myndigheternas sida - det har redan andra talare sagt - inte bara vad beträffar den palestinsk-israeliska frågan utan också frågan om Libanon och Syrien. Ockupationen av södra Libanon måste upphöra och Syrien måste återfå sin mark, såsom olika FN-resolutioner stadgar. Naturligtvis skall allt detta ske med bibehållen säkerhet för staten Israel. Frågan om säkerheten får dock inte tas till intäkt för olaglig militär ockupation och bombning av civila mål, som i södra Libanon, eller förekomsten av fängelser som det i Qian, men den palestinska frågan förblir den centrala.
I Berlin i mars 1999 slog Europeiska unionen åter fast palestiniernas rätt till en suverän, demokratisk stat som fredligt samexisterar med staten Israel. I Sharm el-Sheikh åtog sig de stridande parterna att definiera den slutliga staten före år 2000. För att kunna göra detta måste Israel inse att en suverän palestinsk stat inte är en generös gåva utan en rättighet. Framför allt måste Israel avstå från oåterkalleliga åtgärder som ändrar de ockuperade territoriernas, inklusive östra Jerusalems, fysiska och demografiska struktur. Fortfarande nås vi av nyheter om rivning av palestinska bostäder, konfiskation av mark och ökande antal bosättningar. Den 25 september godkände den militära ledningen konfiskation av palestinsk mark tillhörande 79 byar i Green Line-området - odlad och bebodd mark. Detsamma hände i byn närmast Hebron. I östra Jerusalem fråntas kvinnor och män sina identitetskort för att de skall minska i antal, med en operation som israeliska centra för mänskliga rättigheter har kallat tyst deportation. Dessutom kvarstår det palestinska flyktingdramat. Nåväl, FN-resolutionen måste börja tillämpas. Visst är öppnandet av passagen mellan Gaza och Västbanken väldigt positivt, men de israeliska kontrollerna försvårar för män, kvinnor och varor att passera. Här har Europeiska unionen en viktig roll. Europeiska unionen har spelat en positiv och viktig roll i fredsprocessen med allt den har utfört och jag tror att den måste fortsätta göra det. I denna mening är vår roll grundläggande, den roll som även de europeiska instanserna fyller.

Collins
Herr talman! Jag skulle först vilja säga att jag mycket uppskattar det uttömmande uttalande om de många komplexa frågor som återstår att ta itu med på detta mycket svåra område som gjordes i debatten i morse av kommissionär Patten.
Framtidsutsikterna när det gäller att säkra en varaktig fredsöverenskommelse i Mellanöstern är nu, tror jag, ljusare än någonsin. Viktiga framsteg har gjorts i detta hänseende, vilka har omnämnts av tidigare talare. Den nye israeliske premiärministern, Barak, har sammanställt en regering som har en tillräckligt stark majoritet för att tillåta honom att återuppta förhandlingarna i fredsprocessen med ett adekvat parlamentariskt stöd för hans uttalade avsikt att få fart på fredsprocessen igen.
President Arafat och premiärminister Barak har faktiskt redan undertecknat PM:et om att genomföra Wye River-avtalet och återuppta förhandlingarna om permanent status.
Ett antal åtgärder har redan genomförts enligt Wye River-avtalet, inklusive överflyttningen av kontrollen över vissa områden och frigivningen av ett antal palestinska fångar. Vår union måste även fortsättningsvis spela en aktiv roll i arbetet med att få till stånd och befästa en varaktig fredsöverenskommelse i Mellanöstern. Europeiska unionen gör rätt i att stödja en framförhandlad överenskommelse för Mellanöstern i vilken principen om land i utbyte mot fred speglas, en princip som garanterar både Israels och Palestinas folk kollektiv och individuell säkerhet.
I detta sammanhang välkomnar jag Palestinska nationella unionens beslut att ånyo bekräfta upphävandet av de bestämmelser i den palestinska nationella stadgan enligt vilka Israel skall förstöras. De har också ånyo bekräftat sitt åtagande att erkänna och leva i fred med Israel. Jag är övertygad om att skapandet av en demokratisk, livskraftig och fredlig suverän palestinsk stat som grundar sig på de existerande framförhandlade överenskommelserna är den bästa garantin för Israels säkerhet. Jag stöder det palestinska folkets rätt att bilda en stat, men det måste vara en stat som formas på grundval av förhandlingar och välvilja från alla berörda parter och inte en stat som kommer till stånd som ett resultat av tvång.
Det verkar troligt att genomförandet av Wye River-avtalet kommer att gå vidare framåt. De verkliga svårigheterna finns inom ramen för förhandlingarna om den slutliga statusen, där de omtvistade frågorna om Jerusalem, kontrollen över vattenrättigheter och flyktingarnas återvändande inbegrips. Händelser på marken, såsom en expansion av bosättningarna eller terroristattacker, kan hindra framsteg i dessa frågor.
Jag välkomnar uttalandet från den palestinska myndigheten, som har sagt att man kommer att vidta åtgärder mot terrorism, samtidigt som premiärminister Barak informellt har låtit förstå att han kommer att försöka begränsa en expansion av bosättningarna.
Premiärminister Barak har också lovat att ockupationen av södra Libanon skall upphöra inom ett år. Fredssamtal mellan Israel och Libanon, som har varit frysta sedan 1966, och villkoren för Israels tillbakadragande från Libanon kommer att vara av särskild betydelse för den UNIFIL-personal som är stationerad där.
Utöver frågor om suveränitet och säkerhet mellan Israel och Libanon, kommer flyktingarnas återvändande att vara av särskild vikt för Libanon, vars etniska balans störs av det faktum att det finns 250 000 palestinska flyktingar på dess territorium.
Avslutningsvis tror jag att Syrien, som eftersträvar ett totalt återlämnande av Golanhöjderna, har annonserat att man är villigt att återuppta fredssamtalen med Israel, men bara vid den punkt där de avbröts 1966. Frågan har kört fast där. Jag tror att Europeiska unionen och Förenta staterna tillsammans kommer att göra sitt allra bästa för att få i gång samtalen.
Vi måste fortsätta att vara mycket aktiva och uppmuntra initiativ från båda sidor.

Belder
Europeiska diskussioner om fredsprocessen i Mellanöstern tenderar enligt vår uppfattning ganska ofta att bli anmärkningsvärt ensidiga. De ger sken av det bara är bristen på tillmötesgående, på samarbete från israelisk sida som är den stora stötestenen. Däremot ställer väst påfallande få tvingande krav på de palestinska myndigheterna. Själva den arabiska världen förblir ofta utanför bilden. I detta avseende utgör det föreliggande gemensamma resolutionsförslaget utan vidare en förbättring av vissa tidigare resolutioner.
Viktigt för en korrekt förståelse av den segslitna arabisk-israeliska konflikten är fortfarande den elementära frågan om hur det började, orsaken till den. Nåväl, den ligger inte nödvändigtvis i den så kallade palestinska frågan. Naturligtvis är den med i bilden, men den ytterst ömmande frågan är återigen en konsekvens av det krig som arabstaterna förde mot den just proklamerade judiska staten 1948/49.
Det stora testet för fredsprocessen är kanske den palestinska förmågan att verkligen få en ordentlig förvaltningsstruktur till stånd. Här förtjänar palestinierna verkligen såväl allt israeliskt som europeiskt stöd. En sådan interaktion främjar samtidigt den ömsesidiga förståelsen, ett omistligt steg mot verklig fred i Mellanöstern. Punkt 11 i det gemensamma resolutionsförslaget ansluter för övrigt utmärkt till detta.
Slutligen, båda parter, israeler och palestinier, skall själva avgöra om de har behov av Europeiska unionen som förmedlare i fredsprocessen.

Sichrovsky
Högt ärade herr talman! Som européer har vi ett särskilt, historiskt ansvar för fredsprocessen i Mellanöstern. Det ansvaret kan emellertid inte innebära att vi skall ge vårt omdöme till den aktuella politiska strategin eller till palestinierna, och att vi uttalar vår åsikt om demokratiskt valda politiker i Israel. Såsom européer måste vi förbli neutrala i denna konflikt och i lika hög grad stödja båda sidor i deras ansträngningar. Vi avböjer därför resolutionsförslag sådana som den gröna gruppens, som alltid yttrar sig kritiskt om den israeliska regeringen samtidigt som den undviker att gå in på motsidans problem. I denna konflikt kan vi såsom européer inte kosta på oss att ta ställning för en sida; dessutom förlorar vi i så fall vår trovärdighet som medlare.

Napoletano
Herr talman! Jag tycker att den debatt som utspelas här visar detta parlaments enhälliga uppskattning av framstegen i fredsprocessen såsom de framgår av promemorian från Sharm el-Sheikh. Som kommissionär Patten påminde oss om är det en komplicerad process och ändå har vi idag till och med fått viktiga tidsramar inom vilka de händelser som låter oss skymta en slutgiltig lösning skall inträffa, det vill säga erkännandet av två suveräna och oberoende stater som kan leva tillsammans i ömsesidig säkerhet.
Jag tror att vi i dag åter måste bekräfta vårt engagemang och göra en enorm ansträngning som kan läggas till den, naturligtvis oersättliga, ansträngning kontrahenterna själva gör. Men jag tror att Europeiska unionen i detta sammanhang kanske också kan spela en mer politisk roll för att även bidra till lösningen av kontroversiella, ännu olösta frågor: här har erinrats om förhandlingarna mellan Israel och Libanon och Syrien om Golan och de punkter på dagordningen som ännu återstår att ta upp. Jag tror emellertid att det är viktigt att dessa punkter inte blir föremål för ensidiga åtgärder som kan kompromettera förhandlingslösningar och att de två samhällena omedelbart måste mötas: Israel som går mot säkerhet och palestinierna som går mot fred och välstånd. Jag tror inte att något är olösligt.
Jag vill till sist säga något om den mycket delikata frågan om Jerusalem och dess status, som naturligtvis kräver att palestinier och israeler har viljan att hitta en lösning. Jag menar att ingenting är omöjligt att lösa, och som stöd för den uppfattningen anför jag min stads, Roms, historia som visar hur två stater kan leva tillsammans i samma huvudstad.

Sbarbati
Herr talman! I den liberaldemokratiska gruppens namn vill jag uttrycka min stora tillfredsställelse med denna överenskommelse från Sharm el-Sheikh, som stärker den mödosamma fredsprocessen i Mellanöstern och förhoppningsvis leder till att den fullbordas. Europa måste, enligt oss liberaldemokrater, fortsätta att på ett beslutsamt sätt stödja processen för fred och samarbete i Mellanöstern, men det måste engagera sig inte bara på den ekonomiska nivån utan även på politisk och kulturell nivå, och skaffa sig en resning och en politisk vikt som erkänns i regionen och i världen. Även om vi försvarar rätten till självbestämmande anser vi emellertid att alla parter måste uppmanas till konkreta åtaganden mot terrorismen för att garantera folkens säkerhet.

Jonckheer
Herr talman! Vi gläder oss självklart åt den politiska förändring som främjas av Baraks nya israeliska regering och Sharm el-Sheikh-avtalet. Nu måste vi med alla tillgängliga medel stödja de krafter som, såväl i Israel som i Palestina, vill nå ett slutgiltigt avtal.
I det sammanhanget bör den israeliska regeringen avstå från att ensidigt uppföra nya bosättningar, utvisa palestinier och upprätthålla sin etableringspolitik i östra Jerusalem. Vi anser också att det är viktigt att fullfölja och förstärka gemenskapsprogrammet people to people, vilket nämns i punkt 11 i resolutionen.
Freden mellan de två staterna Israel och Palestina kommer inte att vara särskilt länge, om inte deras ekonomi utvecklas inom ramen för ett regionalt samarbete till förmån för en utveckling som är hållbar och rättvis för alla parter, ett samarbete som prioriterar de känsligaste territorierna, vi tänker t.ex. på vattenproblemet. Europeiska unionen bör ta sikte på ett sådant mål. Vi bör också inleda förhandlingar om Europa-Medelhavs-avtal med Syrien och Libanon samt förnya avtalet med Jordanien. Uttalandena från rådsordföranden och kommissionär Patten tycks gå i rätt riktning.

Frahm
Herr talman! Utvecklingen i Mellanöstern har skett enligt devisen " två steg framåt och ett tillbaka" , men inte desto mindre måste man säga att vi kommit långt sedan jag i början av 70-talet började att intressera mig för problematiken. På den tiden var det palestinska folket och PLO fullständigt marginaliserade. De enda som tog dem en aning på allvar var den europeiska vänstern. Jag vill påminna om att det var först när den borgerliga Netanyahu förlorade valet som fredsprocessen kom igång igen. Även om det finns anledning till optimism nu, måste man säga att det fortfarande finns en rad olösta problem. Vi har problemet med Jerusalems status. Vi har problemet med den palestinska internationella kontakten via Gaza och en internationell flygplats på Västbanken, och inte minst frågan om vattenresurserna. Det kommer att vara en avgörande fråga att nu hålla fast båda parterna i en fredlig utveckling. Jag menar att EU kan spela en aktiv roll om man använder ekonomiska morötter och agerar vakthund kring detta avtal. Det kommer att bli en utveckling där man kan stärka de mänskliga rättigheterna på båda sidor, och där mina vänner inom den israeliska vänstern kanske kan få sin dröm uppfylld. Alla har rätt till ett hemland!

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! I Baskien har vi med intresse följt hela den palestinska fredsprocessen, eftersom vi även i Euskal Herria har ett behov av att överbrygga den nuvarande politiska konflikten med demokratiska uppgörelser.
Vi är mycket bekymrade över det faktum att det intryck som de flesta människor får av de nuvarande samtalen i Mellanöstern är positivt. I själva verket pågår inte någon egentlig fredsprocess, eftersom man inte har kunnat enas om de viktigaste frågorna.
Vi skulle vilja lyfta fram åtminstone tre av dessa: för det första, den fortsatta koloniseringsprocessen, både på Gazaremsan och Västbanken. För det andra, Jerusalems situation, Al Quds, det vill säga Barakregeringens önskan att göra staden till Israels odelbara huvudstad. Och, till sist, avsaknaden av lösningar för de palestinska flyktingar som lever utanför sitt land, vilka har rätt att återvända till sina hem. Som minister Sasi säger, har Israel nu ingen större anledning att inte återuppta de förhandlingar med Syrien som de lämnade 1996. Om dessa förhandlingar kommer igång på ett framgångsrikt sätt, är vi övertygade om att förhandlingar mellan Israel och Libanon kommer att följa. Under tiden respekterar Israel inte de avtal som har undertecknats med företrädare för det palestinska folket.
Det finns bara en lösning: en lösning som grundas på fredsprocessen, och i vilken även hänsyn tas till det palestinska folkets vilja och rätt till självbestämmande.

Menéndez del Valle
Herr talman! Vi firar alla i dag den återupptagna fredsprocessen i Mellanöstern; vi vet dock att historien och omständigheterna i konflikten är dramatiska och att många initiativ genom åren, vilka tycktes öppna en hoppingivande framtid, har blockerats på grund av oförsonlighet, bristande politisk vilja eller kortsiktighet hos den ena av parterna. Så har allvarliga hinder för att nå en rättvis fred, som det ständiga etablerandet av judiska bosättningar på palestinskt territorium eller föraktet för vad östra Jerusalem betyder för palestinier, araber och muslimer i allmänhet, satt upp ständiga svårigheter för vägen mot fred, ett begrepp som inte bör definieras som enbart frånvaro av krig.
För att den hoppingivande väg som öppnar sig efter undertecknandet i Sharm el-Sheikh inte på nytt skall stängas i framtiden, är det nödvändigt att den politiska känsligheten och intelligensen hos det nya styret i staten Israel, vars säkerhet vi vill garantera, driver på åtgärder som kan skapa ett hållbart förtroende hos den palestinska sidan, så att fredsvägen som nyligen återupptagits, så snart som möjligt når sitt mål.

Ries
Herr talman, herr kommissionär Patten, kära kolleger! I går i Jerusalem undertecknade israeler och palestinier det avtal som öppnar vägen mellan Gaza och Västbanken, en fri passage som sammanbinder de palestinska territorierna i Israel. I dag är denna korridor mer än en symbol - det är en skör men konkret verklighet.
Den väg som för en månad sedan öppnades upp av Sharm el-Sheikh-avtalen, gör att Oslo- och Wye Plantation-avtalen äntligen har förts upp på rätt spår igen. Det är ett nödvändigt steg för en rättrådig och varaktig lösning på konflikten. I avtalen erkänns palestiniernas rätt till självbestämmande inom ramen för en stat, men de garanterar också Israels rätt att leva i säkerhet inom trygga och erkända gränser.
Europeiska unionen, som är ett unikt exempel på ett samarbete mellan tidigare fiendenationer, bör tjäna som föredöme och katalysator, främja ekonomiskt utbyte med regionen och varför inte, på längre sikt, skapa en gemensam marknad för hela Mellanöstern. Talade inte ni, herr Patten, om att flerfaldiga och återuppliva det multilaterala samarbetet i denna region? Målet kan tyckas avlägset, men det förtjänar att eftersträvas. Europeiska unionen bör vara delaktig i detta; det är dess kallelse och intresse att vara närvarande överallt där fred och demokrati skall befästas.

Schröder, Ilka
Ärade herr talman, ärade herr kommissionär, ärade herr rådsordförande! Jag välkomnar faktumet att det efter era uttalanden åter kommit liv i fredsprocessen. Ändå vill jag framhålla att de nuvarande överenskommelserna långt ifrån når upp till Wyefördraget. Mig gör denna upprepade tillbakagång efter att överenskommelser träffats besviken. Därför är det desto mer glädjande att kommissionen gripit det politiska initiativet genom att understödja Gaza Seaport - förbindelsen mellan Västbanken och Gazaremsan liksom även vissa people to people-projekt.
Arbetsgruppen för regionalt samarbete är viktig för att utöva en pådrivande roll i Madridprocessens multilaterala förhandlingar. Vi gröna kräver att rådet och kommissionen tar initiativ särskilt vad gäller nedrustningsprocessen och miljöskyddet. Av Israel kräver vi att man möjliggör ett gemensamt och rättvist resursutnyttjande med Palestina, vilket är av särskild vikt i frågan om grundvatten och dricksvatten.
Fredsprocessen mellan Israel och Syrien behöver ett förstärkt understöd från EU:s sida. Det får inte utvecklas till en ömsesidig blockad.

Poos
Herr talman! Sharm el-Sheikh-avtalet är ett nytt mellanliggande avtal. Det innehåller ingenting nytt och är otillräckligt vad gäller innehållet. De båda parterna har kommit överens om att genomföra åtaganden som tidigare har undertecknats men inte följts upp. Detta är inte fred, och det är alltför tidigt att utropa en seger. Det nya avtalet har icke desto mindre en viktig politisk innebörd: det ger signaler om att fredsprocessen är i gång igen, efter flera år av stagnation och t.o.m. sabotage under Netanyahus regering, som aldrig accepterade Oslologiken. Därför är det viktigt att Europaparlamentet ställer sig positivt till avtalet och att det vädjar till parterna att genomföra det fullständigt och ärligt.
Resolutionsförslaget är balanserat och rättvist, och det är en nyttig erinran om Europaparlamentets principiella ståndpunkter i den israelisk-palestinska konflikten. Jag beklagar att punkt 7 i PSE-gruppens resolutionsförslag, om ett stopp för bosättningarna, inte förekommer i kompromisstexten. Att Israel iakttar detta stopp är en nödvändig förtroendeåtgärd. Den palestinska motprestationen återfinns för övrigt i punkt 8, i form av ett klart och otvetydigt åtagande om att bekämpa terrorismen.
Det europeiska bidraget till freden i Mellanöstern tar sig inte endast uttryck i ekonomiskt och finansiellt stöd, det är också genom att hålla fast vid de politiska principerna om en rättvis och varaktig lösning som vi kommer att kunna ge den slutgiltiga lösningen en europeisk prägel.

Gahrton
Herr talman! Jag kan instämma i vad många andra har sagt här, nämligen att det äntligen händer något positivt; vägen mellan Gaza och Västbanken är ett exempel på det. Det är dock väldigt mycket som återstår. Vad gäller t.ex. bosättningarna vill vi ha en kraftigare skrivning i ändringsförslag 1. Det är väldigt viktigt att man understryker att det är resolution 242 som är grundvalen för hela fredsprocessen, och att Israel skall utrymma de områden som ockuperades 1967.
En viktig del av dessa områden är naturligtvis Jerusalem. Jag tycker att det är viktigt att konstatera att Israel, eller dess föregångare, faktiskt accepterade principen om att Jerusalem är en internationell angelägenhet. När man accepterade FN:s delningsplan, accepterade man också att Jerusalem skulle vara en internationell stad som inte skulle tillhöra någon av de enligt delningsplanen beslutade judiska respektive palestinska staterna. Det måste från EU:s sida ständigt framhållas att det är oacceptabelt att Israel hanterar Jerusalem som om det vore dess privatsak. Det är ett internationellt intresse, inte minst för de tre stora världsreligionerna.
Slutligen: flyktingarna. EU har ju genom sin medverkan på olika sätt i Kosovokriget faktiskt accepterat ett krig för att garantera att flyktingar får återvända. I Palestina finns också miljoner människor utanför området som enligt FN:s beslut för mer än femtio år sedan har rätt att återvända. Det är oerhört centralt att man står fast vid den principen. De skall ha en valfrihet att återvända eller få kompensation. De flesta av dem har redan hittat andra liv och lär säkert inte utnyttja rätten att återvända just till det hus som de en gång bodde i. Principen måste emellertid ändå slås fast, annars lär det inte bli någon slutlig lösning på detta problem.

Caudron
Herr talman, kära kolleger! Efter att ha varit ordförande i delegationen för förbindelserna med Israel under Netanyahu, och i dag, efter och med valet av Ehud Barak, vill jag säga att jag gläder mig åt att fredsprocessen åter är igång.
Herr Barak lovade, och han håller vad han lovar. Som man säger på franska: låt oss inte förstöra nöjet, låt oss välkomna den israeliska demokratin. Men vi får samtidigt inte bedra oss. Det kommer inte att bli lätt, ingenting kommer att vara lätt. Det kommer utan tvekan att uppstå kriser, blockeringar, och jag vill i dag säga att vi bör och att vi kommer att behöva ge förhandlarna vårt förtroende, och kanske att vi i parlamentet borde åta oss att inte lägga fram resolution efter resolution om varje incident på vägen, resolutioner som till viss del fungerar som moralkakor.
Jag skall avsluta med en andra önskan. Om bara Europeiska unionen kunde upphöra med att enbart vara en bidragsgivare och äntligen bli politiskt närvarande i Mellanöstern. Det krävs att unionen förser sig med medel för att uppnå detta, kanske har kommissionären och rådsordföranden någonting att säga om detta.

Sasi
Herr talman, bästa parlamentsledamöter! Jag märker att vi alla ser ganska hoppfullt på den fortsatta fredsprocessen i Mellanöstern. Möjligheten till framsteg är reell och man måste försöka utnyttja den. Unionen är både ekonomiskt och politiskt beredd att vara med och främja förhandlingarna.
Vi har dock, som flera talare har konstaterat, framför oss stora utmaningar som ingen bör underskatta. De svåraste och känsligaste frågorna är fortfarande olösta. Hade man fullt ut kunnat utnyttja tiden efter fredskonferensen i Madrid 1991 skulle det redan i dag kunna råda ett starkt förtroende mellan parterna. I dag däremot verkar tidsfristen på ett år, som parterna ställt för att träffa ett avtal om ett permanent fredstillstånd, synnerligen ambitiös, vilket den dock gärna också får vara. Jag vill bara konstatera att när parterna så vill är unionen beredd att hjälpa till med tillgängliga medel.

Patten
Som minister Sasi sade, har det här varit en mycket nyttig debatt. Jag tror att parlamentets och hela Europeiska unionens vilja att spela en konstruktiv roll i Mellanöstern har understrukits under denna. Flera talare - Galeote, i början av debatten, och Schori - har påpekat att det efter några ganska svåra och mörka månader och år nu finns åtminstone en antydan till ljus vid horisonten. Jag tror att det stämmer, och det har speglats i vad de flesta av de ärade ledamöterna har sagt.
Poos har naturligtvis rätt när han, med all sin kunskap och erfarenhet, säger att - och jag parafraserar hans ord - " det är litet väl tidigt att öppna champagnen" . Det finns mer arbete att uträtta. Vi har för avsikt att göra vad vi kan för att bistå processen, och jag vill återigen uttrycka min tacksamhet till vårt sändebud, Moratinos, för allt vad han har gjort i regionen för att bidra med betydande hjälp å unionens vägnar.
Kanske är det också värt att åter betona styrkan i vår ekonomiska relation. Vi är, naturligtvis, Israels största ekonomiska partner, men det är också värt att påminna oss om det totala biståndet till palestinierna. Europeiska unionens bistånd till Västbanken och Gazaremsan från 1994 till 1998 uppgick allt som allt till 1,5 miljarder euro, och Europeiska unionens bistånd till FN:s hjälporganisation för palestinska flyktingar uppgick under samma period till sammanlagt omkring 505 miljoner euro. Det är med alla mått mätt ett betydande åtagande.
Den ärade dam som talade å Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiets vägnar - vi känner varandra sedan tidigare - talade om vikten av en rättvis och öppen handel mellan regionen och Europeiska unionen. När jag träffade utrikesminister Levy i New York för ett par veckor sedan, sade jag till honom att jag inte tyckte att vår relation borde dränkas i apelsinjuice - det finns viktiga handelsfrågor som vi måste lösa, av vilka apelsinjuicefrågan är en. Det finns mer omfattande frågor som vi måste lösa, och jag är säker på att vi kommer att göra det under de allra närmaste månaderna.
Collins, som talade ungefär halvvägs in i debatten, sade att han tyckte att framtidsutsikterna för Mellanöstern nu är ljusare. Jag tror att det speglade den allmänna meningen under diskussionen, att det finns möjlighet att komma framåt med olika saker på ett framgångsrikare sätt, och vi i kommissionen kommer helt säkert att göra allt vi kan för att bidra till den processen.

Talmannen
Tack, kommissionär Patten.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i omröstningsblocket.
(Sammanträdet avbröts kl. 11.55 och återupptogs kl.12.00.)

OMRÖSTNING
Dell' Alba
Fru talman! Jag bekräftar att de här närvarande grupplösa radikala ledamöterna inte kommer att deltaga i omröstningarna förrän frågan om alla valda ledamöter i detta parlaments rättigheter och förmåner har lösts och alla de 626 ledamöterna tillerkänns samma rättigheter och skyldigheter. Vi hoppas att utskottet för konstitutionella frågor snarast kommer fram till en lämplig lösning som medger att alla europeiska medborgare kan känna sig företrädda fullt ut i denna församling.
Talmanskonferensens förslag till Europaparlamentets sammanträdeskalender för år 2000

Blokland
Fru talman! Talmanskonferensens förslag till sammanträdeskalender för Europaparlamentet för året 2000 fick jag se först när inlämningstiden för ändringsförslag hade gått ut. Då fick jag klart för mig att en plenarsessionsdag i Strasbourg, närmare bestämt den 12 juni 2000, sammanfaller med annandag pingst, en officiell kristen helgdag och således också en fridag för alla i åtskilliga av Europeiska unionens medlemsstater, nämligen Belgien, Danmark, Tyskland, Frankrike, Luxemburg, Nederländerna, Österrike och Sverige. Jag har aldrig tidigare varit med om att Europaparlamentet sammanträder på en sådan dag. Med tanke på de tidigare övervägandena och de praktiska problem som kan uppstå när en session organiseras på en officiell helgdag i många medlemsstater skulle jag vilja be er, fru talman, att hitta en lämplig lösning.

Talmannen
Ni har helt rätt, herr Blokland. När omröstningen om sammanträdeskalendern är avslutad, skall jag föreslå talmanskonferensen att den sammanträdesperioden inte inleds förrän på tisdagen, för att respektera att måndagen är en helgdag i vissa av våra länder. Så är inte fallet i alla länder, men jag tror att det förslaget kan vara en lösning.
Förfaranden utan betänkande:

Förslag till rådets beslut om justering av löneförmåner och tillägg för anställda vid Europol (10097/1999 - C5-0090/1999 - 1999/0810(CNS)) - (utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)
Förslag till rådets beslut om ändring av rådets akt av den 3 december 1998 om antagande av tjänsteföreskrifter för anställda vid Europol i fråga om fastställande av löneförmåner, pensioner och andra ekonomiska ersättningar i euro (10098/1999 - C5-0089/1999 - 1999/0811(CNS)) (utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Utkast till gemensamma EES-kommitténs beslut om ändring av bilaga IV (Energi) till EES-avtalet - Utkast till gemenskapens gemensamma ståndpunkt (SEK(1999) 780 - C5-0060/1999 - 1999/0807(CNS)) (utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Utkast till gemensamma EES-kommitténs beslut om ändring av bilaga IV (Energi) till EES-avtalet - Utkast till gemenskapens gemensamma ståndpunkt (SEK(1999) 781 - C5-0061/1999 - 1999/0808(CNS)) (utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Utkast till gemensamma EES-kommitténs beslut om ändring av bilaga I (Veterinära frågor och växtskyddsfrågor) till EES-avtalet (SEK(1999) 986 - C5-0100/1999 - 1999/0812(CNS)) (utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Utkast till gemensamma EES-kommitténs beslut om ändring av bilaga I (Veterinära frågor och växtskyddsfrågor) till EES-avtalet - Utkast till gemenskapens gemensamma ståndpunkt (SEK(1999)1037 - C5-0101/1999 - 1999/0813(CNS)) (utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Utkast till gemensamma EES-kommitténs beslut om ändring av bilaga I (Veterinära frågor och växtskyddsfrågor) till EES-avtalet - Utkast till gemenskapens gemensamma ståndpunkt (SEK(1999)1050 - C5-0102/1999 - 1999/0814(CNS)) (utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.)- Förslag till rådets beslut om ändring av beslut 91/666/EEG om att inom gemenskapen upprätta beredskapslager av vacciner mot mul- och klövsjuka (KOM(1999) 290 - C5-0126/1999 - 1999/0121(CNS)) (utskottet för jordbruk och landsbygdens utveckling)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag.) 
Förfaranden utan debatt:
Betänkande (A5-0008/99/rev.) av Westendorp y Cabeza för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet - följder av Amsterdamfördragets ikraftträdande för pågående lagstiftningsförfaranden per den 1 maj 1999 på området för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi (SEK(1999) 581 - C4-0219/1999)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)- Betänkande (A5-0014/99) av Jackson för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor om kommissionens meddelande till Europaparlamentet och rådet - följder av Amsterdamfördragets ikraftträdande för pågående lagstiftningsförfaranden per den 1 maj 1999 på området för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor - (SEK(1999) 581 - C4-0219/1999)
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) 
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0016/99) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att anta ett flerårigt program för främjande av förnybara energikällor inom gemenskapen (Altener) (1998-2002) (7122/1/1999 - C5-0032/1999 - 1997/0370(COD)) (Föredragande: Langen)

Patten
Fru talman! Jag hoppas att jag skall kunna fatta mig mycket kort. I fråga om ändringsförslag 1 har kommissionen alltid varit av den åsikten att politiken för förnybar energi och politiken för energieffektivitet är nära sammanlänkade och att de måste samordnas noggrant, men vi undrar om det inte är för tidigt för en stadga om förnybar energi.
Vi godtar ändringsförslagen 2, 7, 8 och 9 i princip, men vi anser att de kan formuleras om. Vi kan med stor glädje godta ändringsförslag 3. Vi kan godta ändringsförslag 4 i princip, även om vi inte tror att detta är en fråga om att lägga till ett tredje mål för programmet, utan snarare om att klargöra dess första mål. Ändringsförslag 5 är fullt godtagbart. Och vi kan med glädje godta ändringsförslag 6 i princip.
Ändringsförslag 10 är det som har berett oss mest svårighet. Efter att ha haft möjlighet att ta ändringsförslaget i betraktande, är vi nu av den åsikten att det bör förkastas av två anledningar. För det första är Altener-programmet öppet för de länder som står i kö för anslutning. Det är inte fallet för de associerade Medelhavsländerna i fråga. För det andra refereras i ändringsförslaget till ett stycke i ingressen, utan att en motsvarande referens görs till artikeln i fråga, som, tror jag, är artikel 7. Att anta detta ändringsförslag, skulle i vår mening vara inkonsekvent och förvirrande.

Talmannen
Jag tackar kommissionär Patten. Jag hade gärna velat be rådet delge mig sina synpunkter, men som ni kan se blir det något svårt, vilket jag verkligen beklagar.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd efter dessa ändringar).
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0015/99) från utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om antagande av ett flerårigt program för att främja en effektiv energianvändning (Save) (1998-2002) (7123/1/1999 - C5-0033/1999 - 1997/0371(COD)) (Föredragande: Ahern)

Patten
Jag är rädd att vi inte kan godta ändringsförslagen 1, 2, 3 och 6. Man eftersträvar med dessa, i våra ögon, att ställa upp ett orealistiskt mål: att öka energiintensiteten med 1,5 procent utöver vad som annars skulle uppnås. Det finns en annan orsak till varför vi finner dem svåra att godta, och det är på grund av att man med förslagen eftersträvar att göra Save till ett lagstiftningsprogram.
Vad gäller ändringsförslag 4, godtar vi det med glädje. Det finns ett tydligt behov av komplementaritet på områdena energieffektivitet och förnybar energi.
Angående ändringsförslagen 5, 11, 12 och 13, godtar vi dem alla i princip, under förutsättning att de omformuleras en aning, och jag tror att de två senare ersätter 5 och 11.
Vi är beredda att godta ändringsförslag 7 i princip. Ändringsförslagen 8 och 9 anser vi inte vara godtagbara, då de skulle medföra att programmet blev alltför inflexibelt, men ändringsförslag 10 kan vi godta som det är.
Om ändringsförslag 5

Ahern
 - (EN) Jag trodde att detta hade blivit förklarat i plenum i går. Det rör sig om tekniska justeringar, efter juridisk rådgivning. Ändringsförslag 5 från kommissionen var ett resultat av ett kommittéförfarande, och vi formulerade om det. Kommissionen har redan antytt att de behöver vissa omformuleringar, så vi har efter juridisk rådgivning ersatt ändringsförslag 5 med ändringsförslag 13, och jag skulle vilja be om ert tålamod med detta. Om ni vill rösta igenom ändringsförslag 5, så gör det, men vi har fått antydningar om att den juridiska ståndpunkten är att vi till viss del borde omformulera det. Så, ändringsförslag 13 ersätter ändringsförslag 5, och ändringsförslag 12 ersätter ändringsförslag 11, efter juridisk rådgivning. Om ni kunde reda ut detta, fru talman, så vore ni vänlig, för vi måste verkligen få en klar lagtext.

Talmannen
Fru Ahern! Ni ger mig vissa problem, för normalt sett bör jag låta ändringsförslag 5 gå till omröstning först och sedan, om det avslås, ändringsförslag 13. Jag tror att det står klart för alla kolleger, och jag måste hålla mig till arbetsordningen, eftersom vi inte kan ändra den föreskrivna omröstningsordningen under sammanträdets gång.
(Talmannen förklarade den gemensamma ståndpunkten godkänd efter dessa ändringar).
Rekommendation (A5-0020/99) av Kinnock för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets och kommissionens beslut om ingående av avtalet om handel, utveckling och samarbete mellan Europeiska gemenskapen, å ena sidan, och Republiken Sydafrika, å andra sidan (8731/1999 - KOM(1999)245 - C5-0154/1999 - 1999/0112(AVC))

Redondo Jiménez
Jag vill be kommissionen bekräfta om dess nuvarande inställning till Sydafrika är densamma som när kommissionen lade fram sin inställning för parlamentet, eftersom jag anser att det finns en viss oenighet här.

Patten
Om det finns några avvikelser, så är de helt och hållet okända för mig. Vi är positiva till det betänkande som parlamentet behandlar, och vi är positiva till avtalet. Vi ser inga problem med det.

Talmannen
Saken är klar.

Cunha
Fru talman! Enligt information jag har fått i dag, vägrar Sydafrika att skriva under avtalet om viner. Detta var ett villkor sine qua non för att godkänna avtalet. Jag skulle vilja att kommissionen säger vad den anser.

Talmannen
Kära kolleger! Som ni kan förstå är detta varken rätta platsen eller rätta tillfället att inleda en debatt. Däremot har jag inlett omröstningarna.
(Parlamentet antog beslutet.)
Betänkande (A5-0017/99) av H.-P. Martin för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslag till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till Bulgarien (KOM(1999)403 - C5-0098/1999 - 1999/0165(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.)
Betänkande (A5-0018/99) av H.-P. Martin för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslag till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till f.d. jugoslaviska republiken Makedonien (KOM(1999)404 - C5-0099/1999 - 1999/0166(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) 
Betänkande (A5-0019/99) H.-P. Martin för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi om förslag till rådets beslut om ytterligare makroekonomiskt stöd till Rumänien (KOM(1999)405 - C5-0097/1999 - 1999/0167(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen.) 
Gemensamt resolutionsförslag om elfte internationella konferensen om aids i Zambia

Muscardini
Fru talman! Vi har ett rätt allvarligt problem: i detta förslag till resolution sägs det i punkt 15 i den italienska texten att "de religiösa myndigheterna uppmanas att samarbeta fullt ut i verkställandet av programmen för prevention och att på ett konstruktivt sätt delta i kampanjen för prevention vad beträffar aids" , vilket tycks mig fullt normalt och legitimt. I den franska och engelska texten "ber man de religiösa myndigheterna att samarbeta utan förbehåll" - vilket redan ur lexikalisk synpunkt skiljer sig från den italienska texten - men framför allt "att delta i distributionen av preventivmedel" . Jag tycker det verkar rätt otroligt och obegripligt att de religiösa myndigheterna personligen skulle dela ut preventivmedel. Ni förstår att detta står det i den franska och engelska texten!
(Applåder) Jag har inte kunnat läsa texten på den Europeiska unionens övriga officiella språk, men först och främst skulle jag vilja veta om det finns någon politisk undermening som gör att den italienska texten är fel, eller om de franska och engelska texterna är fel. Jag frågar mig hur som helst - men det är en annan fråga - om varje ledamot verkligen, varje gång han skall rösta, skall behöva läsa texterna på femton språk, för detta skulle innebära att parlamentet skulle behöva sammanträda 30 dagar i månaden. Ordförande Pasqua har redan understrukit problemet med brist på översättning. I dag understryker vår grupp att det inte bara råder brist på översättning utan att det finns felaktiga översättningar. Jag skulle vilja ha ett klargörande och om de franska och engelska texterna är rätt drar jag självfallet tillbaka min underskrift från detta förslag.
(Parlamentet antog resolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag om Turkiet

Van Velzen
Fru talman! Det finns fler problem med språkversioner. Vad resolutionen om Turkiet beträffar har ett väsentligt verb fallit bort, i alla fall i den nederländska versionen. På engelska är det "to apply for" . Det har fallit bort. Jag skulle vilja uppmärksamma att den engelska versionen är utgångspunkt och att följande måste läggas till i den nederländska versionen: kan komma i fråga för att ansöka om medlemskap.

Talmannen
Ja, jag kan tala om att det är den engelska versionen som är den gällande.

Friedrich
Fru talman! Jag vill göra samma anmärkning. Formuleringen som flertalet kolleger uppenbarligen använt blir mycket lätt missförstådd i stycke 1, som är det viktigaste stycket. Nu står det: Omröstningar om första delen, andra och tredje delen. Detta kan missförstås genom att såväl " första" som " andra delen" av satsen att döma avser första hälften av hela det långa stycket. Skillnaden mellan " Omröstning, första delen" och " Omröstning, andra delen" består enbart i att orden to apply ena gången skall vara med och andra gången inte. Om orden to apply inte är med ändras naturligtvis styckets innebörd totalt, eftersom det då innebär att Turkiet har rätt till medlemskap. Om to apply står kvar säger man att Turkiet har rätt att ansöka om medlemskap. Därför betyder " första delen" i klartext: Den som röstar på första delen vill ta bort bägge orden. Den som säger nej till det ställe där det på papperet står " första delen" vill i andra delen ha med bägge orden to apply. Jag ber er därför, fru talman, att undantagsvis läsa upp det vi skall rösta om så att alla vet vad de skall rösta om.

Talmannen
Det var just vad jag tänkte föreslå, herr Friedrich. Jag tror att det är mycket viktigt. Alla måste kunna rösta med full sakkännedom. Jag kommer därför att först läsa upp det vi skall rösta om.

Swoboda
Fru talman! Jag tänker inte uppehålla er länge. Egentligen är det ju självklart att ni inte behöver rådet att i en sådan viktig angelägenhet läsa upp de enskilda punkterna. Eftersom Europeiska folkpartiets grupp tar avstånd...
... från österrikarna är jag fortfarande inte säker, men då Europeiska folkpartiet tar avstånd har vi förstås funderat på om vi skall genomföra omröstningen i dag. Jag är för att vi i dag ger kommission och råd en riktningsgivande beslut för att de skall veta vilken riktning de skall välja. Jag ber bara, fru talman, om att vi håller en delad omröstning gällande stycke 7, eftersom jag har ett muntligt ändringsförslag till det. Jag kommer dock att återkomma till det.

Talmannen
Herr Swoboda! För tydlighetens skull, och jag tror att det vore bra, får ni gärna lägga fram ert muntliga ändringsförslag när vi kommer fram till omröstningen om punkt 7.

Katiforis
Fru talman! Jag vill bara säga att samma fel som van Velzen påpekade finns även i den grekiska översättningen; frasen " to apply" , som ju är mycket viktig, har utelämnats. Jag skulle vilja tala om för mina grekiska kolleger och för er att det finns ett översättningsfel.
Om ändringsförslag 7

Swoboda
Fru talman! Jag föreslår att vi efter orden between the two countries (mellan de två länderna) - här har jag endast den engelska texten - infogar: On the basis of the principles of respect of international law and treaties (på grundval av principerna för respekten för internationell rätt och internationella fördrag).
(Kammaren markerade sitt samtycke till beaktandet av det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)
Gemensamt resolutionsförslag
om Sharm el-Sheikh-avtalet och den återupptagna fredsprocessen i Mellanöstern
(Parlamentet antog resolutionen.)

RÖSTFÖRKLARINGAR- Sammanträdeskalender för år 2000

Berthu
Fru talman! Vid omröstningen om sammanträdeskalendern för år 2000 tvingades vi än en gång stå emot en attack av ändringsförslag, som syftar till att förkorta plenarsammanträdesperioderna i Strasbourg.
Detta beteende är så mycket mer oacceptabelt som det syftar till att tömma en mellanstatlig kompromiss på sitt innehåll, en text vars bläck precis hunnit torka, eftersom det rör sig om protokoll nr 12 som är integrerat i Amsterdamfördraget, vilket just har ratificerats av de olika medlemsstaterna; denna kompromiss överensstämmer för övrigt med EG-domstolens beslut av den 1 oktober 1997.
Eftersom det är omöjligt att minska antalet sammanträdesperioder, försöker nu motståndarna till Strasbourg minska antalet dagar för varje sammanträdesperiod - ett annat sätt att nå samma resultat. Enligt vår mening innebär detta också en kränkning av andan i fördragen, och därför gläder vi oss åt att dessa ändringsförslag har avslagits.
Men vi vill också begagna oss av detta tillfälle för att erinra om vår principiella ståndpunkt i fråga om minisammanträdena i Bryssel. Enligt fördragen, och enligt EG-domstolens erinran, rör det sig om extra sammanträdesperioder - ja, faktiskt, "extra" - och de får inte inplaneras förrän alla ordinarie sammanträdesperioder i Strasbourg har hållits i regelrätt ordning. Minisammanträdena är således kompletterande sammanträdesperioder, och för oss är det därför uppenbart att de inte får hållas om inte den ordinarie föredragningslistan för Strasbourg är överbelastad. Mot bakgrund av detta kan vi i dag inte veta, när vi nu röstar om kalendern för år 2000, om föredragningslistan för exempelvis plenarsammanträdesperioden i november år 2000 kommer att vara överbelastad, och om vi av detta skäl måste lägga till en minisammanträdesperiod den 29 och 30 november, dvs. om mer än ett år, närmare bestämt om 14 månader.
Genom att fatta den här typen av beslut kränker Europaparlamentet fördragens anda, och jag hoppas att det finns regeringar som kan ställa saker och ting till rätta i den här frågan.

Martin, David
Det mycket nedslående valdeltagandet i årets val till Europaparlamentet var ett dramatiskt bevis - om det behövdes bevis - på att parlamentets synlighet och betydelse för människorna i Europa måste öka. Jag tycker att två förslag som avsåg kalendern gav oss möjlighet att förbättra både våra arbetsmetoder och vår kontakt med medborgarna.
Förslaget om att förkorta Strasbourgsessionerna till fyra dagar skulle ha inneburit att parlamentsledamöterna kunde har tillbringat mer tid i sina valkretsar, för att möta grupper, individer och organisationer och föra fram budskapet om vad vi gör här i Strasbourg och i Bryssel.
Förslaget om att hålla en mini-mini-session i Bryssel på en onsdag - när parlamentsledamöterna ändå är i Bryssel för grupp- och utskottsmöten - skulle ha gjort det möjligt för kommissionsordföranden att komma till parlamentet och rapportera om resultaten från kommissionens veckomöten, vilket skulle ha visat medborgarna att kommissionen är ansvarig inför parlamentet, liksom det skulle ha stärkt vår profil, genom att viktiga kommissionsinitiativ tillkännagavs i denna institution.
Det är beklagligt att båda dessa förslag förkastades i dag, men jag är säker på att det finns kolleger som kommer att lägga fram nya förslag i framtiden.

Della Vedova
Fru talman! Jag begärde ordet för att få taget till protokollet att fem närvarande radikala ledamöter - Bonino, Dell' Alba, Della Vedova, Dupuis och Turco - inte deltog i omröstningen om kalendarium för 2000 eller de följande omröstningarna. Såsom Dell' Alba framhöll inledningsvis har vi inte för avsikt att genom att delta i omröstningarna sanktionera en situation som de facto diskriminerar miljontals europeiska medborgare, vars företrädare förnekas att fullt ut utöva sina parlamentsmandat.

Posselt
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag är mycket nöjd med omröstningen om veckoordningen - inte som kollegan Berthu på grund av en regeringskompromiss utan för att jag är övertygad om att vår arbetskapacitet endast kan upprätthållas då vi fullt ut utnyttjar arbetsveckan, om vi alltså inte gör torsdagen till en fredag. Det andra skälet till min belåtenhet är att jag anser att Strasbourg är Europaparlamentets självständiga, demokratiska och anti-centralistiska ansikte, som dessutom har ett större europeiskt symbolvärde. Jag är därför tacksam som europé över omröstningen och jag vill klart säga att vi måste se till att det inte urholkas i praktiken. Jag är av samma åsikt som kollegan Martin, att vi behöver en viss tid som är fri. Det låter sig dock ej regleras med fria dagar, utan genom att vi organiserar vårt utskotts- och grupparbete på ett sådant sätt att vi får sammanträdesfria veckor, som var och en kan utnyttja på vilken av de tre arbetsorterna han önskar; flertalet av oss torde dock göra det i sina valkrets.

Blak, Lund och Thorning-Schmidt
. (DA) Vi har röstat för förslaget om att ha sammanträdesperioder med fyra dagars varaktighet, vilket innebär att fredagarna utgår. Vår uppfattning är att dessa dagar inte har något seriöst politiskt innehåll och används till frågor som lika gärna kan skötas av förvaltningen. Vi hade gärna sett att grupperna i Europaparlamentet hade kunnat enas om att använda fredagarna till politisk debatt, men så skedde inte.
Anställda vid Europol (C5-0090 och C5-0089/1999)

Bonde, Krarup
Vi röstade emot de två rådsbesluten om Europolanställda av principiella orsaker. Europolkonventionen antogs i medlemsstaternas nationella parlament utan någon verklig debatt. Ratificeringen av konventionen var en ren formsak, eftersom de nationella parlamenten inte hade möjlighet att lägga fram några ändringsförslag.
Inte heller Europaparlamentet - den enda av EU-institutionerna som är direktvald av medborgarna - rådfrågades vid något enda tillfälle under de två år som förhandlingarna om innehållet i konventionen pågick. Detta trots bestämmelserna i artikel K6 i Maastrichtfördraget, som säger att EU-ministrarna regelbundet skall rådfråga parlamentet om den huvudsakliga utvecklingen av de rättsliga och inrikes frågorna samt se till att dess åsikter " vederbörligen beaktas" .
Men den mest störande inslaget i detta är att Europols tjänstemän faktiskt kommer att stå över lagen. I maj 1997 nådde EU:s justitieministrar en överenskommelse om ett protokoll som ger Europolpersonal åtalsimmunitet för alla " uttalade eller skrivna ord eller handlingar som utförts av dem under utövande av sina officiella funktioner" samt för icke-bemyndigad eller inkorrekt informationsbehandling. Denna immunitet skulle gälla även efter det att någon har slutat arbeta för Europol, då " alla deras officiella papper och handlingar samt annat officiellt material är okränkbara" .
Det rör sig om en extraordinär form av immunitet, som inte är jämförbar med den som andra poliskårer inom EU åtnjuter. Den är en förolämpning mot rättsstaten, och den ligger inte i allmänhetens intresse.
Veterinära frågor och växtskyddsfrågor (C5-0100, C5-0101 och C5-0102/1999)

Berthu
I samband med de tekniska omröstningarna om veterinära frågor och växtskyddsfrågor, skulle jag vilja erinra om hur viktigt det är att Europeiska unionens medlemsländer behåller sin suveräna frihet att på nationell nivå göra bedömningar och fatta beslut i alla frågor som rör livsmedelssäkerhet.
Staterna måste få behålla sin absoluta rätt att skydda den egna befolkningen. I dag har vi en perfekt illustration på detta med kommissionens beslut att häva embargot på brittiskt nötkött, och Frankrikes och Tysklands vägran att tillämpa detta beslut. Om det trots alla försiktighetsåtgärder varje år fortfarande registreras 3 000 fall av galna ko-sjukan i Förenade kungariket, är det i fransmännens ögon uppenbart att det ännu inte råder full klarhet om hur denna sjukdom överförs. Under dessa förhållanden har vår nationella myndighet för livsmedelssäkerhet (Agence nationale pour la sécurité alimentaire) med rätta gjort bedömningen att Frankrike bör upprätthålla sitt embargo, vilket har godkänts av medicinska akademin (Académie de médecine). Hade vi inte haft denna nationella myndighet, och om vi hade ersatt denna med en europeisk myndighet - något som vissa begär i dag - skulle vi sakna objektiv information; vi skulle inte ens ha expertutlåtanden till stöd för våra betänkligheter.
Dock kvarstår det faktum att regeringarna i Europas länder, och i synnerhet den franska regeringen, har försatt sig i en omöjlig situation genom att anta Amsterdamfördraget. Dess nya artikel 95, som är en omarbetning av f.d. artikel 100a, förvägrar medlemsstaterna att på egen hand införa undantag till gemenskapens regler på folkhälsoområdet, och den förpliktar dem att be kommissionen om eventuella undantag genom att motivera förfrågan med "nya vetenskapliga bevis". Men när det gäller galna ko-frågan står det klart att vi inte framför nya vetenskapliga bevis i förhållande till dem som kommissionen redan har. Vi gör helt enkelt en annan bedömning av försiktighetsprincipen; som så ofta annars prioriterar kommissionen varors fria rörlighet mycket högt, och intressant nog prioriterar Frankrike för en gångs skull sina medborgares livsmedelssäkerhet.
Konflikten mellan det europeiska beslutet att häva embargot och den franska vägran skapar icke desto mindre en ohållbar situation, vilket avslöjar inkonsekvensen hos dem som stödde Amsterdamfördraget, endast sex månader efter att det ratificerats. Ytterligare några affärer av detta slag - och fransmännen kommer kanske att inse värdet i att själva fatta de beslut som skall tillämpas för dem.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0016/99) av Langen

Kauppi
Herr talman! När det gäller Altener-programmet vill jag speciellt fästa uppmärksamhet på energihushållningen i norr. I detta Europas ytterområde ställer det säregna klimatet sina egna krav som EU måste ta hänsyn till. Användningen av torv ger sitt eget bidrag till den nordliga energipolitiken. Exempelvis i Finland är myrarna en betydande naturresurs, vars torvproduktion täcker cirka sju procent av Finlands energibehov. 6 500 personer får antingen direkt eller indirekt sin utkomst av torvproduktionen.
Hittills klassas inte torv i likhet med trä som en förnybar naturresurs. I verkligheten är torv en med trä jämförbar förnybar naturresurs, vars förnyelsecykel är längre. Det kalkylerade egenutsläppet av torvenergianvändningen skulle bli betydligt lägre om man tog hänsyn till användningens hela livscykel och torvens förnyelse. Torv ger ett väsentligt bidrag när man skall öka användningen av trä i energiproduktionen. Utan parallell användning av torv har värmepannor som konstruerats för användning av trä inte tillräckligt med volym och en lönsam verksamhet är inte möjlig. Därför måste man ta hänsyn till torvens speciella egenskaper när man tittar på den europeiska energibeskattningen. En sundare och renare energihushållning kräver att torven i framtiden klassas som en förnybar energikälla.

Caudron
Redan i mars i år fick jag tillfälle att visa min positiva inställning till en voluntaristisk politik på energiområdet. Vi måste gå längre än till de avsiktsförklaringar som vi har fått höra i tio år - talen måste nu få en konkret tillämpning. Endast på detta villkor kommer Europeiska unionen att göra framsteg i den riktningen. Unionen bör vara pådrivande för en rationalisering av den europeiska energipolitiken.
För detta ändamål har två strategier utvecklats i form av två kompletterande fleråriga program, vilka utgör en del av ramprogrammet för insatser inom energisektorn: Save II (främjande av en effektiv energianvändning) och Altener II (främjande av förnybara energikällor).
I dag handlar det om att förnya de två program som redan existerar. Europaparlamentet bör begagna sig av sin medbeslutandemakt, som det förfogar över tack vare Amsterdamfördraget, för att förbättra dessa.
När det gäller Save II har rådet accepterat ett antal ändringsförslag som Europaparlamentet lade fram vid första behandlingen. Dessutom har man i flera ändringar beaktat rådets senare resolutioner samt de ståndpunkter som försvarades vid Kyotokonferensen.
Samtidigt var det parlamentets önskan att på nytt lägga fram ett flertal ändringsförslag som har varit föremål för diskussioner i utskotten, bl.a. det förslag som rör betydelsen av i vilken grad energieffektiviteten förbättras.
Med hänsyn till att energieffektiviteten i den slutliga konsumtionen hittills har förbättrats med ca en procent per år, förespråkar kommissionen att energiintensiteten i den slutliga efterfrågan minskas med ytterligare en procentenhet per år. Föredragandens önskan var ett mer ambitiöst mål: ytterligare 1,5 procentenheter. Jag stöder detta ändringsförslag, även om jag medger att man på ett eller annat sätt måste mäta den eventuellt negativa inverkan på företagens konkurrenskraft, särskilt vad gäller de små och medelstora företagen.
För att nå detta mål säger det sig självt att vi måste anta lagstiftningsåtgärder, även om de endast utgör ett instrument bland alla andra, och jag tänker då särskilt på ekonomiska sanktioner.
När det gäller Altener II känner alla till vilken betydelse förnybara energikällor har för minskade föroreningar och bevarade naturliga resurser. Vi känner också till svårigheterna för dessa energikällor att vinna insteg på marknaden, såväl som orsakerna till det: att kostnaderna för traditionella energikällor är relativt låga och stabila samt att det saknas åtgärder som syftar till att främja förnybara energikällor.
Därför godkänner jag de ändringsförslag som Langen har lagt fram, vilka kräver att kommissionen intar en mer aktiv roll för att utveckla en samordnad strategi för främjande av förnybara energikällor inom medlemsstaterna och för att utveckla Europas potential vad gäller export av teknik som rör förnybara energikällor.
Jag anser det därför också nödvändigt att vi så snart som möjligt antar stadgan om förnybara energikällor.
Omröstningen om dessa två betänkanden ger de europeiska medborgarna ett bevis på Europeiska unionens vilja att skydda miljön och samtidigt minska vårt energiberoende.
Andrabehandlingsrekommendation (A5-0015/99) av Ahern

Hyland
Mänsklighetens politiska nytta av genforskningen blir allvarligt undergrävd av kapitalintressenter som använder tekniken på ett sätt som inte är förenligt med en uthållig utveckling och som allt som oftast går stick i stäv med godtagbara etiska normer.
Samtidigt som EU ägnar sig åt att noga övervaka och reglera denna industri, vilar det, enligt min åsikt, ett moraliskt ansvar på de inblandade att enas om normer som det inte är acceptabelt att överskrida.
Experiment med mänskliga gener och, mer nyligen, försök att införa " mördarteknik" , som ser till att grödorna inte producerar reproduktiva fröer, utgör ett skrämmande hot mot mänsklighetens välfärd.
Om det inte var för politikernas, de icke-statliga organisationernas, miljöaktivisternas och konsumentorganisationernas övervakning, skulle denna teknik vid det här laget ha smugits på samhället.
På samma gång som jag välkomnar Monsantos löfte att inte kommersialisera " frömördartekniken" , är detta en fråga som är allt för allvarlig för att lämnas över till dem som är direkt inblandade och som skulle ha agerat annorlunda om det inte funnits någon övervakning i konsumenternas intresse.
Jag tror att både EU och medlemsstaternas regeringar ytterligare måste strama åt och styra verksamheten inom hela genforskningsområdet och, framför allt, genomförandet av program som inte till fullo följer etablerade riktlinjer, vare sig med avseende på etik, miljö eller konsumentintressen.
Rekommendation (A5-0020/99) av Kinnock

Figueiredo
Detta avtal med Sydafrika hör till gemenskapspolitiken för samarbete och utveckling, och syftar till att garantera den nödvändiga solidariteten med utvecklingsländerna. Men det är nödvändigt att undersöka de ekonomiska och sociala konsekvenserna för båda de undertecknande parter som genomför en avreglering av handeln.
Förutom avskaffandet av tullavgifterna för produkter som är känsliga för Portugal, som textilier och kläder, är den specifika situationen med Davosavtalet om vin och spritdrycker oroande. Frågan om den geografiska ursprungsbeteckningen portvin är grundläggande för den portugisiska vinsektorn. Det skulle vara positivt om Sydafrika tog några steg för att lösa problemet med det illegala användandet av beteckningen. Men trots de mycket långa fristerna i Davosavtalet och de eftergifter som gjorts inom jordbruksområdet, säger den senaste informationen att Sydafrika skjuter upp sitt uppfyllande av detta åtagande.
Det är också särskilt allvarligt att detta avtal kan skiljas från de allmänna förhandlingarna om avtalet i sin helhet, vilket kan leda till att det skjuts upp, med alla de skador det skulle innebära, vilket också skulle innebära dåliga prejudikat ur denna synvinkel för försvaret av gemenskapens geografiska ursprungsbeteckningar i Världshandelsorganisationen, huvudsakligen vad gäller beteckningen portvin. Därav min nedlagda röst.

Fruteau
Ingåendet av avtalet om handel, utveckling och samarbete mellan Europeiska unionen och Sydafrika har just godkänts i kammaren med bred majoritet.
Jag kan självklart endast glädja mig åt detta avtal, som jag givetvis röstade för. När jag hade valts till borgmästare i Saint-Benoît, La Réunion gav jag ett av stadens torg namnet Nelson Mandela, en av mina första gester i egenskap av lokal förtroendevald. Året var 1983, och den rent symboliska gesten var tänkt som en utsträckt hand över Indiska oceanen, till den som då satt fast i apartheids fängelser.
Alla inser i dag betydelsen av den väg som har tillryggalagts. Det avtal som vi nu har godkänt kommer i rättan tid för att definitivt befästa övergången till demokrati och ekonomisk och social stabilitet, vilken Sydafrika påbörjade för några år sedan. Det är ett avtal som ligger i linje med Europeiska unionens solidariska traditioner. Med upprättandet av ett frihandelsområde mellan två enheter på olika utvecklingsnivåer får det t.o.m. en historisk prägel. Avtalet fullbordar också genomförandet av unionens strategi visavi detta land, en strategi som utarbetades under franskt ordförandeskap. Det är utan tvekan intressant att det härmed beseglade partnerskapet med detta stora land i söder kan skapa positiva samordningseffekter för Europeiska unionen i samband med de känsliga förhandlingar som i november kommer att inledas inom WTO vid konferensen i Seattle. Av alla dessa skäl kan vi endast glädja oss åt att detta avtal har godkänts.
Det finns emellertid en punkt som jag skulle vilja uppmärksamma såväl parlamentet som rådet och kommissionen på: det inflytande som avregleringen av handeln kan få, även på tio års sikt, för den ekonomiska utvecklingen i unionens yttersta randområden, och i synnerhet i La Réunion, ett fullvärdigt europeiskt territorium som ligger nära Sydafrika.
Visst har jag noterat de bestämmelser som finns i artikel 23.2 i avtalet, vilka öppnar för möjligheten att begära övervaknings- eller säkerhetsåtgärder i fall den ekonomiska utvecklingen i "Europeiska unionens mest avlägsna regioner" allvarligt skulle försämras. Det förefaller emellertid viktigt att så snart som möjligt göra en grundligare studie i syfte att närmare bestämma den eventuella inverkan som detta avtal kan få för ekonomin i La Réunion, och dessutom att inrätta en permanent övervakningsmekanism som skapar förutsättningar för en snabb intervention. En bristande vaksamhet från vår sida kan få dramatiska konsekvenser för La Réunions samhälle, som redan är hårt drabbat av arbetslöshet (40 procent av den aktiva befolkningen), och det skulle stå i bjärt kontrast till de insatser som Europeiska unionen i många år har gjort via strukturfonderna, i syfte att gynna öns ekonomiska och sociala utveckling. Därför anser jag det viktigt att fästa kammarens uppmärksamhet på denna centrala aspekt.

Souchet
Den franska, italienska, portugisiska och den danska delegationen i gruppen Union för nationernas Europa har röstat mot frihandelsavtalet mellan Europeiska unionen och Sydafrika.
I motsats till vad föredraganden hävdar i sin motivering, grundas detta avtal inte på en generell acceptans från alla parter. Jag vill dessutom påminna om att det medför särskilda fördelar för Sydafrika, och om konsekvenserna av de huvudsakliga bestämmelserna i detta avtal, vilka kommer att tillämpas för - låt oss komma ihåg det - ett land vars BNI ligger mycket närmare Polens nivå än dess afrikanska grannländers BNI:
På tio år skall Europa öppna 95 procent av sina marknader för sydafrikanska exporter, medan Sydafrika kommer att öppna 86 procent av sina marknader för europeiska exporter.
75 procent av de sydafrikanska jordbruksprodukterna kommer att underlättas tillträde till den europeiska marknaden.
Europeiska unionen kommer att avskaffa tullavgifterna för 86 procent av den totala volymen exporterade industrivaror från Sydafrika till Europeiska unionen.
De produkter som anses känsliga för Sydafrika kommer att placeras på en undantagslista.
Ett särskilt fiskeavtal kommer att ingås, såväl som ett avtal om vin och sprit.
När jag ingrep i debatten ställde jag personligen fyra frågor till kommissionen angående detta specifika avtal om vin och sprit, och närmare bestämt om bilaga 10 till detta avtal. De svar jag fick av kommissionär Nielson var mycket luddiga, och jag blev själv mycket förvånad när jag konstaterade att parlamentet kunde ge grönt ljus för undertecknandet av detta frihandelsavtal, samtidigt som principen om skydd av ursprungsbeteckningar och varukännetecken inte är klart och tydligt erkänd i avtalets bilaga och det inte finns några garantier beträffande tullfria importer och konsekvenserna för hela den europeiska vinproduktionskedjan.
Jag vill erinra om att vi för närvarande importerar 320 000 hektoliter vin från Sydafrika, och att denna mängd kommer att importeras helt tullfritt om detta avtal tillämpas.
Sammanfattningsvis, herr talman, är jag, liksom kollegerna i min grupp, mycket oroad över utvecklingen av dessa frihandelsavtal. För första gången gottgör vi ett tredje land som lagstridigt använder sig av våra europeiska ursprungsbeteckningar och varukännetecken, vilket står i uppenbar strid med TRIPS-avtalen. Detta brott mot internationella bestämmelser, som på ett oansvarigt sätt har skrivits in i ett avtal som förpliktar Europeiska unionen, utgör ett farligt prejudikat som kan spridas till andra stater, i synnerhet nya vinproducerande länder (Latinamerika, Oceanien, etc...), om de skulle komma att begära detta av Europeiska unionen.
Herr talman! Slutligen oroar jag mig över att man flerfaldigar de preferentiella avtalen på det här sättet, innan förhandlingarna inom WTO ens har inletts, vilket gör att vi tvingas ta hänsyn till klausulen om mest gynnad nation.
Betänkande (A5-0018/99) av H.-P. Martin

Posselt
Herr talman! Jag är mycket glad över att Europaparlamentet intensivt ägnar sig åt Makedonien; för vi bör vara medvetna om att Makedonien är det land i Europa som är mest hotat av instabilitet i grannländerna samtidigt som man har gjort utomordentliga framsteg i den fredliga hanteringen av minoritetsproblem och de spänningsfyllda relationerna med omgivningen. Med utgångspunkt från det behöver detta land ett massivt stöd; den nya regeringen har bevisat hur man i europeisk anda kan sörja för stabilitet i en av världens oroligaste regioner. Alltså: massivt stöd för Makedonien och dess av båda folkgrupperna uppburna reformregering!
Betänkanden (A5-0017, 0018 och 0019/99) av H.-P. Martin

Laguiller
Jag är emot ett stöd vars enda mål är att återupprätta en marknads- och utsugningsekonomi; inte ett öre kommer att gå till befolkningen, den kommer att leva kvar i samma misär. Och hyckleriet som består i att parlamentet tillägger ordet "social" till "marknadsekonomi", betyder inte att någonting kommer att ändras i grunden. Det förra exemplet Ryssland, i fråga om stöd under IMF:s ledning, skapar dessutom bara en än större misstänksamhet mot vad som händer med pengarna från den här typen av stöd.
Konferensen om aids

Laguiller
Jag avstår från att rösta om kompromissresolutionen om aids. Det är i själva verket ett misstag att mitt namn finns med i det gemensamma resolutionsförslaget.
Jag har inte fått kännedom om texten enligt den framlagda versionen, och jag godkänner den inte. Just för att jag anser att aids är en verklig katastrof, särskilt för Afrika, är det för mig oacceptabelt att man förtiger det förkrossande ansvar som de rika ländernas regeringar och läkemedelsföretag bär för utbredningen av denna sjukdom.

Lang
Man kan endast hysa medlidande med en kontinent vars öde är att 25 miljoner människor kommer att dö inom loppet av en tioårsperiod, en kontinent som p.g.a. aids upplever en ekonomisk och social tillbakagång utan tidigare motsvarighet.
De resolutioner som har ingivits av de olika politiska grupperna är fulla av goda avsikter, men också av en stor naivitet.
Ni fördömer "egoismen" inom en industri som endast respekterar reglerna i det ekonomiska och kommersiella spelet, regler som ni i bästa fall har accepterat och i sämsta fall bidragit till att upprätta. Ni fördömer också västmakternas likgiltighet och det magra stöd som har beviljats Afrika för kampen mot aids. Men ni har inte ens Emma Tuahepas mod, hon som vågade fråga de afrikanska regeringarna om vad de har gjort och gör med afrikanernas pengar. Ni har inte heller noterat att ingen av de elva afrikanska statschefer som var anmälda till konferensen nedlät sig till att närvara, och inte heller har ni framhållit betydelsen av kulturella och religiösa faktorer för spridningen av denna plåga.
Ni tycks upptäcka att kommersiella och finansiella värden har vunnit företräde framför politiken i GATT:s och Europeiska unionens värld. Men Afrika kommer inte att kunna ta sig ur denna mänskliga katastrof enbart med hjälp av lösningar utifrån. Det krävs inte bara att dess egna ledare har den politiska viljan, utan också att hela befolkningen deltar.
Det är inte tal om att förneka Afrikas ekonomiska behov. Men det gäller att vara klarsynt: västmakternas finansiella manna, varav en del som vanligt kommer att hamna på privata bankkonton, räcker inte till för att hindra epidemin. Den är nödvändig men inte tillräcklig. Den är så mycket mer nödvändig som också våra egna länders befolkningar är i fara.
Våra egna ledare är nämligen oansvariga. Genom att vägra sätta stopp för invandringen till Europa, genom att vägra kontrollera den på ett seriöst sätt och genom att vägra införa en systematisk spårning av aids hos dem som kommer till oss från afrikanska länder, utsätter ni inte bara européerna för risken att smittas av hiv, utan också av ett antal sjukdomar som sprids vid nedsatt immunförsvar, t.ex. tuberkulos, en sjukdom som trots allt har utrotats på vår kontinent.

Martin, David
Aids har blivit en kolossal utvecklingskris i Afrika. Sjukdomen hotar att utplåna de framsteg som under tiotals år har gjorts inom hälsa och social utveckling. Den hotar den framtida ekonomiska utvecklingen i Afrika och dödar vuxna som är mitt uppe i sina arbetsliv, vilket decimerar arbetskraften. Aids bryter sönder och utarmar familjer och gör miljoner barn föräldralösa. Med andra ord, aids bringar outsäglig misär till otaliga afrikaner.
För att angripa denna plåga, måste hälsoundervisning och välfärdsresurser mobiliseras i enorm skala. Denna hjälp bör kanaliseras genom lokala byråer, som sprider kunskap om sjukdomen, om dess orsaker och effekter, och bistår med förebyggande och lindrande sjukvård.
Turkiet

Duff
Jag skulle sannerligen vilja förklara varför den liberala gruppen, trots våra reservationer om resolutionen och dess tvetydiga karaktär, i slutändan valde att stödja den. Resolutionen utgör åtminstone en redogörelse för vår syn på våra relationer till vår stora granne, och att inte ha uttalat sig i denna viktiga fråga skulle för parlamentet ha varit att misslyckas med att axla sitt ansvar som ett internationellt parlament, och det skulle ha varit ett sorgligt tecken på att politiken för fästning Europa lever och har ett större stöd i denna församling än vad den förtjänar.

Berthu
Herr talman! Denna morgon har vi fått höra herr Verheugen, kommissionär med ansvar för utvidgningen, göra uttalanden om den turkiska frågan som jag finner tämligen skandalösa.
Redan då han utfrågades i förra månaden, förklarade han att Turkiets kandidatur bör granskas på nytt i december, vid rådets möte i Helsingfors, och att han personligen kommer att stödja den. I dag återfaller han till detta. Han har förklarat att rådets möte i Helsingfors bör ge Turkiet kandidatstatus, och att detta land sedan måste behandlas som alla övriga kandidatländer. Turkiet måste i det avseendet uppfylla de kriterier som Europeiska rådet fastställde i Köpenhamn, bl.a. stabila institutioner som garanterar demokrati, mänskliga rättigheter och respekt för minoriteter. Turkiet kommer givetvis inte att uppfylla detta kriterium inom överskådlig tid. Men enligt Verheugens tal, som var tämligen tvunget, skall Turkiet ändå få kandidatstatus, för att på sikt kunna bli medlem av Europeiska unionen.
Lika nödvändigt som det är att associera Turkiet till unionen för att undvika islamitiska tendenser i detta land, lika omöjligt är det att rakt upp och ner integrera Turkiet i unionens befintliga strukturer, vilket Europaparlamentet nu kräver. För oss är det otänkbart att en överstat i vardande skall integrera ett så i grunden annorlunda land, som inom en snar framtid kommer att vara det mest folkrika och därmed också få flest antal röster i rådet och flest antal ledamöter i kammaren. Man kan fråga sig vad Turkiet kommer att göra med denna makt, med tanke på den verkliga utpressning som vi utsattes för i samband med att vi erbjöd landet att delta i Europeiska konferensen.
På samma sätt är det för oss otänkbart att Turkiet skall ingå i området för personers fria rörlighet, där unionens länder i dag ingår. Den turkiska frågan uppdagar i själva verket hur illa anpassade unionens strukturer är för utvidgningen. Det är omöjligt att integrera Turkiet i en europeisk överstat. Däremot är det möjligt att associera landet till ett Europa med variabel geometri, som respekterar såväl nationernas suveränitet som deras gränser.

Gorostiaga Atxalandabaso
Herr talman! Vi kan inte godta Turkiet som en kandidat till Europeiska unionen; anledningen är dess attityd att konstant förneka det minsta erkännande av det kurdiska folket.
Denna morgon har vi, som vanligt, hört talare från olika grupper i kammaren omnämna den kurdiska minoriteten i Turkiet. Det är kristallklart att det finns ett kurdiskt folk, som vår kollega, Sakellariou, påpekade under debatten.
Europaparlamentet borde inse att det inte finns någon kurdisk minoritet i Kurdistan, lika litet som det finns någon baskisk minoritet i Baskien. Vi vill se att Kurdistan närmar sig Europeiska unionen.

Konrad
Herr talman, mina ärade damer och herrar! Denna mandatperiods viktigaste tema är Europeiska unionens utvidgningsprocess. Vi har diskuterat en resolution angående Turkiet isolerat, och även röstat på motsvarande sätt. Jag röstade, mot bakgrund av utvidgningsprocessen, emot denna resolution. I dag Turkiet, och i morgon kanske ytterligare ett land? Denna fråga får man inte utelämna. Det är viktigt, tycker jag, att parlamentet en gång verkligen tänker igenom, principiellt, vilken bild vi egentligen gör oss av Europa? Hur stor skall Europeiska unionen bli? I dag Turkiet, i morgon Armenien, i övermorgon Marocko - eller finns det ett annat koncept? Jag är alltså av den anledningen emot att vi nu godtyckligt utvidgar den redan beslutade utvidgningsprocessen med flera länder.
Min andra anmärkning: Med stor sannolikhet kommer rådet i Helsingfors att ta upp Turkiet i kretsen av kandidatländer. Till elva länder - kandidatländerna - har vi sagt: Kandidatländernas status är också ett medgivande till inträde och i så fall urvattnar man statusen genom att ge Turkiet den, men samtidigt förkunna att inga förhandlingar skall inledas. Detta torde skada den påbörjade processen, vilket jag inte tycker är acceptabelt. Min uppfattning är att Europaparlamentet har uppgiften att klargöra ett koncept för Europa, som vi i slutändan även kan kalla politisk union.

Posselt
Herr talman! Våra turkiska partners vill jag avråda från tron att alla som röstat för resolutionen är vänner till Turkiet och alla som röstat emot den är fiender till Turkiet. Jag ser det på motsatt sätt. Jag vill att samarbetet med Turkiet omgående intensifieras, att finansprotokollen ges ut samt att ett nära partnerskap utan fullt medlemskap omedelbart förverkligas; de som röstat för resolutionen propagerar i stället delvis för det ouppnåeliga målet fullt medlemskap endast av den anledningen att de kan utnyttja det för att förödmjuka och trakassera Turkiet. Jag anser därför att vi behöver ärlighet och vi måste säga till turkarna: Ett fullt medlemskap är en illusion, men allt annat samarbete av mindre omfattande slag bör förverkligas i meningen stabilisering och närmande av Turkiet till de europeiska strukturerna.

Maes
Herr talman! Jag vill avge denna förklaring som talesman för ALE-ledamöterna i vår grupp.
Vi är inte övertygade om att de positiva signaler som vi har kunnat konstatera hos de turkiska myndigheterna redan visar på verkliga förändringar. Attityden gentemot de mänskliga rättigheterna, gentemot den kurdiska frågan och Cypern gör att vi för närvarande ännu inte betraktar Turkiet som en demokratisk rättsstat. Vi vill dock att Turkiet blir det. Men även de demokratiska turkarna, kurderna och cyprioterna vill det. Vi måste stödja dessa krafter i Turkiet, och därför vill vi ha verkligt samarbete. Vi har således inte röstat emot denna resolution, men inte heller för, just på grund av detta för och emot samtidigt.
Är då möjligheten till fullständigt medlemskap för oss ett nödvändigt villkor för samarbete? Vi tror inte det. Vi tror att samarbete också är möjligt, men vi tror att detta samarbete rentav är nödvändigt för att kunna få en verklig freds- och utvecklingspolitik till stånd. Det har vi alla behov av.
Kan det då inte handla om ett skräddarsytt samarbete? I varje fall kan det inte räcka med geopolitiska skäl för något så ingripande som en fullständig anslutning till Europeiska gemenskapen. Vi anser att ett demokratiskt Turkiet självt måste kunna uttala sig om detta. Men vi anser också att de europeiska länderna själva, att folken måste få veta hur långt de vill gå med gemenskapen. Jag är mycket orolig när jag till och med från kommissionen hör en sådan kommissionär som Bolkestein säga att utvidgningen av Europa står i vägen för dess fördjupning. Vi vill få ett verkligt förenat Europa till stånd som utgörs av folk och regioner med en större överstatlig befogenhet och med mer makt åt de underlydande nivåerna. Men vi anser att dessa frågor förtjänar ett svar först. Vi är likväl av den åsikten att Turkiet också förtjänar ett ärligt svar.

Korakas
Herr talman! Även jag skulle vilja tala om att jag röstade emot resolutionen om Turkiet, för i denna resolution anammas i allt väsentligt förslaget om att i Helsingfors bevilja Turkiet kandidatstatus. Och vad som värre är, är att man i resolutionen påstår att regeringen och parlamentet i Turkiet anstränger sig för att demokratiseras, att de mänskliga rättigheterna respekteras och att framsteg görs på dessa områden. Men vi vet alla - och jag vill upprepa detta - att tortyren fortsätter och att fängelserna är fulla; denna resolution kommer att bli den slutliga dödsstöten för alla dem som kämpar för verkliga demokratiska förändringar i Turkiet.
Mitt sätt att rösta är också en solidaritetshandling, såväl mot det turkiska som mot kurdiska folket. Denna resolution kommer att uppmuntra den turkiska regimen att fortsätta och utvidga sitt förtryck av det kurdiska - men även av det turkiska - folket, att fortsätta med ockupationen av Cypern och med sin omedgörlighet och sitt förakt för FN:s beslut, och den kommer att få negativa effekter. Den kommer att öka, att förvärra den turkiska regimens omedgörlighet, och av den anledningen anser jag att det var en annan resolution som man borde rösta om. Den som GUE föreslog.

Caudron
Turkiet är ett stort land och en första rangens partner till Europeiska unionen. Varje ståndpunkt vi antar i fråga om dess anslutning till unionen måste därför vara seriöst och ansvarsfullt präglad.
Detta föranleder mig att säga, att om Turkiet (fortfarande) verkligen vill bli medlem av unionen, och inte bara förhandla fram bästa möjliga partnerskap utifrån bästa möjliga styrkeförhållanden, måste vi seriöst diskutera med detta land på grundval av tydliga villkor:
en respekt för demokratiska principer och Europeiska unionens regler angående mänskliga rättigheter,
ett ekonomiskt närmande och respekt för sunda konkurrensregler, utan dumping eller illojala manövrer,
en snabb demokratisk lösning på den kurdiska frågan med "tydliga signaler" inom kort,
en militär evakuering från den ockuperade delen av Republiken Cypern.
I dag tycks Turkiet ha slagit in på en mer positiv väg, och vi måste därför diskutera med det, utan baktankar och utan att förblindas.
Personligen är jag inte särskilt optimistisk, varken i fråga om Turkiets verkliga vilja att ansluta sig till oss eller dess förmåga att inom kort uppfylla de fastslagna villkoren.

Martin, David
Jag tycker att man i kompromissförslaget om Turkiet har hittat den rätta balansen mellan behovet av att bekräfta att Turkiet är berättigat till EU-medlemskap och behovet av att Turkiet vidtar ett antal ekonomiska och politiska reformer innan deras ansökan " kommer till liv" .
Det råder ingen tvekan om att Turkiet har rätt att gå med i EU, eller - i mina ögon - om att landet en dag kommer att göra det. Turkiet måste emellertid gå vidare med den senaste tidens reformer och se till att full demokrati, respekt för de mänskliga rättigheterna och minoriteters rättigheter blir norm i landet.
Turkiet måste ytterligare förbättra relationerna med Grekland och aktivt arbeta för att finna en lösning på Cypernproblemet.
Den turkiska regeringens ansträngningar att finna en lösning på kurdfrågan är uppmuntrande. En omvandling av dödsdomen mot Öcalan och ett formellt avskaffande av dödsstraffet i Turkiet skulle vara andra välkomna åtgärder.

Papayannakis
Jag kommer inte att rösta för den gemensamma resolutionen om utvecklingen av relationerna mellan Europa och Turkiet, för den innehåller logiska och politiska motsägelser, liksom en dos hyckleri, som inte anstår ett seriöst politiskt organ som vårt parlament. Redan i resolutionens första artikel begärs att Turkiets skall anses vara ett berättigat kandidatland för anslutning till unionen. Men omedelbart därefter, i en rad artiklar, förklaras på vilka sätt Turkiet inte uppfyller Köpenhamnskriterierna och därför inte kan erkännas som kandidatland! Om detta inte är en motsägelse, måste upphovsmännen till resolutionen uppenbarligen mena att ett ovillkorligt erkännande av Turkiet som kandidatland på ett bättre sätt kommer att hjälpa landet att genomföra de politiska reformer som i slutändan kommer att leda till att Köpenhamnskriterierna uppfylls. Men, om så är fallet, varför säger vi då inte det i vår resolution? Varför klargör vi inte för Turkiet att landets erkännande som kandidatland utgör ett undantag från alla de krav som vi har ställt på andra länder (t.ex. på Slovakien), och att detta undantag görs av särskilda skäl (som vi tydligt bör/borde ange) och för att underlätta för landet att genomföra de begärda reformerna, och att utvecklingen kommer att följas av Europaparlamentet och i slutändan vara avgörande vid behandlingen av landets ansökan om anslutning till EU? Att vi inte gör det i resolutionen kan betyda att vi inte tar besluten från Köpenhamn på allvar eller att vi inte kan förklara offentligt, det vill säga politiskt, varför vi gör ett undantag för Turkiet, eller, till sist, att vi inte tar Turkiet på allvar, och erkänner landet som kandidatland, på grunder som vi inte kan offentliggöra, men ändå egentligen inte har för avsikt att hjälpa landet att någon gång bli medlem i unionen! Efter vad jag har hört flera kolleger säga, vilka har betonat vissa olikheter som allmänt utesluter ett verkligt närmande till Turkiet, verkar den sista tolkningen vara mest trolig. Jag har inte det minsta till övers för en sådan syn, som i några fall till och med har rasistiska inslag. Europa har ett stort intresse i att närma sig Turkiet, och vi bör inte förlöjliga och nedvärdera landet, utan i stället klargöra villkoren för en stabil och långvarig relation med landet, som i slutändan kommer att leda till anslutning till unionen. Detta åstadkommer man inte med småpolitiska och opportunistiska undanflykter eller med kontinuerliga piruetter, som inte hedrar vare sig unionen eller Turkiet.

Schmidt
. Jag önskade en annan skrivning vad avser punkt 9.
Punkt 9 - som behandlar Turkiet och den kurdiska frågan - är enligt min mening alldeles för svagt formulerad. I decennier har den turkiska staten förföljt det kurdiska folket och förvägrat dem en minoritets självklara rätt till politiska, sociala och kulturella rättigheter såsom rätten till sitt eget språk, sina egna skolor och sin egen kultur.
Dödsdomen mot Öcalan är ytterligare ett bevis på att Turkiet ännu inte uppfyller EU:s krav på ett kandidatland.
Det är också viktigt att framhålla att PKK måste upphöra med våld och terrorism för att understödja en fredlig och politisk lösning av den kurdiska frågan.
Turkiet kan inte anses vara ett fullvärdigt kandidatland till EU, så länge de grundläggande humanitära och mänskliga rättigheterna inte respekteras.
Jag avstod följaktligen från att rösta vid den slutliga omröstningen.
Fredsprocessen i Mellanöstern

Caudron
I samband med debatten och omröstningen om den återupptagna fredsprocessen i Mellanöstern, vill jag lyckönska de israeliska och palestinska parterna för deras mod och uthållighet.
Jag vill också uttrycka min glädje över att se Ehud Barak hålla sina vallöften och återuppta den väg som Yitzhak Rabin stakade ut. Jag vill försäkra mina israeliska vänner om att vi ger dem vårt stöd på denna väg.
Jag hoppas att Europa kommer att ge prov på intelligens och tolerans, och låta förhandlarna förhandla genom att undvika att bli den som moraliserar så fort det uppstår mer eller mindre allvarliga svårigheter.
Vägen är utstakad. Den kommer inte att bli lätt. Den är fylld med fallgropar. Men det finns ingen annan möjlig väg, och vid vägens ände kommer det att finnas två stater med ömsesidiga garantier om respekt för den andre.
Jag har alltid haft tillit. I dag har jag självklart en ännu större tillit, och jag stöder mer än någonsin Israel i dess ansträngningar.

Talmannen
Jag förklarar röstförklaringarna avslutade.
(Sammanträdet avbröts kl. 13.20 och återupptogs kl. 15.00.)

Öppnandet av millennierundan
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är uttalanden av rådet och kommissionen om öppnandet av millennierundan inom ramen för Världshandelsorganisationen den 30 november-3 december 1999 i Seattle.

Sasi
Herr talman, bästa parlamentsledamöter! Det är ett allmänt erkänt faktum att det multilaterala handelssystemet under femtio år har säkerställt en stabil ekonomisk tillväxt. En av EU:s centrala prioriteringar i fråga om externa förbindelser är att förstärka och stabilisera det multilaterala handelssystemet. En ny runda för avreglering av handeln är en naturlig fortsättning på de resultat som tidigare uppnåtts. EU har sedan 1996 drivit på en bred handelsförhandlingsrunda. Trots att många länder haft tvivel om den nya rundans för- och nackdelar strävar nu alla WTO:s medlemmar på bred basis efter en ny runda. Det råder dock oenighet om rundans omfattning.
Den stora utmaningen för EU är nu att även övertyga u-länderna och medborgarsamhället om fördelarna med en bred förhandlingsrunda. Finlands målsättning som ordförandeland är att se till att det slutliga beslutet om starten, formerna och dagordningen för den kommande förhandlingsrundan fattas vid WTO:s ministermöte i Seattle i november-december. Unionen förordar att omfattande WTO-förhandlingar skall startas år 2000. En så bred förhandlingsrunda som möjligt garanterar ett balanserat slutresultat där allas intressen beaktas. Som bekant kommer man på grundval av besluten i Uruguayrundan att fortsätta med förhandlingar åtminstone om jordbruket och tjänstesektorn. Detta är s.k. build-in-agenda. Lyckas vi inte övertyga andra WTO-medlemmar om nyttan och fördelarna med en bred runda finns en risk att förhandlingarna koncentreras just på jordbruket där EU har betydande intressen att bevaka.
Inom EU råder också enighet om att rundans slutresultat måste godkännas som ett paket och av alla WTO:s medlemmar. Man har med andra ord inte kommit överens om någonting innan man har kommit överens om allting. Detta hindrar dock inte att man inom några områden skulle kunna åstadkomma resultat snabbare än inom andra sektorer. Man måste också hålla fast vid att de resultat som man uppnår skall på lika villkor återspegla samtliga WTO-medlemmars synpunkter.
EU strävar också enhälligt efter en runda på tre år. Man måste hålla i minnet att unionens målsättning att få en bred förhandlingsrunda måste samordnas såväl med USA:s sektoriella och inbyggda dagordning och linje som betonar sänkta tullar som med u-ländernas mera reserverade utgångspunkt. U-länderna har bland annat krävt att Uruguayrundans avtal skall revideras och ändras så att de blir gynnsammare för u-länderna.
För att unionens mål skall uppnås är det framför allt av stor betydelse att man lyckas övertyga u-länderna om fördelarna med en bred förhandlingsrunda och om EU:s goda avsikter bakom denna målsättning. Detta innebär för det första att EU borde kunna hantera även frågor som är svåra för unionen, såsom dumpningen och textilbranschen. EU måste med andra ord vara öppen för andra WTO-medlemmars förslag. I-länderna måste kunna erbjuda u-länderna konkreta fördelar i stället för löften. Unionen har varit en av de främsta pådrivarna för att man skall bevilja tullfrihet för nästan alla produkter från de allra minst utvecklade länderna senast när den nya rundan avslutas. Vi hoppas att förutom EU även andra i-länder och mera utvecklade u-länder skulle godkänna den här målsättningen.
Jag skall nu kortfattat gå igenom de viktigaste frågorna som EU föreslår till den kommande förhandlingsrundans dagordning:
När det gäller jordbruket är den grundläggande utgångspunkten att jordbruk måste kunna bedrivas i hela Europa, inklusive områden med speciella problem. Jordbruket skall göra det möjligt att bevara landsbygden, skydda miljön och befrämja landsbygdens livskraft. Detta ingår i den frågekomplex som vi betecknar med termen " mångfunktionalitet" multifunctionality. Som en betydande exportör av livsmedel anser unionen det också viktigt att man under den nya rundan förbättrar produkternas marknadstillträde och avskaffar handelshinder. Vi är också beredda att förhandla om minskning av jordbruksstöd på villkor att den så kallade fredsklausulen, peace clause, och speciella skyddsklausulen, special safeguard clause, bevaras. Dessutom måste man kunna svara mot konsumenternas oro när det gäller livsmedelskvalitet och -säkerhet, miljöskydd och djurens välbefinnande.
Även när det gäller tjänster vill unionen ha en bred WTO-runda. Vi anser inte att någon sektor skall uteslutas från förhandlingarna. EU:s utgångspunkt vid förhandlingarna är att tjänsteåtaganden skall förbättras och att befintliga åtaganden skall utvidgas både vad gäller sektorer och länder. EU anser det viktigt att stödja u-ländernas deltagande i förhandlingarna med hjälp av de möjligheter som tjänsteavtalet erbjuder.
Unionen anser att ett system som grundar sig på regler ligger i allas intresse, på det sättet undviker man påverkan genom ensidiga åtgärder. Vi stöder också det att man på den nya förhandlingsrundan skulle sätta i gång att utveckla nya regler och avtala om principer även inom sådana områden som är intimt förknippade med den internationella handeln. Sådana är bland annat miljö-, investerings- och konkurrensfrågor. Vår målsättning är att reformera och anpassa handelns spelregler på det sättet att de motsvarar kraven i världsekonomin som håller på att globaliseras och integreras. De framtida WTO-reglerna måste formuleras så att de ger möjlighet att sörja för miljön och behandla utländska investeringar utan diskriminering. Samtidigt måste man också se till att u-ländernas speciella förhållanden beaktas, och att de tillåts att på ett flexibelt sätt tillägna sig de nya reglerna.
Medlemsländernas gemensamma mål är en hållbar utveckling som nämns i WTO-avtalets ingress. Handels- och miljöpolitiken måste på ett bättre sätt stödja varandra. Därför anser unionen det viktigt att den hållbara utvecklingen är en utgångspunkt för förhandlingarna och att miljön beaktas inom förhandlingsrundans olika delområden.
Utländska direkta investeringar har under det här decenniet ökat snabbare än varuhandeln. Vi vill skapa ramar för att investeringar ute i världen skall behandlas utan diskriminering. Samtidigt som man i WTO startar förberedelserna för ett investeringsavtal som skall säkerställa internationella investerares rättigheter borde man enligt vår mening också skapa en mekanism för att säkerställa investerarnas ansvar i deras verksamhet.
För unionen är det viktigt att säkerställa ett fortsatt WTO-arbete när det gäller frågor om handel och konkurrens. Att utveckla multilaterala konkurrensprinciper ser vi som en viktig del av avregleringen av handeln, som enligt vår mening förblir bristfällig om man inte i WTO kan ingripa mot handelshinder som privata företag reser och mot de snedvridningar i handeln som dessa skapar. Även inom dessa områden skall man ta hänsyn till u-ländernas speciella förhållanden och tillåta att de går framåt på ett flexibelt sätt.
Unionen har starkt förbundit sig till att främja demokratin, rättsstaten och respekten för de mänskliga rättigheterna där de grundläggande rättigheterna inom arbetslivet ingår. Därför håller EU det för viktigt att man i samband med nästa förhandlingsrunda fäster uppmärksamhet på frågor som rör handelns sociala dimension. Man måste emellertid komma ihåg att u-länderna motsätter sig tvärt att de så kallade arbetsnormerna skall behandlas i WTO. U-länderna befarar att man med hjälp av WTO-förhandlingar om arbetsnormer skulle försöka angripa deras relativa fördel som beror på deras låga arbetskraftskostnader.
Det är en naturlig utgångspunkt att WTO-förhandlingarna måste bygga på öppenhet. Genom att vara internt öppna är vi externt starka och trovärdiga. Vi anser att det är betydelsefullt att parlamentsledamöter deltar i ministermötet i Seattle. Som ordförandeland kommer vi att se till att parlamentet informeras och att man på bästa möjliga sätt skall ta hänsyn till dess synpunkter. Det är också värt att lägga märke till att kontakterna med medborgarorganisationerna både på gemenskapsnivå och i medlemsstaterna har intensifierats.
Vi lever i en tid som är historiskt betydelsefull. Vi går in i ett nytt millennium när den nya rundan av handelsförhandlingar inleds. Samtidigt som det nya millenniet för med sig nya utmaningar för WTO skall det också återspegla utveckling. Att införa nya områden i WTO är ett svar på dagens utmaningar. Tack vare nya områden kan man påverka utvecklingen i en önskad riktning.
Ordförandelandets målsättning är att rådets resolutionsförslag skall antas i rådet (allmänna frågor) nu på måndag. Omedelbart efter rådets möte kommer jag att den 12 oktober till utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi i detalj redogöra för rådets allmänna ståndpunkt i ljuset av de antagna slutsatserna. För att till slut kortfattat karakterisera slutsatserna är de i första hand till sin natur ett uttryck för EU:s politiska vilja som innehåller en vision för det nya millenniet. Slutsatserna är riktade till den stora allmänheten och samtidigt bekräftar man i dem EU:s allmänna målsättningar för att starta förhandlingsrundan i olika sakfrågor.

Talmannen
Tack så mycket, herr Sasi.

Välkomsthälsning
Talmannen
Jag vill meddela kammaren att en delegation från Nationella institutet för offentlig förvaltning i Folkrepubliken Kina under ledning av Wang Zhongyn, ledamot av statsrådet och generalsekreterare för rådet för statliga angelägenheter, nu har tagit plats på den officiella åhörarläktaren. Denna delegation besöker Frankrike inom ramen för ett utväxlingsprogram med Nationella institutet för offentlig förvaltning - École Nationale d' Administration - i Paris.
Jag önskar er alla hjärtligt välkomna och hoppas att vistelsen i vårt parlament skall bli givande.

Öppnandet av millennierundan (fortsättning)
Lamy
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! De av er som önskade dagens debatt om konferensen i Seattle ville inte ha, om jag har förstått det rätt, en diskussion om tekniska frågor, utan en politisk framställning. Jag tror att ni har rätt. Allmänheten upplever att avregleringen av handeln - som vi vill föra ett steg längre - är en del av en bredare utveckling som väcker frågor och frågetecken, en utveckling som vi således måste ta ställning till. Låt oss därför ställa frågan rakt upp och ner: är globaliseringen bra eller dålig?
I kommissionens ögon är den positiv, och det av åtminstone tre skäl. I första hand ger en globalisering av marknaderna de stordriftsfördelar som är nödvändiga för den pågående industriella revolutionen inom områdena informationsteknik, bioteknik och transporter. Den typen av framsteg bidrar till en kompromiss mellan demografisk och ekonomisk tillväxt med ett begränsat utnyttjande av naturliga resurser, eftersom tekniska framsteg möjliggör ett hållbart utnyttjande av resurser.
I andra hand har tillträdet till våra marknader och avregleringen av direktinvesteringar främjat den industrialisering som med framgång har påbörjats i Sydostasien, vilket öppnar upp nya och växande avsättningsmöjligheter för våra egna exporter, något som visar att det existerar strategier för att komma ur underutveckling. I och med handelns avreglering har de industrialiserade länderna och växande ekonomierna i Asien gjort sådana framsteg att de kommunistiska regimernas förtroende rubbades och sedan genomgick en radikal omvandling, såväl i Europa som i Asien.
Globaliseringen är slutligen en återspegling av de uppväxande generationernas uppfattningar, nästa sekels generationer, som genom media och egna resor upplever världen som en by, där ömsesidigt beroende manar till solidaritet och där man intresserar sig för skillnader och möten.
Självklart är det inte min avsikt att hålla mig till en lyrisk och idyllisk version av globaliseringen. I likhet med många av er inser jag kostnaderna och riskerna med en frihandel som saknar regler och starka multilaterala institutioner som kan hantera dem. Jag ser orättvisor vinna terräng, vilket i våra länder går så långt som till social utslagning. Jag ser klyftorna mellan kontinenterna vidgas. Jag ser instabiliteten på de finansiella marknaderna. Jag ser hoten mot den lokala och globala miljön. Men om det nu är vår roll att här återspegla de europeiska medborgarnas farhågor, frågor och förväntningar, låt oss då komma ihåg den globala dimensionen av det som står på spel, vad som står på spel för de utvecklingsländer som i dag slits mellan hoppet om en integration i världsekonomin och fruktan för marginalisering. Vi har också ett ansvar för att hålla isär fruktan inför ett nytt millennium, motståndet till förändringar och de möjligheter som globaliseringen erbjuder; för tillväxten, den mänskliga utvecklingen och skyddet av miljön. Med den nya förhandlingsrundan är det just en multilateral organisation av det 21:a århundradets världsmarknader som vi förbereder, med en vilja att nå fram till bästa möjliga jämvikt.
Ni känner till de motiv som föranledde kommissionen att föreslå rådet och kammaren en lång föredragningslista och en snäv tidsplan för förhandlingarna i Seattle. Även om jag har hoppat på ett tåg som redan är igång, föredrar jag att avregleringen genomförs genom förhandlingsrundor i stället för via WTO:s rutiner, och det av tre skäl. Först och främst fungerar inte en avreglering à la carte. Verkliga framsteg kräver omfattande paket och ett enda slutgiltigt åtagande. Det utesluter inte att några avtal sammanställs snabbare, om de redan är mogna. För det andra bör nya frågor integreras i WTO:s uppdrag, frågor som det civila samhället har fört fram: miljö, kultur, hälsa, livsmedel, och även konkurrens och investeringar, som inte längre går att särskilja från den internationella handeln. För det tredje har världsekonomin behov av en ny inriktning efter de två senaste årens finanskriser i växande och blivande marknadsekonomier. En round verkar därför vara den säkraste motelden mot protektionismens lockelser.
Låt oss helt kort fördjupa oss i dessa tre punkter. Vår ståndpunkt innebär - vilket rådets ordförandeskap med rätta just har erinrat om - att vi i första hand är måna om att unionen inte stänger in sig i en förhandling om enskilda sektorer, vilket står inskrivet i slutsatserna från Uruguayrundan, en sådan förhandling skulle endast beröra jordbruk och tjänster. Vår strategi är att balansera förhandlingen genom att öppna den för alla sektorer, så att den skall omfatta alla våra offensiva och defensiva intressen och uppmuntra våra partner - särskilt utvecklingsländerna - att göra likadant. När det gäller jordbruket har vi en solid grund i riktlinjerna om Agenda 2000 från Europeiska rådet i Berlin, så att vi i fråga om avregleringar kan göra framsteg som överensstämmer med den europeiska jordbruksmodellen.
Vi är också angelägna om att upprätta regler och befästa WTO som institution, på ett sådant sätt att vi kan stärka dess multilaterala karaktär, förbättra globaliseringens effekter för en hållbar utveckling och förhindra de miljö- och hälsorisker som följer av en okontrollerad konkurrens mellan nationella normer och olika skyddsnivåer. Den typen av regler avser främst investeringar och konkurrens, två ämnen som av olika skäl föranleder tvekan hos vissa av våra partner och som p.g.a. föregångaren MAI - vars initialer jag föredrar att bokstavera - väcker förbehåll i vissa utvecklingsländer, och betänkligheter, ja t.o.m. en verklig fientlighet i vissa icke-statliga organisationer.
Tillåt mig att snabbt förklara mig i dessa två frågor. Vad gäller investeringar, låt oss vara tydliga: vi strävar inte efter att påtvinga utvecklingsländerna våra investeringskoder, som gäller hos oss och passar oss. Vår avsikt är att genom förhandlingar övertyga dem om att det bästa sättet att locka till sig utländska direktinvesteringar, en förmånlig tillgång till teknik och internationella marknader, i första hand är att upprätta trygga och förutsägbara ramar för utländska investerare, vare sig dessa kommer från industriländer eller andra framväxande ekonomier.
Konkurrensen ställer alla ekonomier inför nya utmaningar, med globalisering, koncentration av ekonomisk makt och internationella effekter av konkurrenspolitiska beslut som fattas av andra stater. Men för utvecklingsländerna är den en ännu större sak. De konfronteras med en dubbel svårighet på det här området: alltför ofta har monopol eller oligopol lagt beslag på deras interna marknader, vilket först och främst innebär att de inhemska konsumenterna, och framför allt de allra fattigaste, får utstå alldeles för höga priser, och i andra hand att nya aktörer inte kan komma in på marknaden, utan tvingas begränsa sig till den informella ekonomin. En av de viktigaste orsakerna till underutveckling, bestående sociala orättvisor och korruption är en restriktiv praxis i fråga om tillgång till marknader, krediter och energi, något som vi ofta inte känner till. Syftet med att ta upp konkurrens på WTO:s dagordning är inte att denna institution skall omvandlas till en internationell konkurrensmyndighet, utan helt enkelt att det upprättas en samling principer och förfaranden avsedda att främja intern konkurrenspolitik och att få olika länders politiska riktlinjer att stämma överens.
Vi kommer nu fram till tre andra teman: miljöskydd, konsumenthälsa och den audiovisuella sektorn, som bortsett från spänningarna mellan tekniska framsteg och kulturella traditioner berör Europas civilisatoriska särdrag: kvalitetskrav, t.ex. på livsmedel; kulturell identitet i en öppen värld samt en prioritering av det icke-kommersiella inom ett antal områden.
I de sammanhangen är det uppenbart att vi lider brist på regler och förfaranden, till att börja med vi själva, det måste jag tillstå. Europeiska unionen har gett sig i kast med att etablera politiska riktlinjer för miljö, hälsa och livsmedelssäkerhet. Senast i går förpliktade Romano Prodi kommissionen att till år 2002 genomföra en grundlig revidering av livsmedelslagstiftningen. Var och en känner till frågornas komplexitet; här kommer vetenskaplig kunskap in - alltid med ett visst mått av osäkerhet - nationella lagstiftningar samt WTO:s förfaranden. Alla är medvetna om det problem som uppstår i gränszonen mellan nationella normer, WTO:s regler och regler i övriga multilaterala avtal om miljö och hälsoskydd. Med den nya rundan måste vi å ena sidan förhindra att dessa skillnader och avvikelser utnyttjas oegentligt i protektionistisk riktning, och å andra sidan undvika att det blir marknadens sak att göra bedömningen mellan konkurrerande nationella normer. Försiktighetsprincipen måste tjäna som säkerhetsventil, så att vi kan hantera vetenskapliga osäkerheter. I övrigt kommer konsumentens bedömningsförmåga att underlättas av framstegen i fråga om märkning och möjligheter att spåra produkter, vilka hänger intimt samman. Den europeiska allmänheten anser det också nödvändigt att trygga det konstnärliga skapandets utrymme på det audiovisuella området, en nyckelsektor i vår kultur, och unionen bör bemöta de förväntningarna.
Jag skall till sist ta upp den centrala fråga som i högsta grad polariserar allmänhet och regeringar i våra medlemsstater i dag, nämligen kopplingen mellan den kommersiella avregleringen och framsteg vad gäller arbetstagares grundläggande rättigheter. Ur Europeiska unionens synvinkel är det självklart att dessa mål inte endast är förenliga; enligt vår erfarenhet är det även så att de i grunden hänger samman. Europas återgång till frihandel efter kriget har gått hand i hand med sociala framsteg, för vilka produktivitet och kollektiva förhandlingar har varit de två viktigaste villkoren. Anledningen till att vi tar upp denna fråga är inte på något sätt att möjliggöra ett fastställande av lönenormer eller att påverka utvecklingsländernas relativa fördelar, vilket Sasi nämnde för en stund sedan. Vi är för övrigt ytterst medvetna om risken för protektionistiska strömningar som ett ensidigt införande av sociala normer skulle innebära i termer av styrka. Vi vill inte heller göra WTO till den plats där sådana normer utarbetas, ansvaret för dem åligger Internationella arbetsorganisationen. Vårt enda mål är att våra partner skall utveckla grundläggande sociala normer parallellt med att de avreglerar handeln, i enlighet med de normer som fastställdes vid det sociala toppmötet i Köpenhamn. I Seattle kommer vi således att försöka övertyga utvecklingsländerna om den politiska legitimiteten i detta mål, och vilken betydelse sociala framsteg har för deras egen utveckling.
Jag har flera gånger talat om utvecklingsländerna, och det finns två orsaker till det. Först och främst för att den nya förhandlingsrundans viktigaste mål är en hållbar utveckling och att detta i första hand rör utvecklingsländerna. För att uppnå våra mål under den kommande rundan behöver vi för det andra alla våra partners samförstånd, och det gäller självklart även utvecklingsländerna. Men det säger sig självt att denna runda går inom ramen för ett bredare sammanhang; det globala styret. Det internationella systemets nya pelare, WTO, och den pelare som redan fanns i Bretton Woods institutioner måste följaktligen bindas samman på ett starkare och striktare sätt.
Herr talman, mina damer och herrar ledamöter! Den debatt som ni önskade er om den nya rundan, mynnar enligt min mening ut i en viktig fråga: utgör unionens egna åtgärder ett bra komplement för regeringarna och de europeiska medborgarna när det gäller att anpassa sig till och kontrollera globaliseringen? Har vi - genom att utnyttja vår dimension, vår tyngd i världsekonomin och våra institutionella framsteg - en vilja att återerövra en suveränitet som världsmarknaderna ibland konkurrerar med oss om, och att bidra till ett effektivt globalt styre? Om rådets och parlamentets svar är positiva, kommer vår förhandlingsposition att bli starkare. Det innebär att vi kan få med oss opinionen och omvandla den rädsla som vi kan förnimma här och var till ett meningsfullt projekt. Min önskan är att ni en dag under er mandatperiod kommer att uttala er om resultaten av denna nya runda, vilket innebär mycket arbete för oss alla och ett stort utrymme för dialog. Jag åtar mig än en gång, å kommissionens vägnar, att upprätthålla en ständig dialog med er under de kommande månaderna och åren.

Talmannen
Tack så mycket, herr kommissionär.

Schwaiger
Herr vice talman! Herr rådsordförande! Herr kommissionär, kära kolleger! Utvecklingen av världshandeln har under de senaste femtio åren blivit en framgångshistoria. Över hela världen har varuutbytet under de gångna femtio åren sjuttonfaldigats och stigit med mer än det dubbla av den samlade ekonomiska produktionen. Ökat välstånd och skapande av arbetsplatser i Europa är betydande konsekvenser av det. Och den framgångsrika förutsättningen för denna utveckling var en fri och rättvis världshandel inom ramen för det allt starkare multilaterala världshandelssystemet. Den i ovanligt hög grad och tempo fortskridande globaliseringen av den ekonomiska verksamheten kräver nu kraftfullt en fortsatt utveckling av det multilaterala regelverket, vars grundval utgjordes av GATT och numera är Världshandelsorganisationen WTO.
I millennierundan står detta mål i centrum. Av kommissionen föreslås en omfångsrik strategi för Europeiska unionen, där samtliga berörda områden ingår på ett dynamiskt sätt, och strategin - det kan jag såsom föredragande säga redan nu - stöds till stor del av Europaparlamentet. Vi försvarar den europeiska modellen för lantbruket, vilken i samma utsträckning omfattar produktion av livsmedel, bibehållande av jordbrukarnas familjeföretag, bevarande av glesbygdsregionerna och miljöskydd.
Denna millennierunda får ej bestämmas av en defensiv hållning gentemot den amerikanska positionen rörande import till Europeiska unionen av jordbruksprodukter och gentekniskt behandlade produkter; Europeiska unionen bör i stället söka förbundna partners för sin globala dynamiska strategi. Frukterna av globaliseringen skall därvid i lämplig mån fördelas lika mellan de olika regionerna och nationerna i världen; Europeiska unionens intressen liksom intressena för övriga europeiska länder, USA, övriga industriländer samt nyligen industrialiserade länder och utvecklingsländerna måste bringas i bättre jämvikt med varandra. De ramar vi nu förfogar över, och som skapades tillsammans med Världshandelsorganisationen år 1995, måste vidareutvecklas och tillgängliga medel göras fullkomlig. De väsentliga förhandlingsprinciper och lösningsansatser som togs upp i kommissionens dokument från juli 1999 har hittills fått ett övervägande positivt eko i överläggningarna i utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi.
Låt mig också i dag bara snudda vid vissa riktpunkter angående innehållet; i november har vi tillfälle att tala mer om det i enskildhet. Vårt resolutionsförslag kommer till största delen att innehålla de dynamiska element som rådsordföranden och även kommissionär Lamy redan berört och som i sin tur rymmer våra föreställningar om en bättre integration av de finansiella tjänsterna, bättre investerings- och konkurrenspolitik inom ramen för WTO, ökad reduktion av tullarna på industriprodukter, bättre integration, ja mainstreaming, av miljö- och konsumentskyddet i Världshandelsorganisationens regelverk och omvänt. Vidare måste skyddet av immateriella rättigheter i många utvecklingsländer förbättras. Arbetsnormerna i världshandelssystemet bör beaktas mer och våra marknader måste i större utsträckningar öppnas för utvecklingsländerna.
Emellertid är ännu vissa frågor öppna i samarbetet mellan rådet och kommissionen å ena sidan och Europaparlamentet å den andra inom ramen för millennierundan. Låt mig slå fast en sak redan nu: Europaparlamentet välkomnar tacksamt dialogen med kommissionen och hoppas på att denna dialog också kan inbegripa rådet. Parlamentet kommer att engagerat och systematiskt och dessutom ansvarsfullt företräda sin ståndpunkt inom ramen för vad resolutionen, som ju skall utfärdas i november, säger. Ni, herr rådsordförande Sasi och herr kommissionär Lamy, kan utgå ifrån att vi engagerat och systematiskt kommer att företräda den i november i vår resolution fastslagna ståndpunkten gentemot såväl er som gentemot våra partners i millennierundan. Därmed kommer vi också att försöka leva upp till vårt ansvar såsom valda företrädare för folken i Europa.
För det andra: Med ett än så länge berättigat antagande utgår vi ifrån att kommissionen och rådet samordnat företräder Europeiska unionens intressen. Europeiska unionens styrka såsom världens största handelsmakt ligger i att den intar en gemensam position och företräder alla unionens medlemmar. Därför kan vi med viss oro registrera att rykten förekommer, vilka talar om att rådet redan nu före förhandlingsstart... enskilda delegationer...
(Talmannen tar ordet från talaren.)

Mann, Erika
Herr ordförande, herr rådsordförande, herr kommissionär Lamy, ärade kolleger! Tillåt mig att beröra några aspekter av grundläggande betydelse på millennierundan som också är av vikt för min grupp. Mina kolleger kommer utifrån sitt perspektiv att behandla detaljerna med större utförlighet.
Den nya förhandlingsrundan för avreglering av världshandeln som öppnas den 30 november i Seattle erbjuder möjligheten att i delvis viktiga hänseenden utvidga planen för världshandeln. Automatiskt kommer denna förhandlingsrunda att få symbolisk karaktär och bör därför innehålla ett klart budskap från Europeiska unionen. Målet måste vara att skapa tillväxt, sysselsättning och välstånd för alla, samtidigt som den över hela världen utbredda fattigdomen minskas. Konceptet att öppna upp marknader är fortsatt förnuftigt enbart om alla tjänar på det.
Vad vi behöver är en nyorientering som kan medföra en förlikning mellan handel och sociala aspekter utan att ny diskriminering uppstår till följd av dold protektionism. Det är därför nödvändigt att normer för samhällsliv, arbetsliv, hälsa och livsmedel samt miljöaspekter ingår som väsentliga delar i förhandlingspaketet.
Den nya WTO-rundan kan leda till en ny anryckning i globaliseringen och den kommer hos många att framkalla oro. Vi måste klargöra att alla vinner på öppen världshandel. I samband med detta är det av särskild betydelse att åstadkomma en bättre fungerande integration av utvecklingsländerna i världsekonomin och i det multilaterala världshandelssystemet. Den socialistiska gruppen stöder uttryckligen kommissionens ansats att konceptuellt förbinda globalisering med hållbar utveckling. Fundamentet för världshandeln kan endast på det sättet göras mer balanserat och rättvist i socialt avseende.
Vi är också överens med kommissionen och rådet när det gäller behovet av en omfattande förhandlingsrunda, dvs. som omfattar samtliga teman. Det är det enda sättet att garantera en förnuftig avvägning mellan olika för- och nackdelar och det enda sättet att försäkra sig om att Europeiska unionens och medborgarnas intressen i stort tillgodoses.
Denna gång måste Europeiska unionen visa att man är kapabel att inta en ledande roll, om inte den ledande rollen, i detta förhandlingsmaraton. Det vore ödesdigert om den nuvarande politiska bristen på ledarskap från amerikansk sida skulle besvaras med passivitet från Europa. Detta är speciellt en vädjan till rådet att komma fram till en samstämmig europeisk ståndpunkt för att sedan ge kommissionen fullt förtroende, vilket görs genom att ett omfattande förhandlingsmandat ges i tid; detta förklarar samtidigt parlamentets formella uppgift. Endast en förhandlingsmässigt stark europeisk union kan få till stånd en bättre balans mellan den europeiska och amerikanska modellen av avreglering i globaliseringsprocessen inom ramen för Världshandelsorganisationen.
För att få allmänhetens förtroende för och godkännande av den nya förhandlingsrundan är det nödvändigt med omfattande information och öppenhet. Vi välkomnar explicit konsultationer med fackföreningar och icke-statliga organisationer. Förtroende är också något oundgängligt, då den vidare utvecklingen av den europeiska modellen bland annat beror på vilket utrymme den nationella och regionala nivån i framtiden kommer att ha för gestaltning. Betänk att Världshandelsorganisationen är ett styrinstrument för de globala ekonomiska processerna, om inte det enda dylika instrumentet. Endast i förbindelsen mellan öppenhet, allmänhetens deltagande och formella och omfattande medel...
(Talmannen tar ordet från talaren.)

Clegg
Herr talman! På ELDR-gruppens vägnar skulle jag vilja intyga vårt starka stöd för såväl Europeiska kommissionens som rådets ansträngningar att övertala våra internationella partner om fördelarna med en bred bas för den nya rundan WTO-samtal, så att ett stort antal frågor inbegrips. För att de rätta kompromisserna skall kunna göras i de olika och komplexa frågor som det internationella handelssystemet i dag står inför, ter det sig onekligen nödvändigt att samtalen har en bred agenda, som omfattar såväl traditionella tullsänkningar som nyckelfrågor såsom miljö- och arbetsnormer, liksom nya ämnen, såsom konkurrens och investeringar.
Ni kan räkna med att stora delar av detta parlament kommer att ge er ett stabilt stöd, när ni argumenterar med dem som vill begränsa rundan till endast ett litet antal sektorspecifika kommersiella kompromisser.
Jag välkomnar för övrigt den öppenhet som Lamy har visat under inledningen av sin tjänsterelation med det nya parlamentet, och jag välkomnar även att han stöder att vid den kommande regeringskonferensen göra ändringar i fördraget, för att stärka Europaparlamentets roll i den gemensamma handelspolitiken. Det skulle vara en fördel för unionen som helhet, om kommissionen och parlamentet i högre grad kunde arbeta tillsammans vid förhandlingar om den internationella handeln. Om Europaparlamentet skall spela en ny och mer ansvarsfull roll, måste det emellertid i större utsträckning ges tillgång till den information som styr handelsfrågorna än vad som i dag är fallet. Ett nytt ansvar bör gå hand i hand med nya rättigheter. Jag skulle av den anledningen vilja ställa två specifika frågor till rådet.
För det första, kommissionen har redan sagt att den inte har några invändningar mot att en formulering om Europaparlamentets roll i genomförandet och slutförandet av den nya WTO-rundan inbegrips i de slutsatser som kommer att antas i Seattle. Kan herr Sasi bekräfta att ordförandeskapet kommer att föreslå en sådan ny formulering?
För det andra, kan herr Sasi bekräfta att ordförandeskapet kommer att lägga fram nya förslag som underlättar för Europaparlamentet att i högsta möjliga grad ta del av de handlingar som diskuteras i rådets 133-kommitté, om nödvändigt genom särskilda förfaranden, för att skydda sekretessen? Eftersom herr Sasi har haft vänligheten att lova att komma till det möte som Europaparlamentets utskott för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi skall hålla den 12 oktober, föreslår jag att han presenterar sitt formella svar på dessa två punkter vid detta möte. Om vi kan komma framåt på dessa två punkter, tror jag att Europeiska unionens förhandlingsposition i millennierundan kommer att stärkas avsevärt, både vad gäller ansvarighet och legitimitet.

Lannoye
Herr talman! Jag tror inte att det handlar om att ta reda på om det krävs multilaterala regler för att organisera världshandeln. Vi erkänner alla behovet av sådana regler. Problemet är enligt min mening huruvida Världshandelsorganisationen fungerar på grundval av rättvisa regler, som kan få världen och inte endast Europa att göra framsteg mot en hållbar utveckling.
De svar jag framför allt har hört från rådet sida, och i något mindre utsträckning från kommissionär Lamy, får mig att tro att det handlar om ett bevisningsfel. Man utgår från hypotesen att det uppenbarligen inte finns en motsägelse mellan dessa två mål, och därför vill man utvidga befogenheterna för denna organisation, utan att med stöd och argument ha besvarat den fråga som enligt min mening är viktigast. Med fem års erfarenheter av ett antal ärenden kan vi säga att slutresultatet är långt ifrån positivt, jag tänker t.ex. på hormoner vid uppfödning, bananer och genetiskt modifierade organismer (GMO). Vi kan konstatera att det har uppstått negativa konsekvenser för Europeiska unionens politikområden, och även, det tror jag mig kunna säga, för ett antal utvecklingsländer. På samma sätt kan vi konstatera att Europeiska kommissionen inte agerar när den vädrar en konflikt med WTO. Man ger således upp i förväg när det gäller vissa krav från våra handelspartner, för att undvika konflikter. Så långt de interna politikområdena.
När det gäller den externa politiken tror jag att vi bör insistera på det faktum att vi inte endast har handelsmässiga förpliktelser, utan att vi också är förpliktade genom multilaterala avtal om miljö och internationella konventioner om respekt för mänskliga rättigheter, och dessa åtaganden har - det är min uppfattning, som jag tror många av våra kolleger delar - ett större värde än frihandel, såväl på ett moraliskt som på ett politiskt plan.
Vi anser att dessa värden inte får ifrågasättas av WTO:s sätt att fungera. Men vi tvingas konstatera att det finns motsägelser i WTO:s texter, dess avtal och stadgar. Två principer ligger till grund för WTO: å ena sidan att man inte får diskriminera produkter p.g.a. att de har framställts på olika sätt, bl.a. under skilda miljömässiga och sociala förhållanden, å andra sidan det faktum att man så långt det är möjligt skall begränsa de effekter som politiska åtgärder rörande folkhälsa, miljöskydd och socialt sätt kan få för frihandeln. Dessa två grundprinciper står i strid med de mål som vi gör anspråk på att försvara.
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär! Vi anser slutligen att det krävs en föregående utredning innan WTO:s befogenheter utvidgas, i annat fall bedriver man endast en liberal ideologi och ingenting annat.

Ainardi
Herr talman! Liksom min kollega Lannoye anser jag att det krävs regler, men frågan är vilka. Allting tyder tyvärr på att det finns en vilja att göra de framtida förhandlingarna inom WTO till en ny etapp i arbetet med att införa regler och avreglering i hela världen. Europeiska kommissionen har faktiskt tillkännagivit, i sitt meddelande från juli månad, att den önskar avreglera nya tjänster, som hälso- och sjukvård och utbildning, men också investeringar och offentliga kontrakt. Denna avregleringsvåg motiveras naturligtvis med det allmänna intresset och sysselsättning, vilket ni, herr Lamy, bekräftade vid er utfrågning, genom att peka på att ett gradvist öppnande av marknaderna, såväl för varor som för tjänster, ligger i gemenskapens intresse.
Det är dock inte följderna av den avreglering som inleddes i Marrakech som kommer att dämpa den rädsla ni just nämnde. Har unionen gjort en seriös utvärdering av resultaten från Marrakech? Det jag kan konstatera, det är att de fattiga länderna försjunker i misär och att våra länder upplever en ökad arbetslöshet och nöd till följd av att det skapas enorma vinster. Just nu pågår stora fusioner, på europeisk och internationell nivå. I dag och i går befann sig Michelinanställda här i parlamentet för att på ett dramatiskt sätt illustrera det koncept som styr förhållandena på ett europeiskt och internationellt plan. Ekonomisk lönsamhet först. Men var kommer människorna in? Tanken? Naturen? Solidariteten?
Jag tror inte att valet står mellan avreglering och protektionism. Det som lugnar mig, det är att förkastandet av det multilaterala avtalet om investeringar (MAI) har visat att det är möjligt att ingripa. Det kan utvecklas en front med syftet att ställa krav på en nyorientering. Parlamentet har t.ex. antagit ett ändringsförslag från min grupp, enligt vilken vi kräver en revidering av WTO:s mekanismer och förfaranden för tvistlösning, så att man kan ta större hänsyn till sociala, hälsomässiga, kulturella och miljömässiga frågor. I dag har 1 800 organisationer vänt sig till oss för att kräva en ändring av systemet. Utvecklingsländerna kräver en revidering av föregående avtal. Jag gläder mig också åt att en sammansatt grupp om WTO-frågor snart kommer att sammanträda. Med min grupp har jag tagit initiativ till ett öppet möte om dessa frågor, under sammanträdesperioden i november. Många förväntar sig att Europeiska unionen under de kommande förhandlingarna skall hävda sådana värden som samarbete, solidaritet och människans företräde, framför kommersiella värden och marknadens diktat.

Pasqua
Herr rådsordförande, herr talman, herr kommissionär! Kommissionens meddelande till de nationella parlamenten är ytterst avslöjande, såväl vad gäller den främsta europeiska institutionens djupt odemokratiska maskineri som villkoren för inledningen av ett nytt kapitel i de multilaterala handelsförhandlingarna.
Kommissionen hävdar bestämt att GATT och WTO har bidragit till stabilitet och fortsatt ekonomisk tillväxt under 50 år, med alla de fördelar som följer därav. Den skälmskt sinnade skulle inledningsvis kunna påpeka för kommissionen att denna fras berövar oss våra illusioner, eftersom vi anser - Gud vet att vi har fått nog av allt tjat om detta - att det trots allt är den europeiska konstruktionen som vi sedan 50 år har att tacka för stabilitet, ekonomisk tillväxt, fredlig konfliktlösning, osv., men den enbart nyfiket sinnade skulle kunna fråga kommissionen vad den anser om att de utvecklade ländernas genomsnittliga årliga tillväxttakt stadigt går nedåt, årtionde efter årtionde.
Enligt en OECD-rapport låg den genomsnittliga årliga tillväxttakten i OECD:s länder på +5,2 procent mellan år 1961 och 1969, på +3,9 procent mellan 1970 och 1979, på +2,6 procent mellan 1980 och 1989 och på +2,1 procent mellan 1990 och 1996. Dessa data ger knappast stöd åt uppfattningen att den gradvisa avvecklingen av handelshinder, till följd av åtta förhandlingsrundor sedan början av 1950-talet fram till 1994, har främjat ekonomisk tillväxt - det är det minsta man kan säga.
Är det således för mycket begärt att be kommissionen visa oss vilka exakta ekonometriska studier den stöder sig på när den rekommenderar en ny - med Lamys ord - avregleringsrunda? Är det olämpligt att också fråga kommissionen om den är angelägen om att undersöka huruvida dess eventuella önskemål vid inledningen av Uruguayrundan har förverkligats? Kan ni ge oss skriftliga dokument med siffror, källor och datum? Det är i alla fall märkligt att Brysselkommissionen - då den uppmanar medlemsstaterna att ge den grönt ljus för att omedelbart sätta igång en ny runda med multilaterala handelsförhandlingar - inte upplever att det finns behov av att i någon mån utvärdera WTO:s mål, och i synnerhet dess bestämmelser för tvistlösning.
Skulle kommissionen vara blygare än våra vänner på andra sidan Atlanten, som regelbundet gör en utvärdering av ett förfarandes fördelar och nackdelar? Ni säger att detta förfarande är just det ni vill ha. Man kan för övrigt notera att det i första hand är amerikanerna som inhöstar ett visst antal framgångar inom det nuvarande systemet. Jag skall inte vidareutveckla det, med hänsyn till den korta tid som står till mitt förfogande.
Jag skulle emellertid vilja säga följande: om man inte är blind eller helt okunnig om vad som sägs och händer på andra sidan Atlanten, kan man endast slås och uppmärksammas av hur väl kommissionens ordalag och president Clintons uttalanden stämmer överens.
Inledningen av en ny runda med multilaterala handelsförhandlingar är framför allt ett beslut av Förenta staternas president. Han har bestämt takten - jag översätter: en påskyndad förhandling och en komprimerad dagordning - och han har bestämt målen...
(Talmannen kopplar bort talaren.)

Muscardini
Herr talman! Jag skulle vilja ha en rapport om våra inlägg i kammaren i går och i dag för att kontrollera hur många talare som har överskridit tidsbegränsningen, med hur mycket de överskred den och vilka som tilläts göra det och vilka inte.
(Applåder)

Butel
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Medborgarna förstår mycket väl att millennierundans avtal kommer att få betydande konsekvenser för deras privat- och yrkesliv.
Uruguayrundan ställde producenter och konsumenter inför fullbordat faktum. Låt oss inte göra om det. Se er om. Jordbrukarna oroar sig med all rätt över sin framtid och det är vår plikt att lyssna till dem. Upprepade livsmedelsskandaler, de stora distributionskedjornas diktat, den europeiska viljan att göra jordbruksvärlden till en administrativ värld, ingenting har besparats oss. Detta är den globaliseringslogik som några få har beordrat, och den måste vi nu ifrågasätta. I annat fall kommer millennierundan att bli jordbrukarnas, landsbygdens och markernas nådaskott, och det kan vi inte acceptera.
Förhandlingarnas syfte bör vara att främja och få våra befolkningar att utvecklas, och inte bara att försvara stora ekonomiska intressen. Vi måste ta oss ur den extrema frihandelns logik som likriktar marknaden. Den garanterar inte ett rättmätigt försvar och främjande av våra intressen, intressen som är europeiska eftersom de framför allt är lokala, regionala och nationella. Det är nu vår sak att garantera en beständig sysselsättning, produktion och livskvalitet. Då kommer Europa att finna ett berättigande. Aktuella händelser visar att vi tvingas utstå vedergällningsåtgärder, samtidigt som vi endast har för avsikt att skydda...
(Talmannen kopplar bort talaren.)

Della Vedova
Herr talman, herr kommissionär! Den internationella handeln och en ny internationell arbetsfördelning är en stor tillgång i termer av ekonomisk tillväxt och frihet för de över sex miljarder mänskliga varelser som nu uppfyller jorden. Det finns ingen frihet som inte också innebär fri handel och fri rörlighet. Enligt min mening finns det dock grundade risker att Europa, i denna utveckling av den internationella handeln och även i Millennium Round, får bilda eftertrupp och inte som det borde påtar sig ett ledarskap av civilisation, ett ledarskap som vill styra den internationella handelns utveckling under 2000-talet inom ramen för klara regler för alla. Dessa risker måste undvikas framför allt för de europeiska medborgarnas skull. Jag tänker till exempel på ett överdrivet betonande av klausulerna om social trygghet, om social dumpning där man mycket väl vet att dessa bara skulle bli rena deklamationer som inte kan leda till någonting, inte kan förenas med effektiva kontroller och faktiskt bara kan utgöra ett protektionistiskt damoklessvärd för utvecklingsländerna, för de nyligen industrialiserade länderna, ett svärd som kan användas när det gamla Europa, det gamla byråkratiska Europa, med sina fackföreningsbyråkratier och sin industriella tillbakagång kommer i svårigheter.
En annan punkt tycker jag är den om audiovisuell och kulturell produktion. Jag anser att denna protektionism som vi känner av i Europa - i Frankrike och Italien - är en protektionism som är fullkomligt malplacerad och föråldrad. Det räcker att tänka på vilka möjligheter Internet ger att sprida audiovisuella och kulturella produkter. Att framhärda med protektionistiska idéer betyder att pådyvla de europeiska medborgarna kulturella och audiovisuella produkter av låg kvalitet, nästan alltid halvstatliga, finansierade och understödda av det allmänna. Jag tror att de europeiska medborgarna har mognaden och rätten att välja även inom detta område inom ramen för det internationella utbudet.

Elles
Jag skulle vilja bidra till denna debatt med tre anmärkningar - en allmän, en särskild och en politisk.
För det första, en allmän anmärkning. Vi bör från början stödja denna runda, vi bör ha en positiv inställning, för att säkerställa att vi kan undvika protektionism, främja frihandeln och sprida välståndet i det globala systemet till andra delar av världen. Det är beklagligt att Pasqua har gått. Han sade att det inte fanns någon debatt i denna kammare, men jag skulle vilja hänvisa honom till resultaten i ekonomierna i Storbritannien och Förenta staterna, där man i ett världshandelssystem når höga tillväxtsiffror, låga arbetslöshetstal och låga räntor. Ekonomin i Frankrike, och i ett eller två andra kontinentala länder, skulle kunna lära av detta exempel.
Låt mig också säga, beträffande den allmänna debatten, att vi i min grupp helhjärtat stöder de fyra huvudprinciper för rundans dagordning som har fastställts i kommissionens meddelande. Inte minst stöder vi behovet av att ha en omfattande runda, för om rundan är så bred som möjligt, kommer vi att kunna göra framsteg i slutändan.
Vad gäller särskilda frågor, finns det en sak som jag skulle vilja kommentera angående jordbruket. Detta kommer utan tvekan att vara ett av de känsligaste områdena att behandla, när det gäller exportstöd, när det gäller det nödvändigheten av att hålla landsbygden levande, men även när det gäller livsmedelssäkerhet. Det här är tre av de stora frågor som måste behandlas under rundan. Kanske, herr kommissionär, skulle kommissionen tillsammans med den amerikanska administrationen kunna utarbeta en slags grönbok, i vilken man i korta drag tar upp vilka olikheterna är mellan Amerika och Europa och vilka de gemensamma intressena är, för som ni vet sedan tidigare, om Amerika och Europa inte kommer överens om huvudpunkterna i en internationell runda som denna, kommer vi aldrig att nå resultat. Och därför skulle kanske ett informellt dokument som detta vara användbart i Seattle.
Till sist, en fråga av politisk natur. Det finns ett antal nätverk och icke-statliga organisationer som verkligen är för världshandel och som skulle vilja delta på ett ansvarsfullt sätt i dessa förhandlingar. Men det finns även andra, som är långt mindre ansvarsfulla, mer militanta till sin natur och som förmodligen kommer att närvara i Seattle. Det är av dessa anledningar som vi, om vi vill vara säkra på att konsumentfrågorna, de sociala frågorna och arbetarfrågorna finns med på dagordningen, måste se till att dessa nätverk inte rent av tar över vår dagordning. Jag tror att det därför är nödvändigt för oss att ha en stor parlamentarisk delegation i Seattle från detta parlament, som åtminstone är lika stor som delegationen från den amerikanska kongressen, för att vi där skall vara säkra på att kunna föra fram de åsikter som finns i denna kammare, liksom för att kunna garantera att såväl tullfrågor som andra frågor tas upp vid förhandlingarna. Det här är problem som rör lagstiftningen, och därför måste lagstiftarna närvara. Jag stöder av denna anledning de kolleger som har sagt att vi bör ha en stark parlamentarisk representation. Europeiska unionens tre institutioner måste samarbeta, och det skulle vara mycket intressant att höra både rådets och kommissionens åsikt om behovet av att ha en stark parlamentarisk representation vid dessa förhandlingar.

Westendorp y Cabeza
Herr talman, herr rådsordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! Erika Mann presenterade på ett bra sätt - om än på kort tid - den ståndpunkt Europeiska socialdemokratiska gruppens just nu intar angående millennierundan, så jag skall inte framhärda om den.
Jag vill bara framföra två reflektioner - som jag skulle vilja dela med rådet och kommissionen - vilka är två sidor av samma mynt. Det gäller helt enkelt att få våra medborgare att delta i denna viktiga verksamhet, göra dem delaktiga i den, och att bry oss om deras legitima oro.
Den första gäller behovet att på lämpligt sätt knyta Europaparlamentet till de förhandlingar som närmar sig. Det handlar inte enbart om ett institutionellt krav, ännu mindre om en barnslig önskan att spela huvudrollen. Det handlar framför allt om att i tid lägga fram de problem som denna runda innebär för våra medborgare, till vår förhandlare, problem som tidigare talare har tagit upp, samt de lösningar som medborgarna begär av förhandlarna. Bara på det sättet kan vi föra fram kraven till unionens företrädare. Dessa krav kommer också att få så mycket mer styrka om parlamentet är enigt med kommissionen och rådet. Detta är alltså den första reflektionen.
Den andra reflektionen motiverar det första kravet, och det är att våra medborgares främsta oro rör sig i en helt annan riktning. Å ena sidan är vi medvetna om att denna runda inte får bli ett resultat av ett nollsummespel, utan att resultat måste bli en nettovinst för alla, men framför allt för utvecklingsländerna. Å andra sidan har vårt samhälle en legitim oro för de utmaningar som globaliseringsfenomenet ställer oss inför: respekten för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande sociala friheterna, miljöskyddet och bevarandet av naturen, liksom hälsoskyddet för våra konsumenter.
Min fråga till rådet och kommissionen är hur vi skall förena dessa två frågor som tycks så motsägelsefulla.

Pesälä
Herr talman, herr rådets ordförande, herr kommissionär! Man måste i WTO säkerställa matens renhet och kvalitet. Därför får EU inte vara alltför anspråklös i sina målsättningar när mötet i Seattle nalkas. Europa vill bedriva en social och hållbar jordbrukspolitik och framför allt producera ren mat med hög kvalitet. Därför måste miljön, människornas och djurens hälsa och rättvisan fullt ut tas som utgångspunkt för förhandlingarna.
Förhandlingarnas dagordning måste ha ett brett utgångsläge. Den europeiska jordbruksmodellen måste drivas i förhandlingarna med full kraft. Matens kvalitet och renhet får inte sättas på spel på grund av liberalisering av handeln. Man måste även i fortsättningen kunna följa försiktighetsprincipen när det gäller matproduktion. Dessutom tycker jag att det skulle vara bäst för alla om man även i framtiden skulle kunna producera maten i närheten av det område där den konsumeras. Med hjälp av regionala livsmedelskedjor kan man bäst kontrollera matens kvalitet.
EU måste inta en aggressiv attityd för att försvara den egna hållbara verksamhetsmodellen. Även andra måste ta hänsyn till miljöskyddet och hälsoskyddet i sin egen produktion om man har för avsikt att liberalisera handeln.

Kreissl-Dörfler
Herr talman! Världens rikedom är fortfarande i högsta grad ojämlikt fördelad. Under de senaste fem åren, sedan WTO bildades, har klyftorna ökat ytterligare och de som inte hör till de ledande industrinationerna blir ännu mer frånkörda. Av den anledningen behövs inga nya avregleringsrundor, utan i stället en grundläggande analys och utvärdering av Uruguayrundans konsekvenser på länder, människor och miljö. För detta ändamål är WTO-ministerrundan i Seattle det riktiga stället. En annan sak som anmälts är en grundläggande reform av institutionen. Bland annat måste öppenhet, demokratisk kontroll och likaberättigat deltagande för alla länder garanteras.
Och nu till jordbruket: Om den riktning som kommissionen och USA önskar bevaras, då kommer det att bli de små och medelstora bönderna här och i utvecklingsländerna som i fortsättningen får sitta emellan. De bör inte försättas i en situation där de tvingas konkurrera med varandra. För utvecklingsländerna måste det därför skapas bättre villkor för tillgången till marknaden samtidigt som alla exportsubventioner för EU:s jordbruksprodukter stryks. Erkännandet av en säkrad försörjning måste likaså övertas från artikel 20 i Agreement on Agriculture såsom non trade concern. Och helt rättmätigt kräver en rad sydliga länder en omförhandling av TRIP-avtalet (avtalet om handelsrelaterade aspekter på immateriella rättigheter) , eftersom de genom det avtalet förlorar rätten att nyttja sina egna resurser. Vi är också strängt emot patent på levande varelser. På samma sätt kan ett multilateralt avtal om investeringar (MAI) endast avslås på WTO-nivån. Här måste andra internationella institutioner såsom FN och Internationella arbetsorganisationen (ILO) engageras. Sammanfattningsvis kan sägas att det som måste stå i förgrunden i Seattle är alla människors välgång och inte storkoncernernas, de starkas och de rikas intressen (som till exempel Europeiska unionen och vissa eliter och oligarkier i utvecklingsländerna).
Kommissionen får inte erhålla ett förhandlingsmandat riktat mot de mänskliga rättigheterna, de sociala rättigheterna och miljön. Just utvecklingsländerna, eftersom de inte är så starka som ekonomiska partners, är i behov av en stadfäst särställning, och det i form av regler och inte bara undantagsvis. Detta är vi skyldiga inte bara dem utan även alla oss här.

Manisco
Herr talman! Vi skulle verkligen vilja tro på de försäkringar vi får av herr Sasi och herr Lamy om den europeiska avsikten att i Seattle begränsa de ogynnsamma effekterna av en ytterligare regellös avreglering av den multilaterala handeln, som vanligt i den amerikanska globaliseringens tecken. Vi skulle vilja tro på dem, men vi hindras av den bittra erfarenhet vi har från till exempel herr Lamys företrädare, Sir Leon Brittan, vars åtaganden i detta parlament för att opponera sig mot den amerikanska ångvälten i regel inte följdes upp: se på fallet Helms-Burton och WTO. Vi inser att tiderna har förändrats radikalt, att medvetenheten sprider sig i världen tillsammans med protesterna, att sloganen "what is good for big business is good for the world at large" inte längre basuneras ut till när och fjärran. Låt oss hoppas att det vi har hört här i dag inte bara handlar om PR, eller är ett sockerpiller, ett lugnande medel.
(Applåder)

Sandbæk
Herr talman! Under millennierundan bör ytterligare frihandel kombineras med hänsyn till de fattiga länderna, arbetstagarrättigheter och miljö. Tyvärr är kommissionens initiativ på viktiga områden som jordbruk och handelsrelaterade aspekter på immateriella rättigheter (TRIPS) uttryck för en ålderdomlig handelspolitik, som handlar om att främja egna exportmöjligheter samtidigt som protektionistiska åtgärder behålls i EU. Det är därför inte svårt att förstå att utvecklingsländerna får intrycket att EU:s politik på andra områden är lika starkt präglad av egna intressen. Om förhandlingarna skall omfatta arbetstagarrättigheter, miljö, konsumentskydd, investeringar och konkurrens, måste EU sända ut en tydlig signal om att man prioriterar de gemensamma intressena framför de egna, snävare intressena. Det innebär för utvecklingsländerna fri tillgång till alla varor, kompensation för stigande priser på baslivsmedel, undantag från TRIPS-avtalen, och att EU tar bort de statliga stöd som resulterar i en orättvis konkurrens, i synnerhet när det gäller jordbruksprodukter.

Martinez
Herr talman! Den nya förhandlingsrundan väcker en principfråga, en metodfråga och en fråga som rör innehållet.
Först och främst principen: en ny runda, varför då? Vi har redan haft bl.a. Tokyo, Kennedy, Nixon, Uruguay! Har mänskligheten tjänat på dem? Om dessa rundor inte hade ägt rum, hade vi varit fattigare då? Det multilaterala avtalet om investeringar (MAI) har inte undertecknats, det transatlantiska avtalet har inte träffats. Det ledde inte till någon katastrof. Däremot undertecknades GATT i Marrakech, och fortfarande går 18 miljoner människor arbetslösa i Europa. Nordamerikanska frihandelsavtalet (Nafta) har undertecknats och Mexiko fick åderlåtas.
Vetenskapligt sett har frihandel likheter med centralbankernas oberoende. Det finns ingen uppenbar vetenskaplig bevisning, oavsett om det är bra eller dåligt. Vi befinner oss inte på vetenskaplig mark, utan på trons område. Egentligen är det som om vi kommer att samlas i globalogins kyrka i Seattle den 30 november.
Detta betyder att metoden är viktig. För att Blair House inte skall upprepas måste rådet övervaka kommissionens mandat, staterna och allmänheten måste övervaka det. Millennierundan trädde ut ur det fördolda efter det att skäran gjorde uppror mot McDonalds i Frankrike.
Vad gäller innehållet finns det givetvis många frågor. Frågor om tjänster, den audiovisuella sektorn, det sociala, miljön, utvecklingsländerna och självklart jordbruksfrågan, med en risk för att Europa beter sig som Bambi och Walt Disney. Europa kommer utan tvekan att utverka märkning och spårbarhet, och det kommer att kunna spela med blåa och gröna flaskor, men det kommer att ge upp i fråga om det mest centrala: det interna stödet till bönderna och gemenskapspreferensen. Herr Lamy! Ni tog inte ens ordet "gemenskapspreferens" i er mun, därav vårt förbehåll mot denna runda.
Att delta i dessa "cykler", det är någonting för cyklisten. Det enda problemet är att det är folket som sköter pedalerna och de fattigaste som oftast blir utmattade. Men visst har man alltid tillräckligt med krafter för att utstå andras ont!

Garot
Herr talman! Jordbruket kommer alltså att bli ytterligare en viktig fråga för de kommande förhandlingarna inom WTO, och våra institutioner verkar allmänt sett vara överens om att sträva efter ett erkännande av vår europeiska jordbruksmodell, att skydda konsumenten och att betrakta Berlinavtalet som ramen för kommissionens förhandlingsmandat. Det återstår således att dra nytta av vår enighet för att möta konkurrenterna, våra partner i WTO.
Låt oss vara på det klara med att allt som kommer att göras för att informera, väcka och mobilisera allmänheten kommer att stärka våra förhandlares beslutsamhet i Cairns-gruppens, Förenta staternas och utvecklingsländernas ögon.
Vi kan redan nu konstatera att påtryckningarna från vårt civila samhälle kan smitta av sig till motståndarlägret. Beviset för detta är t.ex. det som just nu pågår i Förenta staterna, i fråga om genetiskt modifierade organismer (GMO).
Om vi för detta ett steg längre, i syfte att skapa ett gynnsamt styrkeförhållande inom WTO, är det därför nödvändigt att diskutera och kommunicera överallt i Europa om vilken innebörd vi skall ge globaliseringen och avregleringen av handeln.
För oss européer bör globaliseringen syfta till att förlika ekonomisk konkurrenskraft med en global utveckling som är mer balanserad, mer hållbar och bättre fördelad, särskilt mellan nord och syd.
När det gäller jordbruket vore det bra att upprätta ett handelssystem för jordbruksprodukter som är rättvist och som grundas på marknadens regler, men också på mer allmänna hänsynstaganden som har att göra med folkhälsa, miljö, sysselsättning och regional jämvikt. Det är mot bakgrund av dessa mål som det finns anledning att så snart som möjligt göra en halvtidsutvärdering av Marrakechavtalens tillämpning. Herr rådsordförande, herr kommissionär! Dessa brännande frågor bör dessutom utgöra en naturlig grund för avtalets allmänna princip, vilken det finns anledning att göra gällande under förhandlingarna.

Ducarme
Herr kommissionär! Kommissionens ljumma inställning oroar mig, och kanske borde man ta fasta på följande uppslag: undvik kapitalismens fälla, var offensiva och följaktligen - tillåt mig uttrycket - "var liberala".
Jag vill fråga kommissionen om den skulle kunna utgå från en grund med tre punkter. Varför inte engagera sig för de humanistiska värdena och våga säga att det krävs ett erkännande av de grundläggande sociala normer som har fastställts av Internationella arbetsorganisationen (ILO)? Varför inte sträva efter kvalitetsnormer på ett världsomfattande plan, och därmed kräva samma rättigheter och skyldigheter för alla ekonomier och företag? Varför inte förespråka mångfald på internationell nivå och begära, för alla och envar, ett kulturellt undantag och ett undantag för jordbruket?
Till sist en önskan, åtminstone en vilja. Jag tror inte att det är bra för Europaparlamentet att stämma in i den tes som kommissionen eventuellt kommer att hävda, dvs. att vi skall yttra oss först i slutet av rundan. Vi måste hela tiden stå på kommissionens sida, men också se till att parlamentet inte blir en kammare som endast stadfäster, utan också hävdar sin egen ståndpunkt.
(Applåder)

Nogueira Román
Herr talman! Så som sägs i inledningen av kommissionens rapport om förslaget till meddelande till rådet och Europaparlamentet, finns det i dag, lyckligtvis, en växande oro, med påföljande debatt om effekterna av handelns avreglering för sysselsättningen, fördelningen av rikedomen, utvecklingen, miljön, hälsan och konsumentskyddet och den kulturella mångfalden, liksom för den växande marginaliseringen av de fattiga länderna. Denna oro delas och (...) av vår grupp. Vi är inte anhängare av att utöka befogenheterna för en organisation som saknar demokratiska organ, vilket är fallet med Världshandelsorganisationen, inte heller av (...) gemensamt agerande. Vi vill tvärtom att Världshandelsorganisationen reformeras officiellt och underordnas konventionen om de mänskliga rättigheterna och ILO:s konventioner.
Vi vill speciellt ha ekonomiska och handelsmässiga åtgärder till utvecklingen av de fattiga och marginaliserade länderna. I vilket fall som helst vill jag säga att förhandlingarna i millennierundan inte får skada de viktigaste beståndsdelarna i den europeiska jordbruksmodellen och inte heller de nödvändiga reformerna för att, förutom det som avtalades i Agenda 2000, den interna utvecklingen av mål 1-områdena, med familjejordbruk, skall skyddas mot intressena hos de stora industriella bolagen med stor distribution.
Vi kräver slutligen, ett direkt deltagande från detta parlament, jämsides med kommissionen....
(Talmannen kopplar bort talaren)

Brie
Herr talman! Jag tror att det man nu planerar sannolikt blir det mest skickelsedigra internationella avtalet som hittills slutits. Desto mer nedslående är det för mig att man ännu så länge inte ens har utvärderat resultatet av Uruguayrundan ordentligt.
Redan i går frågade jag mig vid vår diskussion om livsmedelssäkerhet hur vi egentligen kan vara så säkra på att mycket av dagens utveckling inte har sina rötter i den redan inledda avregleringsprocessen. Jag anser det därför desto mer oacceptabelt att man i de nationella parlamenten knappt diskuterar frågan om förhandlingsmandat. Det är vanhedrande, anser jag, att vi måste acceptera att många fördragsmässigt berörda parter av finansiella skäl inte ens får sitta med vid förhandlingsbordet inom ramen för diskussionen, samt även att detta faktum ges så liten uppmärksamhet.
Om jag skall uttrycka något önskemål på denna korta tid så är det att parlamentets alla grupper ser till att sörja för denna uppmärksamhet och för öppenhet och en intensiv diskussion.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag hade nästan tänkt avstå från att delta i den här debatten. Varför? När jag hör rådet, kommissionen och parlamentets ledamöter på det här sättet, då liknar det igelkottar som vänslas. De är rädda för att de skall sticka varandra, och de är medvetna om att vi helt enkelt förefaller vara överens med varandra då det gäller alla viktiga frågor, och jag vill nämna dem än en gång, de sociala aspekterna som Hansenne gick in på, hållbar utveckling, kultur, försiktighetsprincipen för livsmedel, jordbruksfrågan, utvecklingsländerna, djurens välbefinnande.
Herr talman! Detta är bara vad som framkommit i dag. Med anledning av detta tror jag att det är lämpligt att komma med en vädjan, och den lyder: hur skall Europeiska kommissionen kunna hålla samman alla dessa vänslande igelkottar när de nu inom kort befinner sig i Seattle? Jag tror att det finns två saker som kan göra detta möjligt. För det första, genom att sörja för att det finns en stark delegation från parlamentet som ser till att nationella intressen inte spelar någon roll. För det andra, herr talman, skulle jag vilja önska av herr Lamy att han sörjer för att var och en hela tiden genomsyras av vetskapen om att när WTO är viktigt för oss, när WTO är viktigt för Europa, är detta WTO också viktigt för andra handelspartner. Dessutom gäller att detta WTO bara kan vara viktigt när varje medlemsstat sörjer för och även förblir medveten om att det inte är ett enda nationellt intresse som kan segra, utan att det alltid måste vara det europeiska intresset för att också ha något att komma med vid dessa förhandlingar.

McAvan
Herr talman! Fördelen - eller nackdelen - med att tala sent är att mycket av det som man har tänkt säga redan har sagts, så jag skall bara betona tre allmänna punkter.
För det första, vi måste stå emot trycket för en smal förhandlingsrunda, oavsett var det kommer ifrån. Vi behöver en bred runda, vi behöver omfattande förhandlingar, för att få till stånd ett paket som innehåller något för alla och envar.
För det andra, under dessa samtal kommer vi i hög grad att ha allmänhetens ögon på oss. Tiderna då förhandlingar om tekniska detaljer fördes bakom lyckta dörrar är förbi. Människorna, de icke-statliga organisationerna och företagen följer miljöfrågorna, hälsofrågorna och frågorna om djurens välmående. Så det gläder mig mycket att Europeiska kommissionen i morgon kommer att hålla överläggningar med icke-statliga organisationer i Bryssel. Det är mycket goda nyheter.
För det tredje, många har talat om behovet av ett balanserat synsätt. Vi måste få till stånd ett balanserat paket. Det handlar inte bara om handel, det handlar om internationell och social rättvisa, det handlar om miljöfrågor. Men vi får inte heller, som vissa här i kammaren skulle önska, glömma bort att skapa arbetstillfällen och välstånd. Även det är viktigt för allmänheten. Det kommer att bli tufft att få fram detta balanserade paket, men allmänheten förväntar sig att vi klarar det, och det är just vad ett demokratiskt, ansvarigt styrelsesätt handlar om. Vi måste klara det.
Avslutningsvis gläder det mig att höra kommissionen och rådet tala om utvecklingsländernas behov. Det är mycket viktigt att vi ger dem mer än varma ord, nu när vi går in i ett nytt millennium. Låt oss hoppas på att vi under nästa århundrade kommer att få höra annat än nyheter om Afrikas negativa ekonomiska utveckling.

Sánchez García
Herr talman, ärade ledamöter! Det är betryggande att de femton medlemsstaterna i en så viktig förhandling, som den i Världshandelsorganisationen, har intagit en gemensam ståndpunkt för att på jordbruksområdet fastställa stabila spelregler som gör en lojal konkurrens möjlig på världsscenen och för att på ett klart sätt möta utmaningarna från det nya årtusendet, eftersom man har tagit ståndpunkterna från jordbruksavtalet i Uruguayrundan och i Agenda 2000 i Berlin som central grund, liksom bevarandet av jordbrukets mångfald.
Till dessa grunder bör vi, enligt min mening, lägga jordbrukets strategiska värde för vissa exportregioner i Europeiska unionen, vilka dessutom i Amsterdamfördraget fått ett särskilt erkännande, nämligen de ytterst avlägsna regionerna som behöver en speciell åtanke i millennierundans förhandlingar, så att de beslut som fattas i Seattle skyddar deras jordbruksintressen och garanterar dess sociala, kulturella, ekonomiska och miljömässiga överlevnad, speciellt efter toppmötet i Köln. Det skulle därför vara bra att påminna rådet och kommissionen om dessa regioners problematik och i förhandlingsmålen även inkludera de....
(Talmannen avbryter talaren.)

Figueiredo
Herr talman, mina damer och herrar! Uttalandena kring den så kallade millennierundan är oroande. Man försöker sprida avregleringen till allt fler sektorer och länder, till och med jordbruket och tjänster som är väsentliga för utvecklingen och förbättringen av befolkningarnas livskvalitet, såsom utbildning och hälsovård.
Kommissionens ordförande gjorde sin inriktning klar när han, i sitt tillsättningsanförande, hävdade att det var nödvändigt att fortsätta att omstrukturera den inre marknaden och främja avregleringarna, särskilt de fortsatta avregleringsprocesserna av varu- och tjänstesektorerna. Detta innebär att vi nu inte längre befinner oss i en avregleringsprocess bara för varuhandeln, vilket var fallet i GATT. De multinationella företagen vill nu gå ännu längre, de vill lägga beslag på samhällssektorer som är vitala för befolkningarnas liv och vilka har varit statens ansvar.
Det är en mycket farlig väg, vilket redan har visats genom följderna av tillämpningen av Världshandelsorganisationens regler, med ökade sociala klyftor, arbetslöshet och fattigdom i världen. Det är viktigt att kommande förhandlingar inte fortsätter på denna väg utan på en väg av solidaritet och samarbete.

Karoutchi
Herr talman! Vi har fört en debatt om en förbättrad livsmedelssäkerhet i Europa, samtidigt som det har uppstått konflikter om försiktighetsprincipen inom unionen och parallellt med att amerikanerna fullföljer sina oberättigade vedergällningar. Situationen inom jordbruket och livsmedelsindustrin har försämrats under de senaste åren, samtidigt som vi teoretiskt sett stod under skydd av Uruguayrundan och Marrakechavtalen, vilka syftade till att garantera och organisera tillträde till marknader, exportstöd och interna stöd.
Herr kommissionär! Ni kanske förstår vår oro över den uppenbara bristen på samsyn inom unionen inför förhandlingsstarten, samtidigt som Förenta staterna tycks mycket beslutsamma i sitt motstånd till det europeiska stödsystemet, men på ett elegant sätt överser med flexibla betalningar. Förhandlingarna kan i själva verket inte starta om vi inte lyckas få våra partner och konkurrenter att erkänna den europeiska jordbruksmodellen. Det är denna modell som, på grundval av gemenskapspreferensen, garanterar produktkvalitet, livsmedelssäkerhet samt jordbrukets och livsmedelsindustrins överlevnad och blomstring.
Herr kommissionär! Vi tog med nöje del av såväl era svar inför utskottet som era uttalanden i början av detta sammanträde. Men vi vill att ni klargör den amerikanska reaktionen på de europeiska ståndpunkterna till förmån för en förlängning av fredsklausulen efter år 2003. Kan ni också klargöra om Förenta staterna begär kompensationer eller om de gröna och blåa flaskorna kommer att försvinna, de som roade Martinez men som är absolut avgörande för våra jordbrukare? Skulle ni till sist kunna säga oss om ni anser att slutsatserna från rådets möte i Berlin, om reformen av den gemensamma jordbrukspolitiken, är ett oantastligt fundament eller om de riskerar att hotas av nya förhandlingar?

Roth-Behrendt
Herr talman, herr kommissionär, på denna korta tid bara några stickord. Vad då formell nödvändighet? Vi måste förändra konfliktreglerna inom Världshandelsorganisationen. Den måste göras öppnare och klarare och mer tillgänglig för allmänheten. Detta är en av de viktigaste förutsättningarna för att se till att områden som miljö- och konsumentskydd får den betydelse de förtjänar och inte skjuts undan till någon sorts "panel".
Till de materiella områdena, herr Lamy, hör framför allt försiktighetsprincipen. Det har jag nämnt flera gånger tidigare. Vi måste överta försiktighetsprincipen från handelsavtalets område växtskydd till att finnas med i fördraget. Vad behöver vi då? Vi behöver miljö- och hälsovårdspolitik som viktiga och riktiga beståndsdelar i fördraget. Det som kommittén för handel och miljö, som verkar hos Världshandelsorganisationen, producerar räcker inte till. Hittills har den kommittén inte uppfyllt sina uppgifter. Det bör följaktligen få känna av det. Kommittén måste få en klar tidsplan så att det kan bli till ett stöd i arbetet.
Vilka är då de viktigaste områdena där vi kan få något uträttat? Vi måste också göra det som kommissionen kräver. Vi måste göra hela Världshandelsorganisationen öppnare, mer demokratisk och öppen; som ni själv säger måste vi även se till att hela fördraget sedan underkastas en miljökonsekvensutredning. Vi måste även pröva de produktionsmedel som inte är relaterade till produkter, samt vi måste se på sammanhangen i stort. Jag är övertygad om att detta parlament inte avser att ännu en gång underteckna ett fördrag där inte försiktighetsprincipen, konsumentskyddet och hälsovårdspolitiken värderas högt.

Hansenne
Herr ordförande! Det finns många som oroar sig över de sociala konsekvenserna av en ny avregleringsvåg på handelsområdet. Dessa farhågor måste beaktas och finnas med på dagordningen för millennierundans förhandlingar. Trots detta har vi inte lyckats övertyga våra partner om att diskutera dem, varken vid inrättandet av WTO eller vid konferensen i Singapore. Vi måste dra lärdomar av detta misslyckande och med beslutsamhet lägga fram en trovärdig och konsekvent ståndpunkt. Beslutsamhet först: det blir inga balanserade förhandlingar om vi inte kan diskutera de här frågorna, och medborgarna skulle inte förstå varför vi vågar kasta oss in i en ny förhandlingsrunda om vi från början överger denna centrala punkt.
För att lyckas måste vi försvara en trovärdig ståndpunkt. I Marrakech 1994 och i Singapore 1996 kunde vi inte övertyga ett antal utvecklingsländer om att våra angelägenheter är välgrundade, eftersom vi presenterade dem i form av en social klausul. Vi misslyckades för att vi framställde oss själva som negativa och bestraffande.
Sedan dess har saker och ting förändrats. Förra året antog ILO:s medlemmar - bland dem våra egna länder - en förklaring om grundläggande principer och rättigheter på arbetets område. Vi åtog oss alla att respektera de principer som skapar en verklig social dynamik i alla länder. Vi lovade att stödja utvecklingsländernas ansträngningar för att uppfylla sina åtaganden. Vi vill inte straffa, utan hjälpa. Inte hjälpa för att hjälpa, utan hjälpa för att uppfylla förpliktelser. För det ändamålet bör vi säkerställa ett lämpligt och effektivt arbete mellan ILO och WTO.
Vi måste slutligen ge ett innehåll åt det avtal som träffades i Singapore om ett samarbete mellan de båda organisationernas sekretariat, i syfte att garantera en positiv uppföljning av förklaringen. Vi måste också inta en konsekvent ståndpunkt. Om vi är beredda att hjälpa våra partner för att tillsammans med dem bygga upp ett genuint internationellt socialt fundament, bör vi tala om för dem vilka insatser vi är beredda att göra. Ett mer attraktivt stimulerande preferenssystem och ett tydligt och generöst samarbetsprogram kan bidra till det. En klar och stark signal med denna innebörd från kommissionens och regeringarnas sida bör förberedas och tillkännages i Seattle.

Carraro
Herr talman! Jag tror att kommissionen gjorde rätt i att i sitt meddelande understryka betydelsen av att det vi skall öppna i Seattle är en global förhandlingsrunda. Det handlar om svåra och komplicerade förhandlingar under vilka det kommer att bli nödvändigt att alltid hålla det grundläggande strategiska intresset för Europeiska gemenskapen i minnet. Vi är världens största exportör och därmed berörs vi mer än någon annan del av världen av påtryckningarna för att avskaffa de barriärer som hindrar och försvårar den internationella handelns utveckling.
Att låta den internationella handeln växa innebär att lämna ett viktigt bidrag till den ekonomiska tillväxten i Europa, vilken gemenskapens länder har stort behov av. Jag tror att detta är en obestridlig realitet som herr Pasquas antiamerikanska argumentation, förlegad sedan åtminstone trettio år, verkligen inte kan sätta i fråga. Naturligtvis måste vi försvara de värderingar och principer som är grundläggande för gemenskapens länder, men vi måste göra det på ett klarsynt och flexibelt sätt, och alltid ha i minnet att det viktigaste av allt är att befordra det grundläggande strategiska intresse av en avreglering av den internationella handeln som jag nämnde nyss. Jag tror alltså att detta varken är rätt plats eller rätt tidpunkt att ställa upp hinder eller höja stoppspadar. Jag tror att parlamentets delaktighet under förhandlingarnas gång, i samarbete med kommissionär Lamy, kommer att producera riktiga resultat vad detta mål beträffar.

Ettl
Herr talman, mina damer och herrar! Fastän Europeiska unionen hör till de engagerade förespråkarna för den nya förhandlingsrundan inom ramen för WTO, får det inte bli så att vi utesluter de sociala frågorna i denna den förmodligen sista stora avregleringsrundan.
De bästa investeringarna för en god framtid är väl bred delaktighet i välståndet, en sund miljö och hälsosamma arbetsplatser. Redan 1994 i och med Uruguayrundan väntade man sig ökad tillväxt och välstånd för AVS-länderna. Tillväxten har i stort uppnåtts, medan levnadsstandarden där man har det som sämst enligt studier från OECD och UNCTAD inte alls har förändrats. Det motsatta är fallet! Vi kan väl ändå inte med vår politik syfta till att öka vårt välstånd samtidigt som vi gör de fattiga ännu fattigare. Vi får därför inte försitta den sista chansen att kräva att de sju viktigaste arbetsnormerna som ratificerats i ILO-avtalet införlivas såsom prövningsbara socialklausuler. Därmed avses ingen ny protektionism, i stället handlar det om de grundläggande rättsnormer med vars hjälp diskriminerade arbetstagare kan göra motstånd. Detta utgör en aspekt av de mänskliga rättigheterna; en minimikvalitet som denna måste eftersträvas. Därutöver kan man ju också ge AVS-länderna positiva incitament för det. I kommissionsrapporten återfinns en mängd idéer i detta sammanhang. Lyckas man nu inte införliva de sociala aspekterna kommer avregleringen med detta sista stora steg inte att fungera. Jag förväntar mig ett större engagemang från rådet i denna fråga.

Désir
Herr talman! Jag vill först ställa en fråga till rådet och ordförandeskapet som rör öppenheten: när får Europaparlamentet ta del av det förslag till slutgiltig förklaring som det finländska ordförandeskapet har lagt på rådets bord? Detta långa och detaljerade dokument tycks nu vara föremål för diskussioner inom rådet och mellan rådet och kommissionen. Rådet förbereder sig för att ge kommissionen själva förhandlingsmandatet. Vi skulle vilja att parlamentet verkligen är delaktigt i förberedelsen av förhandlingsmandatet, och att det därför får tillgång till detta referensdokument.
För det andra skulle jag vilja ta upp en av den kommande förhandlingens viktigaste frågor: frågan om tjänster. Alla tjänster kan inte jämföras på samma grunder. För oss är t.ex. människors hälsa inte en handelsvara. Vissa tjänster måste även i fortsättningen höra till den offentliga eller allmännyttiga sektorn. Jag tänker också på utbildning. På andra håll i världen har man gjort ett annat val, och det händer att man tillfrågas om sitt bankkort när man kommer till sjukhuset för vård. Det är ett val, men det är inte vårt val, och vi vill inte att tjänsternas inträde i WTO:s område leder till att konkurrensens regler och öppnandet av marknader styr sektorer som hälso- och sjukvård och utbildning i framtidens Europa. Det skulle innebära en avveckling av vår sociala modell. Det skulle innebära en övergång från marknadsekonomi till marknadssamhälle. Den bästa garantin för våra offentliga tjänster är att tydligt placera dem utanför förhandlingens räckvidd, vilket var fallet med det kulturella undantaget.
Jag skulle vilja avsluta med - och det hänger samman med det föregående - frågan om investeringar. Jag vill erinra om att Europaparlamentet uttalade sig mot det multilaterala avtalet om investeringar (MAI) - det får nu inte bli så att det som vi i går sade nej till, när det kom från OECD, i dag återkommer genom WTO:s fönster.
(Applåder)

Brunetta
Herr talman, herr kommissionär Lamy, herr minister Sasi! Det är oundgängligt att Millennium Round främjar former för samarbete och integration mellan Världshandelsorganisationen, Internationella arbetsorganisationen, Internationella valutafonden och Världsbanken så att avregleringen av handelsutbytet åtföljs av en förnyad stabilitet på penningmarknaden, av en politik som tar till vara de mänskliga resurserna, av sociala skyddsnät, av en utbredd respekt för grundläggande regler för arbetslivet. Endast på detta sätt kan vi få bort de ömsesidiga anklagelserna om social dumpning och protektionism.
I och med den högtidliga förklaringen från juni 1998 åtog sig de 174 medlemsländerna i ILO att främja de fyra grundläggande rättigheterna i arbetslivet: föreningsrätten, respekten för minimiålder för arbete, förbudet mot straffarbete och icke-diskriminering. Resultatet blev en indirekt definition av hederlig konkurrens för att den sociala utvecklingen inte skall tvingas tillbaka av konkurrensskäl. På senare tid har G8-mötena i Washington och Köln uttryckligen önskat sig att ILO:s högtidliga förklaring skall tillämpas.
Understödet måste alltså alltid ta överhanden över sanktionerna. Här kan Europa utgöra en tillförlitlig riktpunkt, också tack vare sin modell av social marknadsekonomi. Kommissionen måste alltså, med parlamentets stöd, avsätta resurser för att hjälpa utvecklingsländerna och övergångsekonomierna, konstruera moderna system för social trygghet och effektiva arbetsmarknader. Det är detta idémässiga och politiska budskap det förenade Europa kan föra med sig till Seattle, och därmed bekräfta den traditionella funktionen som område för dialog och integration mellan utvecklade ekonomier och utvecklings- och övergångsekonomier.

Kinnock, Glenys
Herr talman! I dagens Financial Times upprepar UNCTAD:s generalsekreterare ånyo att det fortfarande finns kvar fördomar mot utvecklingsländerna i det multilaterala handelssystemet. Vi måste under dessa överläggningar vara på det klara med att utvecklingsländerna inte ber om ett ambitiöst program i denna runda. De ber om att de utfästelser som gjordes under Uruguayrundan skall infrias. De har till exempel inte sett några fördelar för sina textil- och beklädnadsindustrier, inte heller har de sett fördelar av avregleringen av handeln med jordbruksprodukter. Vad de vill se först av allt är de goda effekter som skulle kunna komma från Uruguayrundan.
Utvecklingsländerna förbereder sig för Seattle, och de förbereder sig på att vara mycket upptagna. De säger att marknadstillträde i sig inte kommer att vara ett universalmedel som skänker dem konkurrenskraft och integrerar dem i den globala ekonomin. Vad vi måste erkänna är att alla dessa vackra mål kommer att kräva att vi stöder utbudssidan i utvecklingsländerna, för de kommer helt enkelt inte att ha kapaciteten att ta itu med dessa vackra mål.
Det är också nödvändigt att avlägsna exportstödet för jordbruksprodukter och att få fram en ny WTO-klausul, för att täcka behovet av livsmedelssäkerhet i utvecklingsländerna. Dessutom bör en social klausul - som har tagits upp av många - skötas gemensamt av ILO, för att garantera att man tar itu med några av de ömtåliga punkter som vi alla känner til.
Avslutningsvis, herr kommissionär, jag skulle vilja be er att ni, när ni diskuterar WTO-reglerna under era överläggningar, kommer ihåg att vi har enorma förpliktelser och skyldigheter enligt Lomékonventionen.

Rübig
Herr talman! Under de senaste åren har produktionen i Europeiska unionen vuxit med mer än 3 procent per år. Handeln har i genomsnitt under senare decennier ökad med ca 6 procent per år, exporten av tjänster omfattar 9 procent och de utländska direktinvesteringarna ligger kring 12 procent. Därmed står prioriteringarna klara. Vårt högsta mål - full sysselsättning i Europa - kräver en höjning av vår konkurrenskraft och den kommer att påverkas på ett avgörande sätt av utvecklingen på detta område.
Mina prioriteringar inför WTO-förhandlingarna är först och främst Electronic Commerce, det område som har störst tillväxtmöjligheter och där även Europa är mycket konkurrenskraftigt. Där vill vi ha ett framsynt fastslående av tullfrihet för elektroniska transaktioner och leveranser. Vi vill undvika en differentierad syn på klassiska och nya tjänstetyper - sättet att förmedla en tjänst påverkar ju ingalunda tjänstens beskaffenhet; vi eftersträvar också förbättrat tillträde till marknaderna för varor och tjänster i tredje land, vilket omfattar de tjänster inom telekommunikation som främjar den elektroniska handeln.
För det andra: telekommunikation. Välutbyggda kommunikationsnät och rättvis konkurrens har generellt ett positivt inflytande på ett lands ekonomiska produktion och sysselsättningsläge. Bildandet av internationella allianser öppnar nya marknader och främjar därigenom den dolda och ökade konkurrensen till förmån för konsumenterna. Men även öppenhet efterfrågas på detta område. Avregleringen är ett paradexempel på job creating. Avregleringen har bland annat lett till skapandet av hundratusentals arbetstillfällen i Europa.
Min tredje punkt: TRIPS. Det effektiva genomförandet av avtalet skall garantera att materiella och immateriella rättigheter jämställs.

Corbey
Herr talman! Ett stort antal icke-statliga organisationer har undertecknat förklaringen mot millennierundan, mot WTO, mot Seattle. Den oro som medborgare och organisationer känner kan man inte längre bortse från på dagordningen i Seattle, och därigenom kommer också en viktig roll för Europaparlamentet och för den socialistiska gruppen inom synhåll. Denna roll måste vara inriktad mot att komma med ett konstruktivt bidrag under förhandlingarna. Ett bidrag som innebär att man tar handelsintressena, men även medborgarnas intressen, på allvar. Det måste lyckas att kombinera det bästa från två världar, till och med på det känsliga området konsument- och miljöskydd. Denna politiska frågan handlar hela tiden om ansvarsfördelningen mellan WTO, Europeiska unionen, nationella myndigheter och konsumenten. Denna fråga besvaras på olika sätt. I Förenta staterna läggs ett större ansvar på konsumenten. I Europa tenderar vi att lägga ett större ansvar på staten, och vi stöder oss på lagstiftning. Många konflikter om miljö och konsumentskydd kan förebyggas när försiktighetsprincipen tillämpas på ett adekvat sätt. Enligt Rioförklaringen från 1992 måste det finnas vetenskapliga bevis för att en ny produkt inte har några skadliga effekter. Dessa bevis måste företes innan produkten kommer på marknaden.

Randzio-Plath
Herr talman! Den ekonomisk-politiska och sysselsättningspolitiska betydelsen av millennierundan och av världshandeln överhuvudtaget för den europeiska ekonomin, som ju är världens största handelspartner, kan knappast överdrivas. Därför är det av särskild vikt att Europeiska unionen gör klart att den är emot varje försök att införa en ny eller gammal typ av protektionism. Den måste bidra till att utveckla en det ömsesidiga beroendets regeringskonst för de ömsesidigt beroende nationalekonomierna; den måste även medverka till ett globalt koncept för ledning av verksamheter.
Framför allt är det viktigt att vi kan bygga upp ett fungerande system för internationell konkurrens. Ett sådant system är desto viktigare som det är mindre gynnsamt för utvecklingen av det europeiska näringslivet om vi får konkurrensregler som inte gäller över hela världen. Jag tänker på elefantbröllopen, på fusionerna, på pris- och anbudskartellerna. Det kan inte accepteras att de 100 största företagen i världen delar upp världen mellan varandra, och vi bara i efterhand kan reagera på det, utan att kunna handla självständigt. Vi behöver därför en minimiuppsättning regler för den internationella konkurrensen som måste omsättas i nationella konkurrenssystem. Men framför allt behöver vi oberoende konkurrensmyndigheter i samtliga medlemsstater i WTO för att kunna genomdriva dessa konkurrensrättsliga miniminormer.
Huruvida skiljedomsförfarandena en dag kommer att omvandlas till en internationell konkurrensmyndighet lämnar jag i dag obesvarat.

Medina Ortega
Herr talman! Jag skall bara tala om en fråga. Jag vill ta upp den sak som Roth-Behrendt talade om, nämligen förfarandet vid konfliktlösningar.
När Uruguayrundan avslutades i Marrakech infördes ett obligatoriskt konfliktlösningssystem i Världshandelsorganisationen, men den metod som har använts ärvdes från det gamla allmänna tull- och handelsavtalet. Det var en metod med expertgrupper och informella organ. Resultatet av detta är att Europeiska gemenskapen nu underställer sig en internationell organism i att obligatoriskt lösa sina internationella tvister utan några garantier om tillräcklig opartiskhet.
Exempelvis löstes den första banankonflikten i en panel, en expertgrupp som leddes av en före detta amerikansk senator när den anklagande parten var USA. För det andra måste kommissionen sätta sakerna på rätt plats i vårt eget hus för just nu är kommissionens avdelningar för att hantera klagomålen inför Världshandelsorganisationens organism för konfliktlösningar, helt otillräckliga.
Jag hoppas alltså att kommissionen och medlemsstaterna i den nya redigeringen av Världshandelsorganisationens text skall fastställa ett oberoende och opartiskt system för konfliktlösning i vilket man inte ignorerar oss som i det förflutna.

O' Toole
Jag tycker att vår debatt i dag har handlat väldigt mycket om nyckelfrågorna miljö och jordbruk, liksom om frågan om den sociala klausulen, men jag vill fästa er uppmärksamhet på de speciella behov som finns inom kulturindustrin och den audiovisuella sektorn.
Det är särskilt viktigt, att när vi ser på dessa områden tar hänsyn till de problem som finns i dessa sektorer: till exempel, tillväxttakten, för närvarande 13 procent i EU, som prövar de befintliga reglernas kapacitet och räckvidd; liksom även deras komplexitet. Ta till exempel konvergensen av telekommunikationsindustrierna, audio- och datortekniken, som jag tycker reser grundläggande frågor om vårt sätt att producera och använda dessa industrier. Men mycket av det kommer att bero på detaljerna, såsom de fastställs under förhandlingarna.
Jag vill ta tillfället i akt att i kommissionärens närvaro här i dag föreslå att vi, när vi bygger upp förhandlingarnas " infrastruktur" , är flexibla nog att sammanlänka våra behov här i Europa. Detta mot bakgrund av de undantag som vi redan har i Europeiska unionen för industrierna inom den audiovisuella sektorn, som ger oss svängrum, som ger oss möjlighet att utveckla industrin och att nå upp till samma nivå som USA. På samma gång inser jag att vi behöver en förhandlingsarena som är både robust och realistisk. Så jag skulle vilja rekommendera att vi, vad gäller vår position här i Europa, ser till att våra industrier utvecklas på ett sätt som gör det möjligt för dem att nå den potential som de utan tvekan innehar.

Sasi
Herr talman! Jag vill för det första tacka för detta livliga åsiktsutbyte. Jag vill också tacka parlamentets stora grupper för deras positiva inställning till både rådets och kommissionens skisseringar.
Enligt min mening ställde kommissionären Lamy i sitt utmärkta inlägg en central fråga: ligger det i vårt intresse att avreglera världshandeln. Rådets åsikt är att det absolut gör det. Det ger oss skalafördelar i produktionen och konsumenterna får klart produkter till lägre pris. Dessutom ger det öppenhet i ekonomin, och man kan klart bevisa att demokratin och de mänskliga rättigheterna mår bättre i öppna ekonomier. Det ger också handeln klarare regler och öppenhet som hindrar byråkrati, oegentligheter och korruption. Allt som allt kan man säga att vi nu arbetar för välstånd, demokrati, mänskliga rättigheter och ärlighet.
Det finns också skäl att i denna sal påminna om att unionens grundidé var att skapa en gemensam marknad. Vi har den inre marknaden, vårt mål är att skapa fred och välstånd. Därför är det helt naturligt att unionen också vill ha en öppnare marknad i världsekonomin. Centrala frågor i förhandlingsrundan kommer givetvis att handla om demokrati, mänskliga rättigheter och miljö. Det är viktigt att vi strävar efter att finna positiva incitament till att u-länderna skall utveckla sina egna system. Man måste säga att unionens eget allmänna preferenssystem (GSP) är ett utmärkt arbetsredskap. Men dessa incitament kan skapas utanför informationssystemet bland annat i världsbankssystemet och annorstädes där de kan fungera effektivt.
När man talar om öppenhet och demokrati i WTO vill jag påminna att besluten i WTO fattas enhälligt. Därför är det säkert och klart att demokrati där också blir verklighet. Jag vill också betona att den kulturella mångfalden kommer att vara en mycket viktig fråga för Europa i förhandlingarna.
När det gäller jordbruksfrågorna kommer utgångspunkten givetvis att vara vår Agenda 2000-lösning, och den lösningen måste försvaras. Här har man bett om en förutsägelse om vad slutresultatet kommer att bli, men det skulle vara helt fel att i det här skedet göra någon bedömning om slutresultatet eller åtminstone säga någonting som avviker från Agenda 2000. Men det är viktigt för oss att komma ihåg att en bred runda ligger också av det här skälet i unionens intresse. Jag vill också påminna om att unionen har betydande fördelar när det gäller jordbruksexport. Jag tror att om vi utvecklar vår egen produktion så kommer jordbruksproduktionen i EU:s medlemsstater att bli konkurrenskraftig, inte nödvändigtvis alltid prismässigt, men man måste också tänka på kvalitet och i synnerhet på det att vi inom vårt eget område sörjer för livsmedelssäkerheten vars betydelse för konsumenterna kommer att väsentligt öka i framtiden.
Här har man också debatterat parlamentets roll. Rådet vill även i fortsättningen ha åsiktsutbyte med parlamentet - här i plenum, likaså i utskottet. Vår målsättning är att efter bästa förmåga ta hänsyn till de synpunkter som framförts i parlamentet när vi utarbetar egna ståndpunkter. Vad beträffar handlingar som behandlats i kommitté 133 så kommer vi att ge parlamentet så omfattande information och handlingarna i den omfattning som unionens egna stadgar tillåter. Jag vill hänvisa till att man under det föregående parlamentet ställde en skriftlig fråga om dessa förfaranden, och man har också avgett ett skriftligt svar på den.
När det gäller antalet parlamentsledamöter i förhandlingarna i Seattle så måste man konstatera att det viktigaste är att vi har en grupp som fungerar bra i samarbete och vars interna information fungerar. Jag tycker att erfarenheterna av den föregående rundan och antalet parlamentsledamöter där var positiva så att de skulle kunna tas som en utgångspunkt när man bedömer vilket antal ledamöter som behövs.

Lamy
Jag skall inte ta upp alla de frågor som vi har diskuterat, utan endast tacka talarna - eller åtminstone de flesta av dem - för deras stöd samt besvara vissa saker eller frågor som de har tagit upp.
Första frågan: kan man, bör man, analysera vilka effekter någonting som en förhandlingsrunda orsakar för ekonomin och miljön? I fallet med ekonomin tror jag inte att det är nödvändigt, för även om det inte är en exakt vetenskap anser flertalet ekonomer, av de skäl som nyligen har anförts, att avregleringen av handeln går i rätt riktning.
Saken är mindre klar när det gäller miljön, och därför har kommissionen tagit initiativ till en studie om miljöeffekter i samband med den runda som snart skall inledas. Vi skulle således kunna fråga oss varför vi inte gjorde detsamma för Uruguayrundan? Vi gjorde inte det för att vi inte tänkte på det och inte hade erforderliga medel vid den tiden; att göra det i dag på de grunder som fanns tillgängliga under Uruguayrundan skulle inte vara metodologiskt vettigt. Däremot har vi börjat göra det för den kommande rundan, ett inte så litet företag, och för övrigt tror jag att unionen är en föregångare på det området.
Visst är det möjligt att förbättra mekanismen för tvistlösningar! Vi skall dock vara medvetna om - oss emellan - att utvärderingen av tillämpningen av de mekanismer som inrättades i Marrakech på det stora taget är helt tillfredsställande ur unionens synvinkel; när det gäller förhållandet mellan antalet fall som vi har tagit upp och antalet fall som vi har fått acceptera, mellan vunna och förlorade ärenden. Om vi tittar på statistiken och om vi försöker begrunda det handelsutbyte som berörs, är slutfacit tillfredsställande.
Det stämmer att jag inte uttalade ordet "gemenskapspreferens". Jag är inte vidskeplig, och eftersom detta ord förekommer i våra fördrag och jag har uppdraget att konkretisera det, behöver jag inte ständigt upprepa det.
Till min kännedom har Förenta staterna inte yttrat sig om problemet med den fredsklausul som sträcker sig till år 2003, men man måste självklart fråga sig vad vi skall göra sedan.
När det gäller tolkningen av slutsatserna från Europeiska rådet i Berlin, som på denna punkt har markerat sitt samtycke till det som kallas Agenda 2000, säger och upprepar jag att det verkar vara en bra diskussionsgrund.
Vad gäller utvecklingsländernas möjligheter att få tillgång till tekniska metoder för avreglering av handeln, till WTO och dess paneler etc., stämmer det att detta skapar ett problem, att detta mål för stunden inte ligger inom räckhåll för många av dem, och att användningen av dessa komplexa mekanismer är förbehållen de länder som har de rätta medlen. Därför har vi lagt fram ett förslag om ett tekniskt stöd (vilket för övrigt omnämns i kommissionens dokument), så att dessa länder själva skall kunna förfoga över och använda sig av erforderlig rättslig teknik.
När det gäller hälso- och sjukvård och utbildning är det inte vår uppfattning, avsikt och vilja att ifrågasätta den offentliga politikens mål inom dessa områden, genom att hänvisa till det som för nästa runda presenteras som en avreglering av tjänster.
Europaparlamentets representation slutligen: jag har redan sagt och jag upprepar att kommissionen är helt öppen på denna punkt. Att ha välinformerade europeiska parlamentariker vid vår sida i en förhandling av detta slag, det är en trumf för oss, och följaktligen också för unionen. På denna punkt ändrar jag därför inte uppfattning. Vi vet att vi generellt sett arbetar under er övervakning, och ibland med ert stöd.
Vad beträffar antalet ledamöter, anser jag att det verkligen är en fråga som ligger i era händer och som jag inte har fräckheten att blanda mig i.

Talmannen
Tack så mycket, herr Lamy.
Jag förklarar debatten avslutad.

Klimatförändringar
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är rådets och kommissionens uttalanden om den kommande världskonferensen om klimatförändringar den 25 oktober till den 5 november 1999 i Bonn: tillämpning av Kyotoprotokollet.

Hassi
Herr talman, bästa Europaparlamentets ledamöter! Jag tackar för denna möjlighet att för parlamentet få presentera rådets verksamhet och synpunkter kring klimatpolitiken. Klimatpolitiken är en av de allra största globala miljöutmaningarna, och jag tror att den kommer att vara det under hela nästkommande sekel. Klimatförändringar kommer att ha väldiga sociala och ekonomiska effekter. Givetvis desto större ju mera vi låter klimatet förändras.
En sak som bara är på väg att spridas i medvetandet är klimatförändringarnas sannolika hälsoeffekter. Många forskare anser att ökningen av stormar och översvämningar är ett symtom på att klimatet håller på att förändras. Dessa har förstås direkta effekter på människornas hälsa. Men ännu mera betydelsefulla är klimatförändringarnas indirekta effekter som beror på förändringarna i ekosystemet. Man spår till exempel att varmare och torrare somrar i många områden kommer att minska spannmålsskördarna. Man spår också att det på grund av varmare klimat kommer att ske en utbredning av många sjukdomar som överförs av så kallade vektorer, alltså till exempel sjukdomar som sprids av insekter och råttor. Man spår till exempel att malarian kan komma att spridas till södra delarna av Europa och Förenta staterna. Slutligen kan det också i fråga om hälsoeffekter hända att det uppstår en ny sorts klyfta mellan rika och fattiga, en hälsoklyfta. Detta är bara ett exempel på de dramatiska effekter som klimatförändringar kan medföra. Därför tillhör det våra primära uppgifter att förhindra eller åtminstone bromsa klimatförändringar.
Kyotoprotokollet är ett betydande men inte tillnärmelsevis tillräckligt steg. Det är viktigt att förstå att efter åtaganden i Kyotoprotokollet måste det komma nya åtaganden om klimatförändringarna skall kunna bromsas tillräckligt. Trots det kommer också genomförandet av Kyotoprotokollet att innebära ett stort arbete och en betydande förändring av den hittillsvarande verksamheten.
Europeiska unionens verksamhet innehåller två huvuddelar, varav den ena är unionens egna åtgärder för att minska utsläppen och den andra är unionens verksamhet i internationella förhandlingar. Redan för att upprätthålla unionens internationella trovärdighet är unionens egna åtgärder för att minska utsläppen nödvändiga, likaså medlemsstaternas nationella åtgärder. Det är oroväckande att enligt en rapport från Europeiska miljöbyrån EEA kommer business as usual att leda till en ökning av utsläppen i unionen och inte till en minskning med åtta procent fram till år 2010, till vilket vi har förbundit oss. Detta innebär att det behövs nya politiska åtgärder.
Ett av de viktigaste målen för Finlands ordförandeskap är att åstadkomma de första sektoriella strategierna för energi, trafik och jordbruk. Utan sådana här sektoriella strategier är det inte möjligt att uppnå de utsläppsminskningar som vi har förbundit oss till. Enligt min mening är det viktigt att dessa sektoriella strategier blir en kontinuerlig process, dvs. att vi inte nöjer oss med de första versionerna utan att man till exempel inom trafik och energi med jämna mellanrum reviderar dessa sektoriella strategier och sätter allt ambitiösare mål.
I internationella förhandlingar är det enligt min mening viktigast att finna sådana lösningar till frågor som fortfarande står öppna att man kan börja ratificera Kyotoprotokollet så att det kan träda i kraft och bli bindande. Finlands målsättning i den femte konferensen för parterna i Bonn är att göra avgörande framsteg i att skapa regler för Kyotos mekanismer och också vad gäller regler för övervakning av konventionen. Vårt mål är att den femte konferensen för parterna helst skall resultera i ett förslag till en konvention där det givetvis kommer att finnas parenteser, men om vi skall hålla tidsplanen, dvs. att den sjätte konferensen för parterna skall anta konventionen, är det nödvändigt att man gör framsteg i höstens konferens för parterna.
En av de svåraste frågorna är utvecklingsländernas och industriländernas inbördes roller. Finland kommer också som ordförande att arbeta för att klimatpolitiken och utvecklingspolitiken skall stödja varandra. Vi håller också i rådet (utvecklingssamarbete) på att utarbeta slutsatser om sambandet mellan klimatpolitiken och utvecklingspolitiken. Bland annat överföring av tekniken är viktig för utvecklingsländerna. Den viktigaste mekanismen för denna tekniköverföring kommer att vara CDM - Clean Development Mechanism. För att den här tekniköverföringen och även överföringen av medel till utvecklingsländerna kan börja fungera behöver vi regler för detta CDM, men det är också viktigt för unionen att man går framåt på ett balanserat sätt när det gäller överenskommelse om alla tre Kyotos flexibla mekanismer: CDM, handel med utsläppsrätter och Joint Implementation. Det tak på femtio procent som unionen föreslagit för användning av flexibla mekanismer har starkt kritiserats från de andra förhandlingsparternas sida, vilket betyder att detta kommer att vara en mycket svår fråga i de internationella förhandlingarna.
Till slut konstaterar jag att kommissionens bulletin om förberedelserna till genomförandet av Kyotoprotokollet är ett klart dokument och en bra början, men den innehåller närmast inledande åtgärder. Det är nödvändigt att utarbeta också ett mera långsiktigt handlingsprogram.

Wallström
. Herr talman, ärade ledamöter! När FN:s klimatkonvention antogs i Rio de Janeiro 1992 visade Europeiska unionen på ett starkt ledarskap i världen. Detsamma gjordes när Kyotoprotokollet skrevs under 1997. Det är min ambition att se till att EU behåller denna ledande roll när det gäller att bekämpa klimatförändringar. Europaparlamentet har redan haft en viktig och pådrivande uppgift i detta arbete. Jag välkomnar också den resolution som presenteras här i dag.
Den politiska utmaningen är enorm. En ratificering av Kyotoprotokollet är ännu inte inom räckhåll. Många rika länder med oacceptabelt höga utsläpp av växthusgaser tvekar. Dessutom kommer de största ökningarna av utsläpp under de kommande två årtiondena att äga rum i utvecklingsländerna. Också inom EU går utsläppstrenden åt fel håll. Utsläppen har ökat dramatiskt under de senaste åren, inte minst inom transportsektorn.
Det är viktigt att EU beräknas kunna stabilisera sina utsläpp av växthusgaser på 1990 års nivå fram till år 2000, men det är inte tillräckligt. Fortsätter vi som i dag, kommer vi inte att kunna leva upp till vårt åtagande i Kyoto, dvs. att minska utsläppen med 8 procent under åren 2008-2012. Denna utveckling är inte bra, vare sig för målet om hållbar utveckling eller för EU:s internationella trovärdighet. Hur skall vi möta denna utmaning?
Herr talman, ärade ledamöter! Som jag redan har redovisat under Europaparlamentets utfrågning, är bekämpningen av klimatförändringarna en av mina absolut viktigaste prioriteringar. Jag kommer att föreslå de åtgärder som krävs för att uppnå resultat på detta område. Låt mig i dag nämna tre viktiga delar som jag anser måste finnas med i en effektiv och övergripande klimatstrategi.
För det första: För att vi skall kunna sänka utsläppen av växthusgaser krävs det att vi antar en strategi som omfattar konkreta åtgärder på olika områden. En rad sektorer och intressenter måste göras delaktiga i detta arbete. För att uppnå det kommer jag att i början av nästa år lansera ett handlingsprogram för att bekämpa klimatförändringar. Min tanke är att sammanföra alla intressenter, både tekniska experter, företrädare för näringslivet, icke-statliga organisationer och andra viktiga aktörer. Meningen är förstås att skapa synergieffekter och att försöka uppnå ett samförstånd, en samsyn om praktiska åtgärder som kommissionen kan föreslå rådet och parlamentet. Ett sådant program kan ligga till grund för ytterligare åtgärder. En viktig del av dessa åtgärder kommer att handla om att sprida kunskaper och bättre utnyttja de enorma fördelar som ny teknik erbjuder. Det finns en stor kapacitet i form av förnybara energikällor, ny fordonsteknik, energisnåla apparater och maskiner som väntar på att få komma ut på marknaden. Hittills utnyttjar vi inte denna potential tillräckligt. Vi måste göra enskilda personer och näringslivet uppmärksamma på att denna nya teknik i många fall också erbjuder ekonomiska vinster. Marknaden för dessa nya tekniska lösningar måste breddas genom att vi inför en blandning av både tydliga regler och ekonomiska incitament.
För det andra avser jag under våren 2000 att presentera en grönbok om handel med utsläppsrätter inom EU. Jag är medveten om att det fortfarande råder tveksamheter när det gäller användningen av så kallade flexibla mekanismer. Jag är ändå övertygad om att sådana mekanismer, om de regleras i ett system med effektiva och tydliga bestämmelser, kommer att bidra till att vi kan uppnå de utsläppsminskningar som vi behöver på ett kostnadseffektivt sätt.
För det tredje: Utöver dessa åtgärder måste vi också genomföra förändringar på områden som påverkar utsläpp av växthusgaser, men som ligger utanför miljöpolitikens område. Då tänker jag framför allt på sektorer som energi, transport och industri. Därför måste vi se till att den integrationsstrategi som antogs i Cardiff i juni 1998 ger resultat. De diskussioner som skall äga rum i samband med toppmötet i Helsingfors i december blir på många sätt avgörande för hur dessa sektorer kan bidra till att bekämpa klimatförändringen.
Många säger att detta kommer att ta tid. Det är helt riktigt, men det ger ju anledning att vidta åtgärder redan i dag. Vi kan se en positiv utveckling på vissa områden. Jag tänker exempelvis på de ansträngningar som min kollega kommissionär Bolkestein har gjort för att undanröja hinder i förhandlingarna om förslaget till energiskatt. Det står dock klart att om vissa medlemsstater också i fortsättningen motsätter sig detta förslag måste vi hitta andra alternativ. Jag har noterat att Europaparlamentet är för att använda flexibilitetsklausulen i Amsterdamfördraget. Den klausulen ger ju möjlighet för några medlemsstater att gå före på detta område.
Transport- och energifrågorna är också av avgörande betydelse för bekämpning av klimatförändringar. Jag kommer därför att diskutera med kommissionär Loyola de Palacio om att uppnå målet att fördubbla användningen av förnybara energikällor och ytterligare förbättra energieffektiviteten. Vi kommer också att diskutera hur vi skall kunna minska utsläppen från transportsektorn.
Kommissionen kommer inom kort att anta nya riktlinjer om statligt stöd i miljöskyddssyfte. Min kollega Mario Monti arbetar med att undersöka på vilka sätt subventioner och skattemässiga incitament kan bidra till en förbättrad miljö och till att skydda vårt klimat. Jag vill även undersöka om stödet till fossila bränslen kan styras om till användning av förnybar energi och energibesparande åtgärder.
Vidare skulle jag vilja uppmana Europaparlamentet att ta ställning till vad parlamentet kan göra i sitt eget arbete för att i olika ekonomiska sektorer integrera frågorna om klimatförändringar. Vi behöver ert fulla stöd för att uppnå snabba resultat på detta område.
Jag vill säga att jag till fullo delar parlamentets åsikt att vi alla måste underlätta för medborgarna att spela en aktiv roll i detta arbete genom begriplig och lättillgänglig information. Det är endast när var och en av oss tar sin del av ansvaret för klimatförändringar som vi kommer att se resultat.
Herr talman, ärade ledamöter! De åtgärder som jag just har berättat om kommer att bidra till att ge Europa den trovärdighet som krävs för att vi skall kunna fortsätta och gå i bräschen för ratificering av Kyotoprotokollet. Ratificering bör ske snarast möjligt efter den sjätte konferensen för parterna i FN:s ramkonvention om klimatförändring. För att vi skall lyckas i våra ansträningar krävs naturligtvis också medlemsstaternas fulla medverkan och att de lever upp till sina åtaganden. Minister Hassi har redan pratat om de kommande internationella förhandlingarna i den femte konferensen för parterna.
Låt mig till sist också understryka den avgörande roll som EU spelar som en bro mellan USA och utvecklingsländerna och ser till att de båda fullt ut kommer med i processen och lever upp till sina åtaganden. Jag räknar med ert helhjärtade stöd och ser fram emot ett nära samarbete med parlamentet för att nå resultat. Att vi lyckas är vårt gemensamma ansvar, även för kommande generationer.

Jackson
Herr talman! Jag kan inte tänka mig en sämre byggnad att hålla en debatt om klimatförändringarna i. Denna byggnad är ett monument över hur mänskligheten ignorerar klimatförändringarna. Det finns inget naturligt ljus över huvud taget, och vi förbrukar enorma mängder elektricitet. Även hissarna är mörka, med följden att vi måste ha elektriskt ljus även där. Nu när jag har sagt det, välkomnar jag emellertid den sittande rådsordförandens och kommissionärens ord och, om min ringa ställning tillåter det, skulle jag vilja gratulera kommissionären till hennes jungfrutal.
Kyotoprotokollet skapade vissa förväntningar, och Europaparlamentets intryck är att saker och ting har tillåtits vila alltför länge efter det att förhandlingarna om protokollet slutfördes. Politiker har för människorna i våra medlemsstater till en del dolt att det kommer att bli smärtsamt att genomföra Kyotoprotokollet. Det kommer att kosta dem pengar. Det kommer att vara väl använda pengar, eftersom vi måste använda dem för att skydda miljön, men det kommer att kosta dem pengar.
Jag skulle vilja tacka fru Wallström för att hon skisserade upp vilka åtgärder kommissionen kommer att vidta. Hon sade vid ett tillfälle, ganska förbindligt, tyckte jag, att hon kommer att föreslå konkreta åtgärder på olika områden. Vi ser fram emot att se vilka dessa kommer att bli. Det gläder oss att ett handlingsprogram kommer under våren, liksom en grönbok om handel med utsläppsrättigheter. När vi höll vår diskussion under utfrågningen av kommissionären för ungefär en månad sedan, var mitt utskott, utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, verkligen kluvet om huruvida det ville se åtgärder för handel med utsläppsrättigheter läggas fram eller inte, men det är värt att utforska den linjen.
Vi måste utarbeta ett handlingsprogram, för att göra det möjligt för Europeiska unionen att leva upp till sitt åtagande i Kyoto. Vi skulle vilja belysa - och vi har belyst i vår resolution - behovet av åtgärder, särskilt i lufttransportsektorn. Det är inte en sak som kan lämnas till transportkommissionären, det är ett initiativ som bör komma från fru Wallström.
Avslutningsvis skulle jag vilja lova kommissionären miljöutskottets fulla stöd för vad hon än lägger fram. Vad det än är, hoppas vi att hon lägger fram det i konkret form och snart.

Lange
Herr talman, fru kommissionär, fru rådsordförande! Jag har kommentarer till två punkter, och även två önskemål. Det första gäller handeln med utsläppsrättigheter. Denna handel har två olika sidor, en politisk men även en ekonomisk sida. Politiskt kan man ha olika uppfattningar om handeln med utsläppsrättigheter. I vår grupp är många av åsikten att denna handel - att friköpa sig från förpliktelsen att reducera koldioxidutsläppen - inte kan motiveras politiskt. Jag vill inte gå in närmare på en värdering av detta, men jag menar att uppgiften att minska koldioxidutsläppen inte uteslutande är en belastning utan också har en positiv effekt; den ger en chans och en möjlighet att bringa en förbättring av livskvaliteten i samklang med sysselsättningen, och därför anser jag att man inte får införa en handel med utsläppsrättigheter utan begränsningar.
Jag är av den bestämda övertygelsen att parlamentets formulerade ståndpunkt - att tillåta högst 50 procents handel med utsläppsrättigheter varav 50 procent av koldioxidreduceringen måste ske i det egna landet - är den politiskt liksom ekonomiskt bästa metoden för att skapa sysselsättning hos oss. Det finns tillräckligt med studier som ger belägg för att exempelvis en minskning med 34 000 kolekvivalens leder till att 100 arbetstillfällen skapas i Europa, och denna väg bör vi följa för att förena ekologi och ekonomi och få högre sysselsättning. Därav min begäran: Kan ni ge oss en förklaring till att ni inte kommer att lämna ert samtycke till en överenskommelse som medger mer än 50-procentig handel med utsläppsrättigheter utanför det egna landet.
För det andra: Europaparlamentets delaktighet. Fru Wallström, jag gläder mig åt att ni åter understryker er vilja till ett nära samarbete med Europaparlamentet och jag tror också helt och hållet på er. Emellertid har erfarenheterna i det förgångna visat att delaktigheten inte alltid skedde direkt ad hoc; detta oavsett om det var i de delegationer där man ibland kunde komma att tro att Europeiska unionen förhandlade, medan Europaparlamentets närvarande ledamöter bara skulle finnas med i bakgrunden, eller om det gällde att formulera mandatet eller, som ett särskilt negativt exempel, frågan om självförpliktelse till att minska koldioxidutsläppen och kommissionens framförhandlande av det med motsvarande partners, framför allt under senare tid med de japanska och koreanska biltillverkarna. Där förekom överhuvudtaget ingen kontakt med Europaparlamentet, som inte ens blev officiellt informerat. Rådet informerades däremot, och rådet kommer att besluta om det den 12 oktober - men vi står utanför. Vill vi sätta in instrumentet självförpliktelse så måste det ske med samtliga partners deltagande. Därför har jag en andra begäran: Kan ni här ge en förklaring till att ett modus vivendi för parlamentets delaktighet skall finnas.

Olsson
Herr talman! Att förändra och påverka naturen på ett sätt att kommande generationer inte har samma chans att leva som vi har är inte försvarbart, vare sig ur mänsklig eller ekologisk synpunkt. Det är därför verkligen roligt att höra att kommissionär Wallström har ambitioner inför de kommande åren.
Jag tror att vi i dag är i ett läge där allt fler erkänner att det är samspelet mellan miljö och ekonomi, mellan miljö och marknad, som är en stor del av lösningen på de problem som vi har. Vi måste alltså använda ekonomiska styrmedel alltmer. Vi tar upp det i vår resolution; även kommissionär Wallström har berört frågan. Det är ju så, att det finns en frihet för varje land att införa denna typ av åtgärd, vilket också redan har gjorts av en del länder. Det bästa vore dock att alla länder gjorde det på samma gång. Det näst bästa vore att alla EU:s medlemsländer gjorde det på samma gång. Ett sämre alternativ, men ändå nödvändigt, är kanske att något land går före, dvs. att man utnyttjar flexibilitetsklausulen. Då kan de flesta gå med, medan de andra får stå där med skammen. Jag hade tänkt att ställa en fråga till kommissionär Wallström om detta. Det behöver jag dock inte göra, eftersom hon redan från början ställde sig bakom denna synpunkt. Frågan är bara hur många vi kan få med i ett sådant första skede.
Den andra punkt som jag vill ta upp är just det som Lange tog upp om handel med utsläppsrätter. Jag tror att det är nödvändigt för att skapa största möjliga effektivitet till lägsta möjliga kostnad. Det är bra att vi nu får en grönbok om detta. Jag är också glad över att kommissionär Wallström med sin bakgrund intar den ståndpunkt som hon har gjort. Jag tror att det vore olyckligt att i dag låsa sig för procenttal för hur mycket man skall använda en miljömässig åtgärd. Jag tror att vi skall vara öppna för att arbeta så snabbt och effektivt som möjligt för att påverka miljön till det bättre.

Sjöstedt
Herr talman! Under många år framöver kommer ju klimatfrågorna att vara en av våra svåraste utmaningar på miljöområdet. Det som gör det så svårt är att det krävs så stora förändringar både i energi- och transportsektorn, om vi skall ta detta på allvar. Sannolikt krävs också, trots ny teknik och alternativa energikällor, färre transporter och en lägre energiåtgång sammantaget.
En stor del av ansvaret för detta ligger naturligtvis hos medlemsländerna, men även EU kan göra mycket. Min grupp stöder självklart denna resolution som vi också har varit med om att lägga fram. Jag skall lyfta fram tre punkter som är speciellt viktiga för EU i detta läge.
Den första punkten är att vi måste komma till skott med en koldioxidavgift, en beskattning på växthusgaser. Jag skulle vilja understryka det som står i resolutionens punkt 15, att det nog är bättre att få ett beslut med ett gott innehåll, även om inte alla är med, än att få ett beslut som saknar innehåll och som innebär att man väntar för länge.
Den andra punkten handlar om subventionen av fossila bränslen som ju är direkt kontraproduktiv. Jag tycker vidare att de forskningsanslag som ges från EU på energiområdet måste inriktas helt och hållet på förnybara energikällor, vilket inte är fallet i dag.
Den tredje punkten gäller flygbränsle. Det är akut att det nås en överenskommelse om internationell beskattning av flygbränsle. Flyget är ju det område som har den snabbaste ökningen av utsläppen av växthusgaser. Vad gäller det skulle jag gärna vilja höra litet mer från kommissionär Wallström. Vad tänker ni göra på just detta område? Vad har ni för initiativ på gång?
Avslutningsvis skulle jag vilja markera att det i min grupp finns en stor skepsis mot handel med utsläppsrätter.

Blokland
Herr talman! Först skulle jag vilja tacka minister Hassi och kommissionär Wallström för deras inspirerande förklaringar. Vi har nu inom kort en ny konferens om klimatförändringar. Denna kommer att hållas i Bonn.
Med tanke på att åsikterna om klimatförändringar går isär kommer det att bli en hel del ytterligare konferenser i framtiden. Det går nämligen inte att lägga märke till någon avgörande förbättring. Enligt en rapport från den mellanstatliga panelen för klimatförändringar (IPCC) är det nödvändigt med en minskning av koldioxidutsläppet på 35 procent 2010 jämfört med 1999 för att hålla temperatur och havsytans ökning inom gränserna. Gentemot detta står det faktum att koldixoidkoncentrationen bara har ökat jämfört med 1990 i de flesta EU-länder. Det kommer således att behövas drastiska kompletterande åtgärder för att följa Kyotoavtalen.
Efter detta avtal har det dock visat sig att arbetet med att uppfylla det inte går särskilt fort. Det är en regelrätt skandal att medlemsstaterna ännu inte har ratificerat Kyotoprotokollet. Härigenom har grunden för att verkligen reducera växthusgaserna blivit mycket smalare. Det är under alla omständigheter angeläget att medlemsstaternas regeringar inte dröjer med ratifikationen. Med tanke på situationens allvar stöder jag kollegerna Roth-Behrendts och Langes förslag om att göra detta via ett samtyckesförfarande. Egentligen är ratificering av Kyotoprotokollet ingen uppgift för parlamentet, men det får inte heller vara på det sättet att det inte blir någon ratificering över huvud taget på grund av medlemsstaternas tröghet.
En annan punkt är att vi snabbt måste komma till klarhet och nå samförstånd om kriterierna för flexibla mekanismer. Vi måste i sammanhanget dock förebygga att vi vill ha reduceringar i andra länder utan att vi själva vidtar åtgärder för att begränsa koldioxidutsläppet.

Kronberger
Herr talman! Vi måste göra klart för oss vad vi egentligen talar om. För närvarande frigör vi dagligen lika mycket koldioxid som bundits under en tid av 3 000 år. Räknar vi hur mycket det blir under ett år så färdas vi bakåt med en hastighet av en miljon år per år. Mot bakgrund av detta är naturligtvis rådets och kommissionens planer långt ifrån tillräckliga, de måste snarast sägas vara kosmetiska åtgärder. Det vi på sikt behöver är inte frivilliga överenskommelser, utan en absolut uppriktighet i redovisningen av kostnader och en ärligt planerad ekologisering av hela skattesystemet. Utan detta kommer det inte att sluta bra!
Inom ramen för nuvarande överenskomna gemensamma ståndpunkt är kravet i ändringsförslag 5, nämligen på att skapa ett EG-direktiv med rättsligt bindande målsättningar för förnybara energikällor, en grundförutsättning för att skrivelsen ens tillnärmelsevis kan tas på allvar.

Arvidsson
Herr talman! Detta är ett viktigt resolutionsförslag som kan ligga till grund för ett fortsatt arbete på klimatområdet. Allt fler tecken tyder på att förestående klimatförändringar på vår planet blir den verkligt stora miljöfrågan och utmaningen för politiker världen över.
Jag vill på PPE-gruppens vägnar redovisa våra ställningstaganden. Vi avstyrker punkt 15, eftersom vi är tveksamma till lämpligheten och effektiviteten med generella energiskatter. Vi avstyrker punkt 16. Frågan om energieffektivitet behandlas nämligen även i punkt 11 i resolutionsförslaget. I punkt 11 föreslås att ett direktiv utarbetas på området, och då kan man därvid bättre överväga en realistisk målsättning för ökad energieffektivitet än vad som anges i punkt 16.
Vad beträffar ändringsförslagen tillstyrker vi förslag 1 från PPE-ledamoten Bowis samt ändringsförslagen 2 och 3 från PSE-gruppen. I fråga om ändringsförslag 4 från socialisterna begär vi delad omröstning, eftersom vi menar att det vore orealistiskt att nå en ratificering av protokollet redan under de första månaderna kommande år, även om det vore angeläget.
På punkt 5 från De gröna begär vi likaledes delad omröstning. Vi delar uppfattningen att ett EG-direktiv om förnybar energi bör utarbetas, men vi menar att för medlemsländerna rättsligt bindande beslut om målsättningar inte skall formuleras av EU-organisationen.
Slutligen: I dag på morgonen lyssnade jag på miljökommissionär Wallström som ju också finns med oss här nu. Hon framhöll då att marknadskrafterna, frihandel och kunniga konsumenter kan bli våra bästa vänner för att få en bra miljö. I detta uttalande vill jag instämma, även när det gäller åtgärder för att stoppa klimatförändringarna.

Myller
Herr talman! Man måste komma vidare från Kyotoprotokollet om bekämpningen av klimatförändringar skall kunna bli framgångsrik; därför behövs ett mera långsiktigt handlingsprogram som även ordförandelandet tog upp. Handeln med utsläppsrätter måste värderas efter på vilket sätt man med hjälp av den kan minska utsläppen. Miljöbeskattning är en viktig fråga, därför har den också tagits upp här i debatten. Den är ett viktigt medel för att uppnå en renare produktion och trafik. Enstaka medlemsländers även ambitiösa försök är dömda att misslyckas om man inte gör framsteg inom hela EU:s område. Skogens tillväxt som en metod för att eliminera koldioxid debatteras fortfarande, man måste öppet fortsätta med den här debatten och också utöka skogens mångsidiga användning med tanke på miljön och bekämpningen av klimatförändringarna.

Väyrynen
Herr talman! I dag debatterar Europaparlamentet två världsomfattande frågor, avreglering av världshandeln och genomförande av konventionen om klimatförändringar, som innehållsmässigt är förknippade med varandra. De båda skall ses som en del av en större helhet.
Den nuvarande utvecklingen av Europeiska unionens alla västerländska samhällen och av hela mänskligheten är på en oförsonlig kollisionskurs med naturekonomin. Man talar om en naturekonomiskt hållbar utveckling. Men gärningarnas huvudström leder i motsatt riktning. Trots den genomförda befolkningspolitiken fortsätter befolkningen att öka kraftigt. Överallt, även i de allra rikaste länderna, strävar människorna efter att höja sin materiella levnadsstandard, dvs. att konsumera mera.
Det finns gott om dem som tror att marknadens och den tekniska utvecklingens osynliga händer kommer att lösa mänsklighetens problem. Marknadskrafterna är en bra dräng, men de är en dålig husbonde. Den nya tekniken hjälper oss att anpassa vår egen ekonomi till naturekonomin, men den skapar hela tiden också nya problem och risker. Både marknadskrafterna och den tekniska utvecklingen måste styras på det sättet att man kan gå från ord till handling när det gäller främjande av den hållbara utvecklingen.
I sista hand är det ändå fråga om livets och politikens värden. Att kunna effektivt dämpa klimatförändringar och andra för människan förödande miljöförändringar förutsätter att vi förmår bryta materialismens bojor, den övermakt av materiella värden som är skadlig för både naturen och människorna.

Breyer
Herr talman, kära rådsordförande, ärade kommissionär! Jag tror knappast att allmänheten av oss förväntar sig ännu ett bidrag till varmare luft på jorden, utan den förväntar sig konkreta åtgärder. Det viktigaste är därvidlag konkreta genomförandeåtgärder i Europeiska unionen, sektorspecifika målsättningar samt tidsplaner. Tyvärr har jag i dag hört mycket litet från er om detta. Jag ber er att bli riktigt konkret, och jag tror att vi i EU måste inleda förverkligandet nu, vi får inte vänta tills perioden då vi måste visa resultat börjar.
Sedan vill jag ta upp två punkter till: Fru kommissionär, ni nämnde de förnybara energikällorna. Det handlar nu mindre om bidrag och liknande än om frågan när vi kan få ett europeiskt direktiv för ström och vatten med förnybara energikällor och med kostnadstäckande ersättning.
Och för det andra - vilket den svenske kollegan redan påtalat - handlar det om beskattning av fotogen. På grund av internationella förpliktelser har vi inte möjlighet att beskatta fotogen. Möjlig är emellertid en koldioxidskatt. En sådan skulle Europeiska unionen ofördröjligen kunna införa. Jag skulle gärna vilja veta mer konkret vilka tidsplaner som finns och hur ni ställer er till dessa båda åtgärdsförslag som gäller att lämna ett reellt bidrag till en märkbar sänkning av koldioxidutsläppen.

González Álvarez
Herr talman, fru kommissionär, fru rådsordförande! Vi måste tacka er för att ni instämmer i de flesta av punkterna i Europaparlamentets resolution, vilken innehåller varken mer eller mindre än Europaparlamentets filosofi om klimatförändringarna.
Jag skulle i varje fall vilja trycka på de mest konkreta punkter som oroar detta parlament. För det första måste Europeiska unionen fortsätta att gå i täten under mötet i Bonn från den 25, och om det blir nödvändigt, skulle det vara mycket viktigt att föreslå en ensidig minskning, vilken var förutsatt, till en början med 15 procent.
För det andra anser vi också att det är viktigt att ratificera Kyotoprotokollet. Jag tycker det är skandal att 84 länder har skrivit under det och bara 12, de flesta små öar, har ratificerat det. Kanske har dessa små öar gjort det därför att de ser faran på mycket närmare håll. Europeiska unionen borde alltså också anstränga sig för att få medlemsstaterna att samtidigt skriva under detta protokoll.
Jag är också mycket intresserad av det som kommissionär Wallström presenterade angående en konkret handlingsplan. Jag tror, fru kommissionär och fru rådsordförande, att vi har kommit till den tidpunkt då vi måste överge retoriken och gå över till handling. I övergången från tal till handling kommer detta parlament att stödja er.

Bowis
Herr talman! Jag välkomnar många av de saker som vår kommissionär har sagt och föreslår göra. Jag ber henne med mitt ändringsförslag att göra en sak till. Vi vill alla se växthusgaserna minska, och mitt ändringsförslag är inte en dom över energiskatter, men det avser hjälpa oss att fatta underbyggda beslut vid förslag om sådana skatter.
Vad vi behöver veta är den uppskattade effekten på sysselsättningen i Europa och i vilken utsträckning föroreningarna helt enkelt kan exporteras till låginkomstländer, som är illa förberedda att klara av dem. Ett exempel på detta: För en ledande tomatodlare i Storbritannien, som för närvarande betalar 363 000 GBP för gas och 60 000 GBP för elektricitet, kommer de föreslagna klimatförändringsavgifterna i Storbritannien att höja företagets elräkning med 149 000 GBP. Det är en höjning på häpnadsväckande 35 procent, en höjning som helt enkelt skulle driva företaget bort från Storbritannien och till något land utanför EU, troligen i Östeuropa, troligen i tredje världen. Vad som sedan skulle ske är att Europeiska unionen skulle hävda att den hade minskat sina föroreningar, minskat sina utsläpp, men till ett pris: för det första skulle europeiska jobb försvinna, och för det andra skulle världen inte ha minskat sina föroreningar ett dugg - föroreningarna skulle helt enkelt ha exporterats.
Detta skulle i mina ögon vara omoraliskt mot låginkomstländerna, och det skulle vara vansinnig ekonomi för de arbetande människorna i Europa.
Europeiska fackföreningsförbundet har uppmanat oss att se till att varje åtgärd - och de menar verkligen varje åtgärd - som vidtas för att genomföra Kyotopunkterna noggrant utvärderas. De har rätt. Det är vad jag vill. Det är vad jag ber kommissionären göra. Snälla, offentliggör er uppskattning av effekterna på sysselsättningen och er uppskattning av i vilken utsträckning utsläppen skulle exporteras. Därefter kan vi alla tillsammans fatta ett underbyggt beslut.

Lund
De klimatförändringar som vi upplevt under de senaste årtiondena är en av de största utmaningarna på miljöområdet. Och så är det till på köpet problem som skapats av människan. EU och medlemsstaterna skall därför stå fast vid målet om att utsläpp av växthusgaser minskas med 15 procent fram till år 2010; och man får gärna gå ännu längre på litet längre sikt. Detta kräver i sin tur att de instrument som vi använder till minskningen är effektiva och bindande, just som både Hassi och fru Wallström uttryckte det. Men vi vet ju att det finns starka krafter som är beredda att fuska vid vägningen genom avtal som bara innehåller tomma ord. Man kan säkert på detta sätt lura till sig slappare miljökrav, men man kan inte fuska när det gäller effekterna på klimatet. Jag vill därför uppmana rådet och kommissionen att stå fast vid kravet om att minst hälften av koldioxidminskningarna skall ske nationellt. Om vi sänker taket på dessa 50 procent, menar jag att vi kraftigt förringar EU:s klimatpolitik, och vi förringar också i hög grad EU:s trovärdighet under de fortsatta klimatförhandlingarna.

Liese
Herr talman, fru kommissionär, mina damer och herrar! Jag stöder föreliggande gemensamma resolution från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentfrågor, liksom även, i motsats till vissa andra i min grupp, passagen där om koldioxidskatt. Partiet CDU i Tyskland - nyligen diskuterade vi det på nytt även med vår ordförande Schäuble - tycker att vi, på grund av den röd-gröna regeringens skändliga behandling av ämnet ekoskatt på nationell nivå, inte skall upphöra med arbetet på en europeisk lösning.
Vi bör dock inte enbart koncentrera oss på skatterna, vilket jag ibland fått intrycket av att vi gör i utskottet och även i vår grupp. Det finns nämligen åtskilliga aspekter av minskningen av koldioxidutsläppen som vi inte kan lösa endast genom en skatt, kanske inte över huvud taget skattevägen. Jag nämner exemplet stand-by-läge, vilket tas upp i punkt 9 i det av mig framlagda resolutionsförslaget. Mellan fem och tio procent av energiförbrukningen i Europeiska unionen slösas bort genom att vi inte stänger av TV:n och andra elektroniska apparater, utan lämnar dem i stand-by-läge. Mellan fem och tio procent - det är ett enormt bidrag till energisparandet som kan göras antingen genom att man stänger av apparaterna eller genom att nya tekniska anordningar byggs in för att nå minskad energiförbrukning.
Det kommer dock inte att fungera med en skatt. Ty hur mycket energi som förbrukas i stand-by-läge är inte avgörande vid köpet av en TV-apparat; det är andra faktorer, varför vi också behöver nya tekniska lösningar.
Jag vill också be dem som nu kommer och säger att de inte vill ha några skatter, utan andra lösningar, att de inte kommer med invändningen i diskussionen av olika tekniska lösningar av stand-by-problemet att det då blir reglering på europeisk nivå, vilket de inte heller vill ha. Men någonting måste vi faktiskt göra för att vara trovärdiga i förhandlingarna.
Vi kan inte heller bara tala om koldioxid, för om jag har korrekt information så kan växthuseffekten till 50 procent föras tillbaka på andra växthusgaser. Det står inte tillräckligt klart för oss, tror jag, och vi borde ta större hänsyn till det.

Linkohr
Herr talman! Jag vill börja med att tacka fru Laura González Álvarez liksom den spanska talare som kommer efter mig. Utan dem hade fördomen att detta endast är en nordeuropeisk debatt kunnat bli bekräftad. Nej, det är ett tema som angår oss alla.
I fråga om själva klimatförändringen vill jag uttrycka min farhågor för att detta ämne allt mer hamnar i bakgrunden och allt mindre intresserar allmänheten och politikerna. Vi har när allt kommer omkring avlagt våra bekännelser, vilket räcker för de flesta. Det vore väldigt farligt! Och jag vill därför ta upp två saker: Dels bör vi ansluta oss till kollegan Langes krav på att frågan om handel med utsläppsrättigheter avgörs i nära samarbete med parlamentet, för ett så stort ingrepp i handelspolitiken kan knappast genomföras mot parlamentets vilja. Dels vädjar jag om att man slår fast en bindande tidsplan med sanktioner mot de EU-länder som avviker från minskningsmålet. Som modell för det rekommenderar jag den diskuterade skuldsaneringen som också möjliggjorde euron.

García-Orcoyen Tormo
Herr talman, fru kommissionär, ärade kolleger! Jag tror att detta parlament vid denna tidpunkt är överens om att ta itu med frågan om klimatförändringen på ett rigoröst sätt, inte bara genom att uppfylla ett åtagande man har gjort, utan också genom problemets odiskutabla globala betydelse.
Emellertid måste vi, enligt vår mening, för att lyckas med uppgiften, undvika olika ämnen som ofta dyker upp i diskussionerna om frågan och som vi måste undvika att återge i resolutionstexten.
Det första vi måste undvika är att tro att ekonomisk utveckling obevekligt leder till ökad miljöförstöring. Det är möjligt att i stor utsträckning neutralisera denna oönskade effekt av tillväxten genom att öka effektiviteten i resursanvändningen. Införandet av billiga effektivitetsåtgärder skulle minska utsläppen betydligt. Det kan dock vara svårt att uppfylla detta mål för flera medlemsstater att uppfylla denna sak, vilket är absolut önskvärt.
Den andra frågan handlar om att föra ner de globala problemen till lokal nivå. Europeiska unionen måste bli starkare på denna punkt och se till att alla länder undertecknar och uppfyller åtagandet. Bara på det sättet kan vi acceptera att åtgärder vidtas, åtgärder som förvisso är hårda och ekonomiskt betungande för flera länder i Europeiska unionen, vilket gäller vissa av dem som nämns i resolutionsförslaget.
Den sista av de frågor vi bör undvika är att i huvudsak grunda vår verksamhet på det som i protokollet kallas flexibla mekanismer. Även om det är riktigt att det finns en teknisk potential som gör det möjligt att uppfylla Kyotoavtalet genom nationella strategier och åtgärder, så varierar kostnaden för de olika möjligheterna betydligt. De strategiska åtgärderna måste ökas utan dröjsmål på de områden där de ekonomiska nettokostnaderna är minst. Därför bör antagandet av dessa strategiska åtgärder garanteras, liksom tillförlitligheten i åtgärderna mot växthusgasproduktionen , innan åtgärder som energiskatter vidtas, så att vi kan genomföra en effektiv uppföljning av frågans utveckling i alla länder.

Lange
Herr talman! Efter vår ingående diskussion om frågan om globala förhandlingar gäller det förstås nu också att optimera vår egen strategi. Jag är i samband med det glad över att kommissionären slutligen också är beredd att lägga fram motsvarande strategier. För ögonblicket har jag nämligen en känsla av att vårt agerande är ganska selektivt, ad hoc-mässigt och ej målinriktat. I själva verket behöver vi en integrerad strategi, som kan ligga till grund för beslutet om vilka sektoriella åtgärder vi skall vidta.
Och ännu en gång vill jag komma tillbaka till de frivilliga överenskommelserna. I det meddelande som lagts fram av kommissionen står följaktligen: Vi uppmanar alla att träffa frivilliga överenskommelser. Då preciserar man inte vilka prioriteringarna är och under vilka omständigheter detta skall ske. Jag upprepar också här och återigen parlamentets ständiga begäran att få tydligt besked för varje sektor om vilka åtgärder som krävs och hur de skall genomföras.

Doyle
Herr talman! Det mesta av det som behöver sägas har vid det här laget redan sagts. EU är långt ifrån att uppfylla sina juridiskt bindande åtaganden om att minska växthusgaserna. Jag skulle bara vilja ta upp min oro för mitt eget land.
Den irländska regeringens självbelåtna attityd gentemot sina förbindelser i Kyotoprotokollet, som den åtog sig i december 1997, oroar mig mycket. Vi har förbundit oss att begränsa utsläppen av växthusgaser till 13 procent över 1990 års nivå omkring år 2010. Om dagens prognoser står sig, kommer Irlands utsläpp att överstiga detta mål med upp till 40 procent.
Vad gäller frågan om energiskatter, är det dags att vi bestämmer oss för exakt vad det är som vi menar. Jag tror mycket på mer morot och mindre piska, särskilt när det rör sig om miljöskydd. Att bara hota med skatter, utan att koppla samman dem med bidrag för att utrusta äldre anläggningar så att de uppfyller godtagbara utsläppsnormer, och utan en allmän ökning av investeringarna till utsläppsövervakning, kommer inte att hjälpa. Talar vi om klimatförändringsavgifter, utsläppsskatter, energiskatter i allmänhet, kolskatt, koldioxidskatt? Jag tror inte att vi någonsin har slagit ihop våra huvuden för att bestämma exakt vad vi menar med det.
Jag stöder till fullo min PPE-kollegas, Bowis, åsikt, att vi inte under några omständigheter kan exportera våra problem från den utvecklade världen genom att lägga skatter på våra äldre anläggningar med problematiska utsläppsvärden och bara driva arbetstillfällen och de aktuella produktionsenheterna till mindre utvecklade regioner, där man har sämre förutsättningar för att ta itu med miljöproblemen. Vad vi vill se är en nettominskning av utsläppen globalt, inte bara en export av problemen från väst till mindre utvecklade regioner.
Jag oroas också mycket över den beräknade ökningen av fluorkarbonider, vilka i dag bidrar med endast en liten del av växthusgaserna. Vi hör att de kommer att öka med 40 procent från den nuvarande nivån. Det är en stor anledning till oro. Vi borde fästa vår uppmärksamhet på detta problem.

Hassi
Herr talman! Jackson sade att politikerna har hemlighållit att genomförandet kostar och är smärtsamt. Jag vet inte hur debatten går i andra medlemsländer, men i mitt eget land är det ingen hemlighet att stora förändringar är nödvändiga om man skall kunna minska utsläppen. Man ställde här en fråga om utsläppsminskningarnas effekter på arbetstillfällen. Jag är personligen säker på att en minskning av utsläppen skapar arbetstillfällen på ett håll, men likaså är det ett faktum att det minskar arbetstillfällen på annat håll. De som kommer att få arbetstillfällen kan inte veta det säkert ännu, men de som håller på att mista dem vet det bättre, och därför är lobbyverksamheten tyvärr starkare från deras sida.
Många parlamentsledamöter talar om behovet av ekonomiska styrmedel och om energiskatten. Som ni vet har rådet inte kunnat fatta beslut om den här frågan och därför kan jag inte på rådets vägnar säga någonting alls. Jag konstaterar bara som Finlands ståndpunkt att vi håller det för mycket viktigt att unionen kan göra framsteg i att åstadkomma en gemensam energiskatt, och vi har också haft samtal om möjligheten att de medlemsstater som så vill skulle kunna gå framåt i snabbare takt. Ett problem som är förknippat med detta är att det är tveksamt om en sådan åtgärd skulle vara till nytta i de konfliktsituationer som eventuellt uppstår i förhållande till EU:s konkurrenslagstiftning. Till exempel i mitt eget land finns erfarenheter av att en nationellt stiftad energiskatt, dess första version, fördömdes som stridande mot unionens konkurrensbestämmelser. Jag ser emellertid energiskatterna som ett medel för att genom marknadskrafterna åstadkomma att utsläppsminskningar genomförs och att en ny, modern och ren teknik utvecklas, och jag anser att detta är mycket viktigt.
Vad gäller ratificering av Kyotoprotokollet vill jag konstatera att eftersom man ännu inte har avtalat om reglerna för Kyotos mekanismer och för genomförandet av åtagandena, så skulle ratificering i detta skede innebära att man egentligen inte vet vad man ratificerar. Vid internationella förhandlingar om dessa frågor är det enligt min mening viktigt att EU har det trumfkortet på hand att den också kan förhandla om på vilka villkor man skall ratificera. Skulle EU ratificera genast skulle det innebära att man därefter inte längre skulle ha någon särskilt betydande talan i samtalen om mera exakta regler.
Jag instämmer med Linkohr att när unionen förbinder sig till målen för utsläppsminskningar måste man också besluta om åtgärder mot de medlemsstater som inte kan leva upp till sina åtaganden. I Kyotoprotokollet och även i klimatkonventionen bestäms att om en sammanslutning mellan staterna för ekonomiskt samarbete som EU inte i sin helhet kan uppnå sina mål, faller de åtaganden som gjorts på sammanslutningens vägnar på alla medlemsländer, dvs. om somliga medlemsländer inte förmår fullgöra sina åtaganden så får hela unionen lida för det.
Till slut vill jag ännu poängtera att den ofta i debatter framförda uppfattningen att om man inte gör någonting så kommer klimatet inom hundra år att bli två grader varmare är felaktig. Även det att värmeökningen skulle stanna på bara två grader under hundra år förutsätter massor av åtgärder. Om utvecklingen tillåts fortsätta utan styrning, utan en målmedveten klimatpolitik, kommer klimatet att värmas upp mycket mera än med två grader på hundra år, och motsvarande kommer också alla därmed förknippade följdverkningar att bli mera dramatiska.

Wallström
. Mina damer och herrar! Det är en nästan obegripligt stor och svår uppgift som vi står inför. Vi skall bedöma trovärdigheten av framtidsscenarier som innefattar att man faktiskt vänder Golfströmmen, att vi kan möta en ny istid. Vi skall å andra sidan redan i dag försöka fatta beslut om konkreta åtgärder som i vissa fall kan ha effekt kanske femtio eller hundra år framåt i tiden. Vi ombeds att helst konkretisera detta i dag och att tala om exakt hur det skall ske. Jag tror att det är nödvändigt, eftersom det faktiskt är vad medborgarna i våra respektive länder förväntar sig av oss. Vi vet att problemet finns, de vet att det finns och de undrar: " Är ni beredda att fatta beslut så att vi kan se en förändring?"
Det jag har gjort i dag är att redovisa hur jag och kommissionen vill ta oss an detta problem, hur vi måste bena upp det, hur vi måste jobba med en strategi och ett program där vi går igenom växthusgas för växthusgas, exakt hur vi skall komma till rätta med problemen. Förslag finns redan; i Kyotoprotokollet finns ett antal förslag om hur vi skall kunna gå vidare och vad det är som behöver åtgärdas.
Jag är helt övertygad om att vi behöver ekonomiska incitament. Money talks, det är då det blir allvar, vilket även företag och industrier förstår. Många gånger har förväntningarna att jobben skall lämna landet visat sig komma på skam, eftersom det i stället har drivits fram en miljövänlig teknik, en effektivare och miljövänligare energianvändning, vilket ju är vad vi vill åstadkomma.
Jag vill kort kommentera några frågor som har tagits upp här. När det gäller flygtrafiken är kommissionen mycket medveten om att detta är ett växande problem. Före årets slut skall vi presentera ett meddelande. Vi från miljödirektoratet har förstås varit inblandande i detta. Jag är också i detta sammanhang för användningen av ekonomiska styrmedel, eftersom vi vet att de är effektiva.
När det gäller handel med utsläppsrättigheter tror jag att vi först måste se ett konkret förslag. Jag har berättat att jag kommer att presentera en grönbok med ett sådant konkret förslag till ett system som naturligtvis skall beskriva det nationella ansvar som varje land har. Man skall inte kunna köpa sig fri, det måste finnas ett regelsystem där man i stället på effektivaste sätt skall leva upp till sina åtaganden. Det är det som det går ut på. Jag tror att vi skall se upp med språket. Ordet leder nämligen tanken. Använder man begrepp som " en börs för handel med utsläppsrätter" , då tror jag att vi göder tanken på att detta skall vara ett cyniskt system där man skall kunna köpa sig fri, vilket absolut inte är min utgångspunkt. Detta måste regleras på ett vettigt sätt, men vi måste se till att många fler involveras. Om vi inte får industrin med oss, om vi inte får medborgarna med oss, och framför allt, om vi inte kan fatta politiska beslut, så går det inte. Då kommer vi inte att klara detta åtagande. Vi måste mobilisera mycket, mycket bredare. I själva verket tror jag att medvetenheten är större hos våra medborgare i allmänhet, att deras vilja att göra något är större än hos politikerna i våra medlemsländer just nu. Det är det som är det stora bekymret.
När det gäller energiskatt kan jag inte bedöma exakt hur lång tid detta kommer att ta. Det måste vi i kommissionen diskutera. Om det är så att det tar för lång tid, är jag beredd att stödja ett förslag att några länder går före, för att visa vägen och visa att det kan vara ett effektivt sätt att nå resultat när det gäller klimatförändringarna.
Jag vill också passa på att tacka för alla era inlägg.

Breyer
Herr talman! Några kolleger ställde faktiskt konkreta frågor. Jag vill ännu en gång be fru Wallström om att enskilt gå in på dem. Det gällde dels frågan om när sektorspecifika minskningsplaner inkluderande tidsplaner kan förväntas från kommissionen, och dels har två personer ställt frågan om koldioxidskatt för fotogen inom flygtrafiken. Sedan återstår förstås frågan om hur ni ställer er till ett direktiv för ström och vatten med förnybara energikällor och med kostnadstäckande ersättning. Jag vore mycket tacksam om ni kunde säga något konkret angående dessa tre punkter. Jag vet inte om ni, som är så ny i ämbetet, kan göra det. Vi är dock ense om att vi alla borde göra något för miljöskyddet.

Wallström
. Jag hinner inte svara på alla konkreta frågor, men det som jag har berättat om här är mitt sätt att ta itu med de konkreta åtgärderna. Vi skall före årsskiftet komma med en grönbok som beskriver ett system för handel med utsläppsrätter, de flexibla mekanismerna. Vi skall sätta igång med ett handlingsprogram som innebär att vi konkret går igenom område för område samt involverar alla intressenter. Det är nödvändigt, eftersom den planen inte finns i dag.
Jag skall naturligtvis också försöka driva på integrationsprocessen så mycket som möjligt. Exakta datum går inte att ge; frågan om energiskatter har varit på dagordningen i sex år. Jag önskar att jag kunde säga att det blir resultat redan i morgon, men det kommer att ta litet längre tid än så.

Talmannen
Tack så mycket, fru kommissionär.
Fru Breyer, i en debatt som denna är till och med utelämnanden ett svar.
Jag har , i enlighet med artikel 37.2 i arbetsordningen, mottagit ett resolutionsförslag innan vi avslutar denna debatt.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (rådet)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till rådet (B5-0030/1999). Vi skall behandla frågor till rådet.

Alexandros Alavanos vilken har övertagits av Koulourianos
Fråga nr 1 från (H-0464/99):
Angående: Beslut om återuppbyggnad av jordbävningsdrabbade områden i Grekland Regionen Attika i Grekland har drabbats av kraftiga jordbävningar som skördat tiotals människoliv och förorsakat skador till ett värde som i dagens läge är omöjligt att uppskatta. Jag vill fråga rådet om följande:
Har rådet för avsikt att omedelbart fatta beslut om att teckna ett lån med räntestöd för återuppbyggnad av den ekonomiska och sociala infrastrukturen, inklusive återuppbyggnad av bostäder och återställande av produktionsmedlen i ursprungligt skick, på samma sätt som rådet gjorde när det gällde Portugal 1993 och Grekland i mars 1981 och september 1986 (beslut 81/1013/EEG, 14.12.1981 och 88/561/EEG, 7.11.1988?

Sasi
Herr talman! Rådet är mycket ledset över jordbävningen i Grekland och vill till det grekiska folket förmedla sin varma medkänsla på grund av de svåra skador som den här naturkatastrofen orsakat.
Kommissionen har inte hittills lagt fram något förslag till rådets beslut om återuppbyggnad av jordbävningsdrabbade områden i Grekland. Rådet konstaterar dock med tillfredsställelse att kommissionen redan inlett förhandlingarna om på vilket sätt jordbävningens konsekvenser skulle kunna lindras. Som man tidigare gjorde i fråga om beslut i samband med naturkatastrofer, och om kommissionen lägger fram ett förslag till rådets beslut angående jordbävningen, har rådet för avsikt att behandla det som en brådskande fråga.

Talmannen


Camilo Nogueira Román
Fråga nr 2 från (H-0466/99):
Angående: Strukturfonderna Då den spanska staten beviljar stöd av de medel som anslagits inom strukturfonderna och som är avsedda för autonoma regioner under mål 1, utgår den inte från objektiva kriterier gällande befolkningsmängd och medelinkomst. Den spanska staten tillämpar därmed en politik som inte tycks ta hänsyn till EU-fondernas egentliga mål.
Jag skulle därför vilja veta vilka autonoma regioner som erhållit stöd genom de strukturfonder som den spanska staten förfogat över för mål 1-områdena under perioden 1994-1999, och hur stora stöd de autonoma regionerna i så fall fått. Jag skulle även vilja veta vilka kriterier som kommer att gälla under perioden 2000-2006 för den geografiska fördelningen av de medel som den spanska staten får via strukturfonderna och som lagligen är avsedda för de autonoma regionerna under mål 1.

Sasi
Herr talman! Rådet anser att när man delar finansiellt stöd som beviljas via strukturfonderna till olika regioner bör man följa befintliga regler så att alla regioner behandlas på lika villkor. Rådet kan emellertid inte exakt svara på frågan som parlamentsledamoten ställt när det gäller situationen i Spanien. Samordningen av stödet till mål 1-områden via gemenskapens strukturfonder regleras i gemenskapens stödram som kommissionen utarbetar tillsammans med respektive medlemsstat. Verkställigheten av stödet via strukturfonderna ingår alltså inte i rådets utan medlemsstaternas befogenheter. Det är myndigheter och organ som medlemsstaterna utser samt kommissionen som skall ansvara för det.

Nogueira Román
Jag hade verkligen inte kunnat vänta ett svar med mindre innehåll. Herr rådsordförande! Jag säger att, vad gäller de självstyrande regionerna i mål 1, reserverar den spanska staten, trots de självstyrande regionernas behörighet, vilken inte i allmänhet tillämpas på de självstyrande regionerna i mål 1, 55 procent av de fonder som kommer till den spanska staten åt den centrala politiken. De fördelas alltså godtyckligt och - jag upprepar det - med en centralistisk politik.
Mitt land Galicien, till exempel, som hör till mål nr 1 och som proportionellt sett borde få omkring 12 procent av de medel som kommer till den spanska staten, fick under perioden 1994-1999 bara 5 procent. Detta skiljer Galicien från till exempel Portugal och Irland, mål 1-länder, som fick en extraordinär utveckling, en sak som tyvärr inte skedde i mitt land Galicien.
Vad kommer rådet att göra för att hindra att detta fortsätter?

Sasi
Herr talman! Befogenhetsfrågorna här är faktiskt synnerligen klara. Enligt de regler som är grunden för beviljande av stöd via strukturfonderna är det kommissionens uppgift att kontrollera att några snedvridningar inte förekommer. Eftersom detta ankommer på kommissionen som är sakkunnig på området och som har all erforderlig information kan den ge ett svar till parlamentsledamoten. Så länge reglerna är sådana ankommer det på kommissionen att övervaka dessa frågor och de måste skötas med kommissionen, rådet kan inte ingripa i frågan.

Izquierdo Collado
Jag skulle vilja upprepa min kollegas fråga, och givetvis förstår jag att det hade varit lämpligare att ställa den till kommissionen, men jag vill till rådet framföra den verklighet han pekar på.
Vi har en växande betydelse av framför allt strukturfonderna framför oss, men det visar sig att i vissa länder används pengar från strukturfonderna av medlemsstaten, under förevändning att den skall använda den i de fleråriga programmen, så att de pengar som når de självstyrande regionerna, till regionerna, är decimerade pengar. I andra länder händer inte detta. Staten tar inte 50 eller 55 procent av strukturfonderna. Anser ni, herr rådsordförande, att det är logiskt att dra av en sådan summa från budgetbidragen till de europeiska regionerna?

Sasi
Herr talman! Jag anser att det är ändamålsenligt att stödpengarna alltid går till den egentliga verksamheten och till det aktuella området, eftersom man bara på det sättet kan åstadkomma de allra bästa resultaten.

Garriga Polledo
Herr rådsordförande! Jag har förstått att Spanien, liksom andra länder som mottar strukturstöd för mål 1-områden, tillämpade dessa stöd med kriterier som helt stämde överens med fondernas föreskrifter. Det är naturligtvis inte bra att regioner blandas ihop med länder.
Ännu mer, vad gäller Spanien säger alla institutioner, från revisionsrätten till kommissionen, att Spanien använder strukturfonderna i mål 1 på ett korrekt sätt och intygar också en hög verkställighet av dem. Det finns spanska regioner, som Galicien för att ta ett exempel, vars BNI-procent till infrastrukturer överstiger riksgenomsnittet.
Men min fråga till rådet är följande: tänker rådet pressa medlemsstater med verkställighetsgrader för strukturfonderna som ligger under det europeiska genomsnittet för att de skall använda fonderna bättre och förhindra en snöbollseffekt?

Sasi
Herr talman! Eftersom det är kommissionen som övervakar den här frågan är det praktiskt att låta kommissionen ta hand om påtryckningarna och rådet anser det inte ändamålsenligt att ingripa i den här frågan. Även i övrigt tycker jag att det här samtalet skulle lika gärna kunna föras i det spanska parlamentet.

Talmannen
Nogueira begär ordet för en ordningsfråga. Men i realiteten råder ingen oordning. Allt går väldigt bra och ni kan föra en skriftlig korrespondens med herr Sasi, som jag är säker på är mycket trevlig.
Trots allt, herr Nogueira, får ni ordet för en ordningsfråga, men det skall verkligen vara en ordningsfråga. Föregå inte med dåligt exempel, herr Nogueira.

Nogueira Román
Herr talman! Jag vill säga något på grund av ett antikonstitutionellt uttalande av en medlem i Partido Popular därför att jag vill påminna om att mitt land, i spanska konstitutionen, betecknas som "nationalitet". Jag ber er alltså att respektera den spanska konstitutionen.

Talmannen
Herr Nogueira, ärade ledamöter! Jag sade redan i går att, då det handlar om det finländska ordförandeskapets halvår vill jag agera objektivt i dessa polemiker, som om jag vore en finländsk ordförande. Jag framhärdar i min åsikt. Det gäller inte en debatt om nationaliteter och regioner i det spanska parlamentet. Jag menar att vi, när vi talar om regioner, alltid menar europeiska regioner.

Maj Theorin
Fråga nr 3 från (H-0471/99):
Angående: Kvinnors rättigheter och jämlikhet Amsterdamfördraget föreskriver i artikel 3.2 att jämställdhet skall genomsyra alla politikområden. För att förverkliga detta krävs att särskilda budgetmedel avsätts för ett femte åtgärdsprogram samt att konkreta och mätbara mål för jämställdheten formuleras. Målen kan t.ex. formuleras genom att mäta den kvinnliga andelen av dels arbetskraften, dels av de arbetslösa, samt genom att utvärdera hur likalönsdirektivet uppfylls, respektive mäta kvinnors andel i beslutande församlingar. De tre bästa länderna bör sedan väljas ut som mål som medlemsländerna skall utarbeta handlingsprogram för att uppnå.
Vad avser rådet göra för att främja antagandet av ett femte åtgärdsprogram med tillräckliga budgetmedel och en fastlagd tidplan, och vilka åtgärder ämnar kommissionen vidta för att etablera konkreta och mätbara mål för jämställdheten?

Sasi
. Rådet erkänner, liksom Europaparlamentet, för det första att jämställdhetspolitiken fortfarande är ytterst viktig, för det andra att handlingsprogrammet utgör EU:s viktigaste instrument för genomförandet av de förpliktelser som antogs i Pekingkonferensens handlingsprogram samt slutligen att ett framgångsrikt genomförande bäst uppnås genom integrering av ett jämställdhetsperspektiv i all politik.
Det är skälet till att rådet under det finländska ordförandeskapet väntas anta slutsatser för att uppnå detta, och att rådet välkomnar kommissionens avsikt att så snart som möjligt lägga fram ett förslag till ett nytt handlingsprogram för att främja jämställdhet mellan kvinnor och män för att säkerställa att det kan tillämpas när det nuvarande handlingsprogrammet löper ut.
Dessutom planerar rådet indikatorer och benchmarking för uppföljning av Pekingkonferensens handlingsprogram. Det finländska ordförandeskapet har förberett en första rapport om kvinnors deltagande i beslutsprocessen. Finland har föreslagit att rådet förklarar sin avsikt att fortsätta att utveckla indikatorer och benchmarking under de kommande ordförandeskapen på andra kritiska områden som har fastställts i Pekingkonferensens handlingsprogram, och att åta sig att regelbundet granska framstegen i de ämnen som diskuteras.

Theorin
Tack för svaret. Jag vill gärna säga att jag välkomnar svaret att ni klart markerar att det blir ett femte handlingsprogram. Det finns ett litet men, nämligen tillräckliga budgetmedel. Därför hoppas jag att rådet ser till att det blir det, eftersom man utan pengar inte kan genomföra någonting, samt ser till att det blir en fastlagd tidsplan.
Integrering inom all politik är väldigt viktig för jämställdheten, men det är också nödvändigt att ha ett dubbelt anslag, nämligen särskilda, riktade åtgärder. Då är det viktigt att man gör upp konkreta mål för vad man vill uppnå. Därför vill jag på nytt fråga: På vilket sätt är ni från rådets sida beredd att lägga upp konkreta och mätbara mål för jämställdheten för den kommande femårsperioden?

Sasi
. När det gäller budgetfinansieringen kan man konstatera att frågan är för tidigt ställd, eftersom kommissionen ännu inte har avgivit sitt förslag. Därför kan rådet ännu inte ta ställning till denna fråga.

Martin, David
Rådet skulle naturligtvis kunna antyda vilket dess svar skulle bli, om kommissionen lade fram ett sådant finansieringsförslag. Hur som helst, min fråga till rådet är: anser inte rådet att de europeiska institutionerna själva har ett ansvar att föregå med gott exempel i jämställdhetsfrågan, och är det till freds med den nuvarande kompetensen hos institutionernas personal? Även om herr Prodi har startat vissa reformer, verkar det i mina ögon som om kvinnorna fortfarande är kraftigt underrepresenterade i såväl rådets, kommissionens som, i ärlighetens namn, även denna institutions hierarki.

Sasi
. Jag vill säga att vi välkomnar kommissionsordförande Prodis förslag om att eftersträva bättre kompetens vad gäller kommissionen. Också från rådets sida är det vårt mål att i alla val av personer i allra högsta grad försöka ta hänsyn till kompetensen. Vi önskar och hoppas att detta kommer att leda till att andelen kvinnor på olika poster kommer att öka den närmaste framtiden.

Talmannen


Anneli Hulthén
Fråga nr 4 från (H-0473/99):
Angående: Gemensam redovisningsmetod för narkotikastatistik Lissaboninstitutet är bl.a. ansvarigt för redovisning av medlemsstaternas narkotikastatistik, vilket ger en möjlighet att se utvecklingen i EU på narkotikamissbruksområdet samt att jämföra medlemsstaternas statistik. Tyvärr finns det många brister som beror på att ingen gemensam redovisningsmetod används.
Kommer rådet att arbeta för att en gemensam redovisningsmetod skall införas och/eller anser ni att det kan göras andra förbättringar för att göra systemet mer användbart?

Sasi
. Rådet inser mycket väl att det är väsentligt att ha tillgång till exakta och jämförbara statistiska uppgifter för att kunna bedöma narkotikabrukets omfattning och natur samt utvecklingen av den narkotikarelaterade brottsligheten och för att kunna analysera de införda metodernas effektivitet och framgång.
I detta sammanhang bör det framhållas att alla unionens medlemsstater hädanefter har tillgång till sådan statistik. Det står emellertid också klart att det inte räcker med att utväxla nationell statistik om man vill ta fram en europeisk metod, utan man måste också säkerställa att de definitioner som den grundas på är jämförbara.
Det arbete som redan har påbörjats inom detta område har emellertid visat på väsentliga skillnader i de nationella systemen för statistikinsamling. Medlemsstaterna använder en rad olika indikatorer för att beskriva narkotikamissbrukets förekomst och hälsoeffekter samt utvecklingen av den narkotikarelaterade brottsligheten på nationell nivå. Även definitioner som utgör grund för indikatorerna är ibland mycket olika. När det gäller kvantiteten beslagtagen narkotika sammanför vissa medlemsstater olika sorters narkotika, medan andra länder fördelar informationen enligt kriterier som inte nödvändigtvis överensstämmer från en stat till en annan.
De statistiska uppgifterna insamlas av olika organ, t.ex. av avdelningar som är underställda polisen, tullen eller den allmänna åklagarmyndigheten. Samtidigt ligger systemen för insamling, registrering, utvärdering och överföring av uppgifterna på väldigt olika centraliseringsnivåer. En gradvis harmonisering av de främsta epidemiologiska indikatorerna är också viktig.
Rådet inser mycket väl allt detta och får stöd i sin oro av såväl Europaparlamentets resolution av den 13 april 1999 som av kommissionens meddelande om unionens handlingsplan för narkotikabekämpning under perioden år 2000-2004 samt av meddelandet från Europeiskt centrum för kontroll av narkotika och narkotikamissbruk, ECNN, av den 17 mars 1999.
ECNN har alltsedan sitt andra arbetsprogram för 1998 till 2000 inskrivit som sitt främsta mål att införa gemensamma indikatorer och utarbeta instrument och metoder för att kunna jämföra ingripanden, lagstiftningsstrategier och metoder i unionen samt att inrätta en databas för befintliga instrument, vilket skall göra det lättare att få tillgång till samt jämföra information.
I mars 1999 upprepade ECNN sitt budskap från förra året i samband med ett initiativ från det tyska ordförandeskapet att ge en arbetsgrupp inom rådet i uppgift att undersöka vilka åtgärder som behövs för att det skall gå bättre att jämföra polisens narkotikastatistik. Ett detaljerat frågeformulär om statistik har utarbetats. Medlemsstaternas svar kommer sedan att utgöra grunden för utarbetandet av oumbärliga gemensamma normer för insamling av uppgifter.
Att lämpliga strukturer har införts inom rådet har redan möjliggjort de slutsatser som jag i början av mitt inlägg hänvisade till om svårigheten att jämföra olika nationella system. Vårt ordförandeskap har helt klart för avsikt att stödja dessa strävanden och se till att ett kvalitativt och kvantitativt mervärde tillförs noteringarna av gjorda eller kommande framsteg med att minska narkotikahandeln.

Hulthén
Jag tackar ministern för svaret, i vilket han visar att han har kommit fram till samma sak, nämligen att det är ett problem. Däremot visar han kanske inte lika klart på hur detta problem skall lösas. Det handlar inte bara om just att vi skall kunna redovisa för varandra hur mycket polisen beslagtar eller vad tullen gör, utan det handlar framför allt om den missbruksstatistik som vi har bland unga människor i Europa i dag. Det är den som är mest intressant, eftersom vi där kan se vilken trenden är, vilken ökning som finns, vilka droger som används. Vi kan därmed också på ett effektivare sätt försöka handha gemenskapens medel för att motverka en ökad narkotikaanvändning. Därför är statistiken viktig, eftersom den visar trenderna.
I dag är det ju så att vi till viss del faktiskt lurar varandra genom att ha olika begrepp vad gäller att ta fram denna statistik. Sedan sammanställer vi alltsammans i Lissaboninstitutet och skickar runt det i unionen. Därmed blir det ingen tillförlitlig statistik och kanske inte heller tillförlitliga program som vi presenterar. Det är en uppgift också för rådet, tror jag.

Talmannen
Med all respekt måste jag säga er, fru Hulthén, för att ert inlägg inte skall bli ett exempel för framtiden, att ni har gett oss god information, men ni har inte ställt någon fråga, och ni begärde ordet för att ställa en följdfråga. Herr Sasi tvingas besvara en fråga som inte finns, men ni får försöka göra det om ni så önskar.

Sasi
. Som jag sade i mitt svar, är det ett faktum att det finns ett problem som vi måste försöka lösa. Nu har ECNN åtagit sig att ta fram en gemensam metod för sammanställning av statistik. Sedan måste man emellertid också se över vilka resurser som man har till sitt förfogande. Dessutom måste man vara väldigt ändamålsenlig när man sedan försöker utveckla denna statistiska metod.

Dupuis
Herr talman! Jag blir något förvånad över svaret från rådets ordförandeskap, i den mån vi alla är överens om behovet av statistik. Europaparlamentet har påpekat detta i en resolution, vilket rådets ordförande erinrar om. Och det är ett krav som centrumet har upprepat ett flertal gånger. Det finns en arbetsgrupp med nätverket Retox, och enligt svaret från rådets ordförandeskap vet vi fortfarande inte när vi får en enhetlig statistik.
Enligt min mening är detta verkligen viktigt, eftersom vi har femton fullständigt katastrofala politiska riktlinjer i fråga om narkotika och narkotikamissbruk. Det är alltså brådskande att de europeiska medborgarna förstår att de ökade anslagen till kampen mot droger bokstavligen motsvarar ett ökat narkotikamissbruk och därmed att den förda politiken är ett fullständigt misslyckande. Jag skulle vilja fråga ministern när vi äntligen kommer att få en enhetlig statistik, som kan visa hur förödande förbudspolitiken är.

Sasi
. Låt mig bara kort säga att vi är på väg framåt. Vi har alltså vidtagit åtgärder för att komma framåt och för att få enhetlig statistik. Att ge något datum för när allt är färdigt, är emellertid ännu inte möjligt.

Talmannen


Esko Seppänen
Fråga nr 5 från (H-0475/99):
Angående: Gemensam politik I ett tal som den finska utrikesministern höll som företrädare för ordförandelandet i juli i Strasbourg sade hon att Finlands målsättning är att unionen skall ha en gemensam vilja, en gemensam politik och en gemensam röst. Innebär detta att det militärt neutrala Finland är redo att skapa en gemensam försvarspolitik för unionen så att unionen skulle företrädas av en gemensam vilja, en gemensam politik och en gemensam röst?

Sasi
Herr talman! Parlamentsledamoten Seppänen vet att man vid Europeiska rådets möte i Köln har fattat ett fast beslut att unionen kommer att i full skala delta i den internationella verksamheten. Unionens stats- och regeringschefer meddelade också att de har för avsikt att ge Europeiska unionen erforderliga medel och beredskap för att fullgöra sina åtaganden angående den gemensamma europeiska säkerhets- och försvarspolitiken. I Europeiska rådet i Köln behandlades unionens beredskap för att förhindra en konflikt och för krishantering. Man hänvisade uttryckligen till en trovärdig förmåga när det gäller den internationella krishanteringen.
I Europeiska rådet betonade man också att utvecklingen av unionens krishanteringsförmåga skulle förbättra unionens förutsättningar att i enlighet med principerna i FN-stadgan främja den internationella freden och säkerheten. Verksamheten inom krishanteringen strider inte på något sätt mot några medlemsländers neutralitet eller alliansfrihet. I slutsatserna från Europeiska rådets möte i Köln konstaterar man uttryckligen att när det gäller garantier för det kollektiva försvaret kommer man inte att ingripa i medlemsstaternas olika status.

Seppänen
Herr talman! Ordförandelandets företrädare har i olika sammanhang framfört att man håller på att införa beslutsfattande med kvalificerad majoritet även när det gäller den gemensamma utrikes- och säkerhetspolitiken, och efter Köln tydligen också när det gäller den gemensamma försvarspolitiken.
Jag vill fråga ministen, på vilket sätt håller ordförandelandet på att bereda införandet av beslutsfattande med kvalificerad majoritet inom utrikes-, säkerhets- och försvarspolitiken?

Sasi
Herr talman! Finland har som ordförandeland förberett beslutsfattande med kvalificerad majoritet på det sättet att vi till medlemsstaterna har skickat en förfrågan om på vilka områden de är beredda att utöka majoritetsbeslut. Beredning av frågan pågår fortfarande, och det är ännu inte möjligt att säga om den kommer att utsträckas till utrikes- och säkerhetspolitiken, men om vi tittar litet på beredningens historia så måste man säga att det åtminstone inom den närmaste framtiden inte är särskilt sannolikt att man till exempel skulle fatta bindande beslut med kvalificerad majoritet i frågor som har med försvaret att göra.

Talmannen


Carmen Cerdeira Morterero
Fråga nr 6 från (H-0477/99):
Angående: Angrepp mot homosexuella Angreppen mot grupper av homosexuella män och kvinnor har under den senaste tiden ökat i hela Europa. Attentat har exempelvis riktats mot två inrättningar för homosexuella män, några i Gijón och ett i London, där ett flertal dödsoffer skördats. Dessa incidenter är särskilt allvarliga i ett område som Europeiska unionen, där skyddet av de mänskliga rättigheterna är en grundläggande fråga, och desto mer nu som man arbetar med att ta fram en europeisk stadga om de grundläggande rättigheterna.
Enligt den nya artikel 13 i Amsterdamfördraget kan rådet vidta lämpliga åtgärder för att bekämpa diskriminering på grund av bland annat sexuell läggning. Därför måste rådet vidta tydliga och hårda åtgärder till följd av denna typ av attentat som riktar sig mot homosexuella och deras rätt till sin sexuella läggning.
Vilka åtgärder avser rådet att vidta för att förebygga och undvika denna typ av angrepp inom Europeiska unionen?

Sasi
Herr talman! Rådet anser att det är mycket viktigt att skydda de grundläggande rättigheterna. Enligt bestämmelserna i artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen bygger unionen på för medlemsstaterna gemensamma principer om frihet, demokrati och respekt för de grundläggande fri- och rättigheterna samt på rättsstatsprincipen. I samma artikel bestäms att unionen skall som en allmän princip för gemenskapsrätten respektera de grundläggande rättigheterna. I och med Amsterdamfördragets ikraftträdande den 1 maj i år ges rådet i den nya artikel 13 i EG-fördraget befogenhet att inom ramen för de befogenheter som fördraget ger gemenskapen vidta åtgärder för att bekämpa all slags diskriminering inklusive diskriminering på grund av sexuell läggning, dock utan att det sagda påverkar tillämpningen av de övriga bestämmelserna i fördraget.
I bestämmelserna förutsätts att kommissionen lägger fram ett förslag och att man hör Europaparlamentet för att rådet skall kunna fatta ett lagligt beslut. Rådet måste konstatera att kommissionen hittills inte har lagt fram ett enda förslag som grundar sig på den nämnda nya artikel 13. Rådet påminner för säkerhets skull om att den bekämpning av angrepp och attentat som parlamentsledamoten syftar på enbart ingår i medlemsstaternas befogenheter. Det är de som ensamma bär ansvaret för att upprätthålla ordningen och skydda personer och egendom.

Cerdeira Morterero
Med mitt inlägg i denna kammare vill jag uppmärksamma rådet på en ytterst allvarlig fråga. Inom Europeiska unionen, på vårt territorium, finns en rad inställningar och agerande som är väldigt intoleranta, rentav fascistiska, gentemot homosexuella.
Europa har alltid gått i spetsen för skyddet av de mänskliga rättigheterna, samlevnad och tolerans, vilket har gjort detta område till det mest avancerade i sociala frågor, och vi kan inte tillåta att dessa erövringar går tillbaka, som ni sade, från frihet, tolerans och samlevnad. Vi måste kritisera minsta tecken på förändringar av dessa klart europeiska värden. Inför dessa handlingar måste vi oroas och reagera för att stoppa alla slag av attacker mot människor på grund av moralisk, religiös eller ideologisk eller sexuell övertygelse.
Med detta, och med tanke på att jag anser att vi befinner oss i en historisk period i det europeiska bygget genom skapandet av ett område med frihet, säkerhet och rättvisa, inför en debatt om en stadga om grundläggande rättigheter, och med tanke på de behörigheter som getts rådet genom fördragen för att genomföra åtgärder som garanterar de europeiska medborgarna dessa rättigheter, skulle jag vilja veta rådets inställning till innehållet i stadgan för grundläggande rättigheter vad gäller skyddet av sexuell frihet och val av sexualitet, mer än om sexuell läggning.

Sasi
Herr talman! Respekten för de mänskliga rättigheterna och toleransen är unionens grundläggande värden, europeiska grundläggande värden. I detta avseende måste vi alla arbeta hårt för att vi i alla medlemsstater kan skapa en atmosfär där man bland annat respekterar och värdesätter sexuella minoriteter.
Vad bestämmelserna beträffar kan man med hjälp av dem i viss mån påverka utvecklingen, men även i det här fallet är det mera fråga om attityder. Attityder kan man också påverka med hjälp av kulturpolitiska och socialpolitiska åtgärder. Man måste säga att man inom alla samhällets sektorer måste sträva efter att verka för en så tolerant atmosfär som möjligt i Europas alla stater.

Cashman
Tack så mycket. Jag tror inte att ni läste frågan - den frågar vilka åtgärder som kommer att vidtas. Vi vet vad som måste göras, men det hjälper ingen att stå där och säga att ni inte kommer att göra någonting, förrän kommissionen agerar eller förrän parlamentet agerar. En sådan overksamhet stöder i själv verket attackerna på minoriteter. Jag erbjuder er därför en andra chans att svara: kommer rådet att genomföra en granskning av medlemsstaterna, för att fastställa vilka stater som har en lagstiftning som diskriminerar homosexuella män och kvinnor, vilka som har inte erbjuder lika rättigheter, lika medborgerliga rättigheter till homosexuella kvinnor och män samt vilka som inte erbjuder samma rättsliga skydd till homosexuella kvinnor och män? Bara när vi har fastställt detta kan vi börja processen med att genomföra artikel 13 i Amsterdamfördraget. Vi måste sluta prata. Ursäkterna måste upphöra. Vi måste agera, och det snabbt, annars kommer denna kammare och alla dess institutioner alltid att ringaktas.

Sasi
Herr talman! Jag vill konstatera att grunden för lagstiftning hos oss verkligen är i sin ordning såtillvida att alla Europeiska unionens medlemsländer är parter i Europarådets konvention om de mänskliga rättigheterna. Denna konvention är ytterst värdefull med tanke på medborgerliga fri- och rättigheter, mänskliga rättigheter och tolerans. Vi har också unionsfördragets artikel 13 som man kan hänvisa till i dessa frågor, men när det gäller konkreta fall måste man observera att unionen inte förfogar över någon egen polisstyrka, utan ansvaret för medborgarnas säkerhet i respektive länder uttryckligen ligger hos de nationella regeringarna och hos de polisstyrkor som lyder under dem. Man kan visserligen göra utredningar om situationen i olika medlemsstater, men enligt min mening är det absolut ändå varje medlemsstat och dess politiska beslutsfattare själva som bär det primära ansvaret i den här frågan.

Rübig
Herr talman! Naturligtvis måste våld och kriminalitet bekämpas med den största hårdhet och konsekvens. Alla har vi erfarit det faktum att det i Bryssel ständigt förekommer överfall inom sikthåll från parlamentet och att brottsligheten står på dagordningen där. Egentligen finns ingen jämförbar statistik i Europa. Frågar man Eurostat får man de mest skilda uppgifter. Jag tror att vi behöver en typ av standarder för att kunna bedöma brottsligheten och också jämförbar statistik. Förra mandatperioden uppmanade jag rådet att konsekvent bemöda sig om säkerheten för de anställda och befolkningen i Bryssel; jag vill inte heller missa detta tillfälle att uppmana rådet att företa ett säkerhetsinitiativ för Bryssel och mot brottsligheten i städerna.

Talmannen
Jag måste säga till er, herr Rübig, att jag gav er ordet för att ni skulle ställa en följdfråga.

Rübig
Jag ställde en konkret fråga till rådsordföranden, nämligen om han är beredd att sörja för jämförbar statistik på området. Min fråga var: Kommer rådet att försöka att åstadkomma jämförbar statistik?

Sasi
Herr talman! Jag vill med anledning av parlamentsledamotens fråga konstatera att statistiken i sig säkert är nyttig, men frågan är så pass generell till sin natur att när frågeställaren preciserar vad för slags statistik han vill ha så kan jag sedan senare ta ställning till den här frågan. Jag vill ändå konstatera att det i synnerligen stor utsträckning handlar om attityder, och det är klart att attityderna ofta lätt hårdnar i ett samhälle där det finns starka motsättningar. Det är ganska långt fråga om vad för slags anda som råder i samhället. När det gäller våldet generellt kommer man om en dryg vecka att i Tammerfors arrangera unionens toppmöte där det också är meningen att diskutera med vilka metoder man i största allmänhet kan bekämpa våldsbrottsligheten inom unionens område.

Talmannen
Dupuis begär ordet för en ordningsfråga.

Dupuis
Herr talman! Rübigs fråga har inget att göra med den fråga som står på föredragningslistan. Det är kanske en intressant fråga för honom, men i det här fallet bör han ställa en fråga precis som övriga ledamöter i denna kammare.

Talmannen
Det är inte rätt tidpunkt att tillrättavisa Rübig. Jag har redan sagt att man skall ställa relevanta följdfrågor. Dessutom, är det lämpligt att en enda person agerar ordförande i kammaren. Om vi har flera ordföranden kommer vi att ta längre tid på oss.

Ole Krarup
Fråga nr 7 från (H-0480/99):
Angående: Danmarks andel av ECB:s eget kapital Kan rådet fastställa hur Danmarks andel av ECB:s eget kapital skall vara (i procent och med det totala beloppet), för att Danmark skall kunna bli fullvärdig medlem av EMU?

Sasi
Herr talman! Enligt artikel 28 i stadgan för Europeiska centralbanken är ECB:s eget kapital fem miljarder euro. Enligt fördelningsnyckeln för tecknande av ECB:s kapital som fastställs i artikel 29.1 i ECBS-stadgan är Danmarks banks andel av ECB:s eget kapital 1,6709 procent. De medlemsstater som inte deltar i euroområdet betalar enligt artikel 48 i ECBS-stadgan bara minimiprocent av sin andel av det tecknade kapitalet för att delta i ECB:s omkostnader, om ECB:s allmänna råd så beslutar. Enligt den nämnda artikeln skall centralbankerna utanför euroområdet av ECB:s omkostnader betala en andel som är fem procent av deras andel av det tecknade kapitalet. I Danmarks fall uppgick beloppet till 4 177 250 euro, där intäkterna av EMI:s likvidation beaktats.

Krarup
Jag tackar för svaret och vill gärna ställa en tilläggsfråga. Det är ju så att den oerhörda makt som Europeiska centralbanken har vad gäller att påverka de nationella ekonomiska institutionerna och centralbankerna, är inpackad i ett ganska kryptiskt regelsystem. Jag känner väl till artikel 28 i stadgan. Till detta kommer ju artikel 30, i vilken fastställs att tillskottet kan höjas med valutareserverna till det tiodubbla, alltså 50 miljarder euro, och dessutom finns det i artikel 30.4 en bestämmelse om att ECB kan inhämta valutareserver även utöver det maximum som fastställts på 50 miljarder. Det blir ett mycket stort belopp, antingen det rör sig om Danmark eller något annat land; och detta maximum kan - märk väl - fastställas genom en majoritetsomröstning i rådet på grundval av en rekommendation från styrelserådet, som också fattar majoritetsbeslut genom att varje enskilt land har den röstvikt som dess tillskott berättigar till. Min fråga är: Finns det gränser?

Sasi
Herr talman! Enligt min uppfattning - även om man måste säga att tiden för en juridisk kontroll var synnerligen knapp - är det Europeiska centralbanken som skall fatta beslut i den här frågan.

Sjöstedt
Jag vill också tacka rådet för svaren. Jag har två kompletterande frågor. För det första är jag nyfiken på hur stor Sveriges andel blir i procent om vi går med i den gemensamma valutan; vi har ju här fått besked om Danmark.
För det andra vill jag bara att ni bekräftar att rådet mot en medlemsstats vilja kan öka denna andel så att landet får betala mer, dvs. att man kan tvingas att deponera en större del av sin valutareserv hos centralbanken och att det inte finns något egentligt övre tak.

Sasi
. Jag måste medge att jag i detta fall inte har tillräckligt material för att kunna svara på ledamotens fråga om Sveriges andel och förfarandet i fråga. Jag ber att få återkomma med ett skriftligt svar.

Gorka Knörr Borràs
Fråga nr 8 från (H-0481/99):
Angående: Förordning 1239/98 om minskning och avskaffande av drivgarn efterlevs inte Ministerrådets möte i Luxemburg i juni 1998 beslöt att drivgarn vid tonfiske skall upphöra senast den 1 januari 2002, och genom förordning 1239/98 skall den fiskeflotta som fiskar med drivgarn minskas med minst 40 procent för 1998 och en förteckning över fartyg skall upprättas årligen.
Det är tydligt att ovannämnda förordning inte efterlevs. Förteckningarna har inte lämnats in i tid och antalet båtar som använder denna teknik har ökat. Tonfisket, det marina ekosystemet och ekonomin för de fiskare som är verksamma i nordöstra Biscayabukten har skadats. EU har fullständigt misslyckats med att följa rekommendationerna från Internationella kommissionen för bevarandet av tonfisk (ICCAT) mot överutnyttjande av tonfiskresurserna.
Vilka åtgärder tänker rådet mot bakgrund av detta vidta för att gemenskapslagstiftningen på detta område verkligen skall efterlevas? Tänker rådet uppmana kommissionen att införliva ICCAT:s rekommendationer i gemenskapslagstiftningen?

Sasi
Herr talman! För det första vill rådet återkalla i minnet att det ingår i kommissionens befogenheter att följa huruvida medlemsstaterna följer gemenskapens lagstiftning. Detta gäller även i fråga om de övervakningsåtgärder som medlemsstaterna skall vidta inom ramen för den gemensamma fiskeripolitiken. Det har inte kommit till rådets kännedom några brister vad gäller tillämpning av rådets förordning 1239/98. Hittills har rådet inte fått något förslag om införande av de ICCAT:s rekommendationer som gäller begränsning av tonfiske.

Knörr Borràs
Det enda jag vill säga rådsordföranden är att detta mycket riktigt är kommissionens behörighet, men att jag har ställt frågan till kommissionen som inte kunde svara mig i går, och jag har ännu inte fått något svar.
Det finns uppenbarligen saker som inte uppfyllts, förteckningar är försenade mer än fyra månader, det finns fler fartyg än tidigare - mellan 57 och 63 procent fler i Irland och England - när det skulle bli färre, vi har skador på ekosystemet, människors ekonomi skadas och ICCAT:s rekommendationer införlivas inte.
Jag frågar alltså än en gång: hur många fler uppgifter vill ni att vi skall ge kommissionen och rådet för att ni äntligen skall vidta åtgärder för att detta inte skall fortsätta?

Sasi
Herr talman! Vi tar gärna emot information. Får vi information kommer vi att vidarebefordra den till kommissionen så att kommissionen kan vidta erforderliga åtgärder.

Miguélez Ramos
Herr rådsordförande! Vi är alla överens om att kontrollen är en väsentlig beståndsdel för att garantera ett hållbart fiske.
I linje med detta antog 1998 rådet, inte kommissionen, herr ordförande, för bevarandet av resurser, ett beslut om att sammankopplade nät, även kallade "volantas" successivt skulle försvinna.
Jag skulle vilja fråga rådet, och inte kommissionen, hur det i allmänna drag värderar utvecklingen av denna säsong; om det är sant att det har varit ett bra år för tonfisken och om det är därför man har undvikit konflikterna mellan de olika flottorna som fiskar i Kantrabriska sjön; hur stort antal fartyg varje land har minskat sin flotta med till följd av moratoriet; och om denna metod är effektiv för att hejda trycket på tonfiskbestånden?
Slutligen, herr rådsordförande, skulle jag vilja fråga er om det faktum att ett antal europeiska fartyg - och ni kan säga mig hur många - har ersatt sammankopplade nät med andra högfångstnät innebär ett större skydd för fisket av tonfisk eller om det tvärtom ger motsatt effekt mot det vi ville, alltså ett ökat tryck på tonfiskbeståndet.

Sasi
Herr talman! Tyvärr tvingas jag konstatera att jag verkligen inte kan svara på dessa frågor. Rådet har inte tillgång till dessa statistiska uppgifter. Det är kommissionen som förfogar över den här statistiken, och jag ber vederbörande parlamentsledamot att vända sig till kommissionen som kan lämna erforderliga uppgifter.

Seppänen
Herr talman! Drivgarn används också i Östersjön och det leder till rovfiske av lax. Jag vill fråga rådets företrädare - om han inte har kännedom om minskningen av tonfiskfångsterna - huruvida han har kännedom om naturlaxens misslyckade lek under det senaste året i Torne älv mellan Finland och Sverige och om rådets företrädare kommer att fästa kommissionens företrädares uppmärksamhet också på att fiske med drivgarn bör begränsas även i Östersjön och inte bara i det nu aktuella tonfiskområdet.

Sasi
Herr talman! Jag har den uppfattningen att fiske med drivgarn i Östersjön har begränsats, men härvidlag är jag tvungen att vända mig till ordföranden i ministerrådet (jordbruk) minister Hemilä och vidarebefordra dessa frågor och uppgifter till honom.

Talmannen
Jag tror att vi i vissa fall kommer att skicka över någon fråga till de nationella parlamenten.

María Izquierdo Rojo
Fråga nr 9 från (H-0484/99):
Angående: Folkomröstning om nationell försoning i Algeriet Vad anser rådet om den folkomröstning om nationell försoning som hölls den 16 september i Algeriet? Vilka åtgärder och program kommer EU att utveckla med denna medelhavspartner under de närmaste månaderna?

Sasi
Herr talman! Efter den folkomröstning om nationell försoning och fred som hölls den 16 september 1999 gjorde ordförandeskapet på Europeiska unionens vägnar ett uttalande som samtidigt är ett utförligt svar på parlamentsledamotens fråga.

Izquierdo Rojo
Herr rådsordförande! Jag trodde att vi höll på med en fråga där rådet äntligen kunde visa upp sig, eftersom detta är en fråga av enormt politiskt intresse för den europeiska utrikespolitiken just nu - den nyligen genomförda omröstningen - med en partner som Algeriet, ett mycket viktigt land i Medelhavet och för våra förbindelser.
I stället ger rådet som svar ett slags långt positionsbyte som hänvisar mig till jag vet inte vad för papper.
Vi befinner oss i den parlamentariska frågestunden. Jag ber rådsordföranden att vara tydlig, att tala med ord som jag kan förstå, inte byråkratiska, och att ni gör en bedömning av vilken åsikt rådet intar i förhållande till folkomröstningen om nationell försoning nyligen i Algeriet.
Snälla ni, låt oss uttrycka oss med ord som medborgarna och jag kan förstå.

Sasi
Herr talman! Det är kanske bäst att jag läser upp de väsentliga delarna av uttalandet: " Europeiska unionen ser med tillfredsställelse på resultatet av den folkomröstning som hölls den 16 september i Algeriet. Det algeriska folket uttryckte vid omröstningen sitt stöd för president Bouteflikas plan för nationell försoning och fred. Europeiska unionen önskar att Algeriet äntligen slipper ifrån det våld som dess medborgare under åratal tvingats lida av och sätter i gång med en nationell återuppbyggnad i syfte att åstadkomma en politisk stabilitet som är en förutsättning för ekonomiska och sociala framsteg. Europeiska unionen bekräftar att den är redo att bistå och befrämja reformprocessen i Algeriet i synnerhet med hjälp av Europa-Medelhavet-samarbetet där bland annat ett snabbt återupptagande av förhandlingarna om associeringsavtalet Europa-Medelhavet ingår. Unionen anser att det är mycket viktigt att den politiska dialog som inletts med Algeriet skall fortsätta och konstaterar med tillfredsställelse att man kommer att hålla ett ministermöte med EU:s trojka den 3 mars i Algeriet."
Jag vill i likhet med frågeställaren konstatera att Algeriet är en mycket viktig stat för unionen, och vi anser att det var positivt att man kunde genomföra folkomröstningen. Vi är nöjda med dess resultat och hoppas att den fredliga utvecklingen i Algeriet i fortsättningen kan förstärkas.

Talmannen


Bernd Posselt
Fråga nr 10 från (H-0488/99):
Angående: Avtal med Kroatien Hur långt har man kommit i förberedelserna för att sluta ett handels- och samarbetsavtal med Kroatien och göra anslag ur Phareprogrammet tillgängliga?

Sasi
Herr talman! Som parlamentsledamoten vet följer man i fråga om förmånsbehandling i handelsutbyte samt beviljande av Phare-bidrag det regionala tillvägagångssätt som Europeiska unionen tillämpar på länderna i sydöstra Europa. Länderna i fråga känner till de kriterier som de måste uppfylla samt de områden där unionen öskar att de gör framsteg. Rådet gör regelbundet översikter över de framsteg som har gjorts i att uppfylla kriterierna för det regionala tillvägagångssättet.
I samband med den senaste översikten den 21 juni 1999 konstaterade rådet att den politiska dialogen mellan den kroatiska regeringen och oppositionen förbättrats under de senaste sex månaderna. Enligt rådet är dock framstegen otillräckliga inom demokratins utveckling, mänskliga rättigheter och rättsväsendets oberoende, speciellt när det gäller maktfördelning och minoriteternas återkomst. Rådet ansåg också att regeringen inte satt i gång med relevanta informationskampanjer om deras rättigheter som vill återvända. På grundval av sin bedömning beslutade rådet att man fortfarande skall tillämpa ensidig förmånsbehandling i handeln med Kroatien. Rådet konstaterade att i utvecklingen av demokratin borde man bland annat göra framsteg när det gäller reformering av massmedierna, valreform och flyktingarnas återkomst. Rådet lade dock märke till vissa positiva händelser i val- och massmediefrågor.
Rådet antog att om den nuvarande utvecklingen på dessa områden fortsätter kommer Kroatien snart att erbjudas möjlighet att få nytta av Phare-programmet. När det gäller avtalsförhållanden konstaterade rådet att man på grundval av kommissionens rapporter kommer att behandla frågan om inledande av förhandlingarna om en stabiliserings- och associeringspakt, som är en ny typ av bilaterala avtal som unionen erbjuder länderna i sydöstra Europa, efter att Kroatien har uppfyllt erforderliga villkor. Rådet har för avsikt att nästa gång behandla villkorligheten i november i år.

Posselt
Herr talman! Jag anknyter direkt till en diskussion med Verheugen i frågestunden inför valet till Europaparlamentet och jag vill säga att det självklart finns mycket som Kroatien kan förbättra. Emellertid har många fördrivna återvänt, och det är en demokrati som utvecklas mycket starkt. Därför vill jag fråga hur det kan komma sig att Ryssland liksom Ukraina får ett Tacis-program och hur länder som Albanien, som är fullt av problem, har ett handels- och samarbetsavtal. Varför lägger man strängare krav - det är min farhåga - på Kroatien än på något annat land? Phare-programmet likaväl som handels- och samarbetsavtalet är ju början på tillnärmandet av ett land, för att reformera och öppna upp det. Min fråga är: Vill ni inte slutligen ta detta steg?

Sasi
Herr talman! Jag vill konstatera att samma kriterier tillämpas på alla länder. Och faktiskt när det gäller Kroatien håller det på att ske en positiv utveckling och vi tror att även när det gäller anslag från Phare-programmet kan man förhoppningsvis inom kort göra framsteg.

Talmannen
Fråga nr 11 från Deva bortfaller då den har inkluderats i föredragningslistan för innevarande sammanträdesperiod. Ledamoten har fått skriftligt meddelande därom.

Pierre Schori
Fråga nr 12 från (H-0497/99):
Angående: Front Nationals kulturella rensning I den sydfranska staden Orange har Front National genomfört en kulturell rensning (èpuration culturelle) i stadens bibliotek genom att bannlysa sådan litteratur som fronten anser vara "oren". I ett slags rädsla för kunskap om både det förflutna och framtiden har böcker som "Antikens Egypten" och "EU inför 2000-talet" tagits bort.
Detta övergrepp är en attack mot det fria ordet och medborgarnas obegränsade rätt till kultur och saknar motstycke i EU och den demokratiska världen i övrigt.
Vilka åtgärder avser ordförandeskapet att vidta för att motarbeta denna form av kulturell rensning och för att stärka bibliotekens roll för demokrati och upplysning?

Sasi
Rådet fäster mycket stor vikt vid skyddet av de grundläggande rättigheterna. Enligt artikel 6 i Fördraget om Europeiska unionen bygger unionen på ett antal för medlemsstaterna gemensamma principer, nämligen principerna om frihet, demokrati och respekt för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna samt rättsstatsprincipen. I samma artikel föreskrivs att de grundläggande rättigheterna skall respekteras av unionen som allmänna principer för gemenskapsrätten. Det bör emellertid observeras att sådana omständigheter som tas upp i den fråga som har ställts av ledamoten är en fråga för medlemsstaterna.
När det gäller bibliotek och främjande av demokrati och kultur påminner rådet om att det i artikel 151 i EG-fördraget föreskrivs att gemenskapens insatser för att bidra till kulturens utveckling i medlemsstaterna med respekt för dessas nationella och regionala mångfald skall syfta till att främja samarbetet mellan medlemsstaterna och vid behov stödja och komplettera deras verksamhet när det gäller för det första att förbättra kunskaperna om och att sprida de europeiska folkens kultur och historia; för det andra att bevara och skydda det kulturarv som har europeisk betydelse; för det tredje icke-kommersiellt kulturutbyte; för det fjärde konstnärligt och litterärt skapande även inom den audiovisuella sektorn.
Rådet antog därför den 28 juni 1999 enligt förfarandet för medbeslutande tillsammans med Europaparlamentet en gemensam ståndpunkt inför antagandet av ett beslut om att upprätta ett enhetligt instrument för finansiering och programplanering för ett kulturellt samarbete. Det heter Kultur 2000­programmet.

Schori
Tack för svaret. Jag anser att det är en skamfläck för detta parlament att vi har företrädare här som står för denna typ av ideologisk och intellektuell rensning. Jag skulle vilja fråga om rådet anser att denna perversion av lokal demokrati är förenlig med unionens grundläggande värderingar.

Sasi
. Vad gäller våra grundläggande värderingar kan man ju i detta fall säga att man inte riktigt har respekterat de rättigheter som borde gälla i hela unionens område. I sista hand är det dock alltid nationalstatens sak att garantera att de mänskliga rättigheterna och andra grundläggande rättigheter respekteras i respektive land.

Talmannen


Gerard Collins
Fråga nr 13 från (H-0499/99):
Angående: Stöd till öar i randområden Kan rådet under det finländska ordförandeskapet ange huvuddragen i sin politik för öarna i de randområden som omfattas av mål 1 och mål 2 vad gäller infrastruktur, jordbruk och sysselsättning?

Sasi
Herr talman! Tack för sympatin. När rådet i juni antog de nya bestämmelserna för strukturfonderna fastställde det i den grundläggande förordningen de primära målen, allmänna principerna och programplaneringsförfarandena för perioden 2000-2006. I de separata förordningarna för de olika fonderna fastställde rådet bestämmelserna för respektive fond och speciellt deras verksamhetsområden. Eftersom rådet överlät tillämpningen av regelverket till kommissionen har det inte mandat att definiera mål 1- och mål 2-regionernas områdesvisa strategier som grundar sig på det aktuella regelverket.

Collins
Jag vill tacka den tjänstgörande rådsordföranden för hans svar. Min följdfråga består av två delar.
Den ekonomiska och sociala situationen i EU:s perifera regioner och öregioner varierar kraftigt. Exportkostnader och merkostnader som beror på avståndet till marknaden är en stor nackdel för dessa regioner. Jag skulle vilja veta vad den sittande rådsordföranden ämnar göra för att se till att man i EU-politiken alltid särskilt prioriterar hjälp till perifera regioner och öregioner, inklusive regionerna på Atlantkusten.
Perifera regioner och öregioner har sina egna specifika och geografiska särdrag, som kräver gensvar från Europeiska unionen, särskilt med avseende på infrastruktur och sysselsättning. Koncentrationen av infrastrukturutvecklingen till städerna får inte ske på bekostad av andra områden. Jag skulle vilja veta vad rådet säger om detta.

Sasi
Herr talman! För det första antogs de nya bestämmelserna för strukturfonderna i juni och givetvis fattade man i det sammanhanget erforderliga beslut. Vad sedan beträffar öregioner i allmänhet kan man konstatera att när man i unionen har talat om regioner som släpar efter har man bland annat i slutsatser från flera toppmöten och även i andra resolutioner fäst speciell uppmärksamhet just på öregioner.

Talmannen


Pat Gallagher, vilken har övertagits av Collins
Fråga nr 14 från (H-0501/99):
Angående: Tullfri försäljning Kan rådet beskriva vilken strategi det har för att hjälpa de irländska flygplatser, hamnar, flygbolag och rederier för persontransport som nu försöker klara av det inkomstbortfall som orsakats av att den tullfria försäljningen upphört? Hur tänker rådet skydda konsumenterna mot avgiftshöjningar, värna om och förbättra sysselsättningen och stödja den nödvändiga utveckling av infrastrukturen som tidigare kunnat ske med hjälp av tullfriförsäljningen?

Sasi
Herr talman! Enligt ett beslut som rådet fattade 1992 är skattefri försäljning till resenärer inom gemenskapen inte förenlig med den inre marknaden som saknar skattemässiga gränser. Rådet beslutade dock 1992 att bibehålla situationen för de skattefria butikerna oförändrad fram till slutet av juni 1999.
Rådet anser att det i första hand är medlemsstaternas uppgift att mildra både de sociala effekter för det aktuella området och de randområdenas regionala problem som avskaffandet av den skattefria försäljningen kan orsaka. De gemensamma medel som medlemsstaterna har till sitt förfogande för att hantera eventuella konsekvenser av avskaffandet av den skattefria försäljningen har presenterats i kommissionens rapport till rådet den 17 februari 1999.

Collins
Inser den tjänstgörande rådsordföranden att stoppet för skattefria försäljningen, tvärtemot den dominerande åsikten i medlemsstaterna, har underminerat flygplatsernas, flygbolagens och rederiernas strategi att hålla avgifterna på en låg nivå? Kommer rådet att åta sig att granska beslutet och uppmana kommissionen att se till att flygplatser i mål 1-områden och i mål 1-områden under övergång inte straffas av det inkomstbortfall som härrör från stoppet för den skattefria försäljningen, som ofrånkomligen leder till högre priser för konsumenterna och vinstbortfall för flygbolag, rederier, hamnar och flygplatser och som hotar sysselsättningen i de industrier och småföretag som har levererat varor till affärerna med skattefri försäljning?

Sasi
Herr talman! För det första har jag personligen kunnat se att flera av de större flygplatserna är fortfarande synnerligen välmående trots att tax-free-försäljningen upphört. Och som jag i mitt svar konstaterade anser vi att det i första hand är respektive medlemslands egen sak att försöka lindra de ekonomiska och andra problem, närmast sysselsättningsproblem, som orsakas av att tax-free-försäljningen har upphört.

Talmannen
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 15.

Brian Crowley
Fråga nr 16 från (H-0505/99):
Angående: Nytt EU-program för att bekämpa fattigdom Som rådet vet gjordes inga framsteg inom ramen för Maastrichtfördraget vad gäller antagandet av ett nytt program för bekämpning av fattigdom.
Har rådet nu, efter det att Amsterdamfördraget trätt i kraft, för avsikt att aktivt verka för ett mångsidigt EU-program för fattigdomsbekämpning och i vilken mån kommer rådet att ge sitt stöd för EU-verksamhet till förmån för bostadsförhållanden och hemlösa ?

Sasi
Herr talman! Rådet ser positivt på de möjligheter för bekämpning av social utslagning som det i och med artikel 137.2, som ingår i sociala bestämmelser, fick när Amsterdamfördraget trädde i kraft. Inom dessa ramar kan rådet nu genomföra åtgärder för att främja samarbetet mellan medlemsstaterna. Således skall det för bekämpning av social utslagning stödja sådana initiativ som syftar till att förbättra kunskapen, utveckla utbytet av information och beprövade erfarenheter, främja innovativa tillvägagångssätt och utvärdera erfarenheter.
Eftersom åtgärder som man skall besluta om och genomföra inom detta område är ytterst känsliga har lagstiftaren placerat området inom ramen för medbeslutandeförfarandet då även Europaparlamentet fungerar som lagstiftare. Hittills har kommissionen inte lagt fram för rådet några förslag som skulle röra de speciella problem som nämns i frågan.

Crowley
Jag skulle vilja tacka ministern för hans svar. Jag vet hur svårt detta område har varit för rådet tidigare. Det finns emellertid en stark majoritet i parlamentet som är för europeisk inblandning, inte bara då det gäller utbyte av " favoritmetoder" eller samarbetsförfaranden, som vi instämmer i, utan även då det gäller utnyttjande av några av de program som existerade tidigare - framför att programmen Fattigdom 1 och Fattigdom 2 - och det sätt som man i dessa tog itu med problemen på, med en bottom-up-strategi. I analogi därmed har vi i dag inom Europeiska unionen initiativ som Leader-programmet och Urban-programmet, där denna bottom-up-strategi har visat sig vara framgångsrik och löst vissa av de problem som fanns.
Jag skulle vilja fråga den tjänstgörande rådsordföranden om han är villig att lägga fram ett initiativ på rådsnivå, i vilket kommissionen uppmanas att utarbeta ett nytt fattigdomsprogram, som utnyttjar det bästa från tidigare erfarenheter; men det måste vara ett riktigt program, det får inte bara röra sig om idéutbyte mellan sakkunniga eller om möten som äger rum på exotiska platser i unionen.

Sasi
Herr talman! Jag vill med anledning av frågan konstatera att den typ av program som hittills genomförts knappast har någon betydande effekt inom unionens område. Därför borde man enligt rådets mening finna ett nytt tillvägagångssätt för att sköta den här frågan.

Talmannen


Jonas Sjöstedt
Fråga nr 17 från (H-0511/99):
Angående: Öppna rådsmöten Det finska ordförandeskapet har haft den goda målsättningen att en stor del av rådets möten skall hållas öppna, med insyn för allmänhet och media. Hur har ordförandeskapet lyckats med den målsättningen under perioden, hur stor andel av mötena har varit helt respektive delvis öppna? I de fall när ordförandeskapet inte har lyckats med sin föresats att ha öppna möten, vilka medlemsländer är det som har motsatt sig och förhindrat öppenheten?
En intressant fråga att avsluta detta sammanträde med. Herr Sasi har ordet.

Sasi
. Rådet har på ordförandeskapets initiativ faktiskt godkänt en ganska fullständig förteckning över frågor som bör tas upp till offentlig debatt under detta halvår. Dessa frågor är samlade runt ett gemensamt tema: " Ett starkt och öppet Europa i det nya årtusendet" .
Ordförandeskapet har dessutom åtagit sig att förbättra de offentliga debatternas kvalitet och öka det intresse som de väcker, bland annat genom att förbereda debatterna bättre. Före alla offentliga debatter delar ordförandeskapet därför ut ett diskussionsunderlag med en förteckning över frågor till medlemsstaterna och kommissionen som utgångspunkt för diskussionerna. Det är för tidigt att göra en slutgiltig utvärdering av detta tillvägagångssätt. När det gäller de offentliga debatter som redan har ägt rum enligt denna princip kan man emellertid konstatera att starten har varit tillfredsställande.
När det gäller ledamotens fråga om vissa medlemsstaters inställning till dessa initiativ från ordförandeskapet bör det framhållas att de har godkänts enhälligt i rådet.

Sjöstedt
Jag vill tacka ministerrådet för svaret. Det är ju ett alldeles utmärkt initiativ från det finländska ordförandeskapet att ha större offentlighet i rådets arbete. Det är verkligen positivt och på tiden. Det är ju en grundläggande rättighet i demokratin att kunna ha insyn i det direkta lagstiftningsarbetet och att på det sättet kunna utkräva politiskt ansvar.
Min följdfråga är om det i något fall har varit så att hela rådsmöten, från start till beslut, har varit offentliga. Eller har det enbart rört sig om bestämda punkter på dagordningen? Har ni i något fall under ert ordförandeskap fått invändningar som i något ministerrådsmöte har hindrat er från att ha så stor öppenhet som ni hade önskat?

Sasi
. Vad det gäller den första frågan om huruvida man har haft hela mötet öppet, så är svaret att så inte har varit fallet. Vi har alltid haft någon programpunkt som har behandlats öppet, men resten av mötet har i alla fall hittills varit slutet och kommer även i fortsättningen under det finska ordförandeskapet att vara slutet.
Hur var den andra frågan?

Sjöstedt
Min andra fråga var om det i något fall har varit så att ni hade velat ha en större öppenhet, men att någon enskild medlemsstat har hindrat detta och lagt in sitt veto mot att ha offentlighet i något sammanhang under er ordförandeskapsperiod.

Sasi
. Man kan säga att praxis har varit att ordförandelandet har fattat beslut om vilka programpunkter som skall behandlas öppet. Så vitt jag vet, har alla andra länder godkänt detta. Det kan hända att vi i vissa situationer har konsulterat andra medlemsländer, men i princip har det varit ordförandelandets beslut som har följts. Vad jag vet har det åtminstone inte hittills uppstått problem med andra medlemsländer.

Talmannen
Ni vet redan, herr Sjöstedt, att herr Sasi har rykte om sig att vara en diskret man. Jag tror att han har svarat så mycket han har kunnat, och jag tackar er herr Sasi för den mentala och fysiska ansträngning ni har tvingats till denna eftermiddag. Jag gratulerar oss också för att vi har kunnat avsluta detta sammanträde i tid, i god harmoni med rådet.
Då tiden för frågestunden är slut kommer frågorna nr 18 till 27 att besvaras skriftligt.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avslutades kl. 19.30.)

