Justering av protokoll
Ordföranden
Protokollet från gårdagens sammanträde har delats ut.
Finns det några synpunkter?

García Arias
Herr ordförande! I går inträffade en tråkig olycka i Asturien, Spanien, som orsakade en gruvarbetares död. Att jag tar upp den frågan här beror på att arbetslösheten och strejkerna i den asturianska gruvindustrin kan sprida sig. Spänningarna stiger.
Frågan har koppling till gemenskapen eftersom det grundläggande problemet i nämnda konflikt är att kommissionen inte har accepterar den plan som regeringen förhandlat fram med fackföreningarna. Herr ordförande, jag ber er att ni påtalar för kommissionen att det vore lämpligt att närmare studera vad som skett i Spanien eftersom jag är rädd att spänningarna stiger.
Jag skulle vilja att vi beklagade sorgen och att vi manar gruvfacken och spanska staten till lugn, men det är också nödvändigt att kommissionen förstår att den måste respektera vad som redan överenskommits mellan facken och den spanska regeringen, såvida det inte är så att kommissionen gömmer sig i en auktoritär attityd, givet det geografiska avståndet mellan Bryssel och dessa områden.

Ordföranden
Fru Garcia Arias, vi läste i dag i tidningarna om denna sorgliga händelse. Jag noterar er anmärkning.

González Álvarez
Herr ordförande! För att fatta mig kort vill jag bara säga att jag fullständigt håller med om vad García Arias sagt. Vi som bor i Asturien är mycket oroade över kommissionens inställning till den gruvplan som undertecknats av den spanska regeringen och facken i Asturien. Samtidigt som ni beklagar sorgen, påtala då också för kommissionen vår oro för vad som håller på att hända. Konflikten kan spridas och vi vet inte hur långt den kan gå.

McMahon
Herr ordförande! Beträffande protokollet, sidan 15, om den fråga som de Vries och Martens tog upp. Jag ser att kommissionär de Silguy är i kammaren och undrar om han är beredd att göra ett uttalande om vad som händer eller åtminstone ta parlamentets önskemål om ett uttalande i övervägande. Kommer han göra ett personligt uttalande i dag eller kommer ordförande Santer underrätta kammaren om varför det är viktigt i denna tid av hög arbetslöshet i Europa att kommissionärer ska ha två arbeten?

Ordföranden
Herr McMahon, jag hade för avsikt att, efter att vi justerat protokollet, informera parlamentet om att kommissionen beträffande dess ställning, har informerat mig att dess ordförande har för avsikt att göra ett uttalande om dess inställning till frågan huruvida dess ledamöter har rätt att åtaga sig politiska uppdrag under vårt kommande sammanträde den 28-29 januari i Bryssel. Alltså kommer de Vries och ordförande Martens anhållan, vilken också socialisterna och Den enade vänstern står bakom, att tillgodoses. Detta uttalande kommer att göras i Bryssel.

Schiedermeier
Herr ordförande! I protokollet har man glömt bort mig som siste talare under punkt 11 om vitboken om järnvägar och godskorridorer för järnvägsfrakt. Jag ber alltså om att man tar upp mitt namn på talarlistan.

Cox
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja återkomma till den fråga som de Vries tog upp och som ni har behandlat. Jag hoppas att kommissionen finner det lämpligt att göra ett sådant uttalande.

Hyland
Herr ordförande! Jag närvarade vid gårdagens sammanträde, men glömde att skriva upp mig.
(Protokollet justerades.)

Euron, kapitalmarknaderna, konsumenten och EMU
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande fyra betänkanden från utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik:
A4-0383/97 av Friedrich om meddelande från kommissionen om effekterna av införandet av euron på kapitalmarknaderna (KOM(97)0337 - C4-0443/97), -A4-0338/97 av Ruffolo om kommissionens arbetsdokument om externa aspekter på den ekonomiska och monetära unionen (SEK(97)0803 - C4-0265/97), -A4-0417/97 av Stevens om elektroniska pengar och Ekonomiska och monetära unionen, -A4-0451/97 av Pérez Royo om euron och konsumenten.
Friedrich
Herr ordförande! Euron kommer, och den kommer som stabil valuta. All information inom och utanför Europa visar på att vi går in i en fas med en valutastabilitet som ligger högre än genomsnittet, och det kan man inte heller invända någonting emot. Men varningen från Feds ordförande Greenspan får ändå inte lämnas helt utan beaktande. En deflation skulle också kunna hota oss någon gång.
Vi behöver i Europa och i världen varken deflation eller inflation. För finansmarknaderna i Europa kan man genom införandet av den europeiska valutan räkna med följande konsekvenser: För det första kommer lånemarknaden i Europa att utveckla sig till den näst största i världen. För det andra kommer euron - efter vad vi vet - att bli den näst största reservvalutan i världen, ungefär i samma storleksordning som dollarn. För det tredje kan euron - och vi bör och måste stödja detta - ge aktiekulturen i Europa ett nytt uppsving. Denna utveckling är mycket viktig för oss, eftersom i dag de bristande breda aktieinvesteringarna i Europa, särskilt i Tyskland, också har lagt exempelvis åldringsvården ensidigt på statens i stället för på skattebetalarnas skuldror.
All privat åldringsvård och det säkert nödvändiga anläggandet av en kapitalreserv för den framtida åldringsvården kräver en funktionsduglig, växande aktiemarknad. På så sätt kan även de breda lagren i befolkningen ta del av tillväxten i samhällsekonomin. Detta är en nödvändig förändring av den hittillsvarande fördelningen, av den orättvisa fördelningen av förmögenheten bland våra medborgare, som borde ha gjorts för länge sedan. Här kan en växande aktiemarknad, som stöttas av euron, föra med sig en förbättring.
För det fjärde kommer euron naturligtvis även att leda till koncentration av börserna. Det finns nu till exempel 32 investeringsbörser och 23 terminsbörser i Europa, men i USA enbart 8 aktiebörser och bara 14 terminsbörser. Vi i Europa och investeringsbörserna måste alltså vara beredda att genomföra ett bättre samarbete och att specialisera investeringsbörserna, om vi vill bibehålla våra investeringsbörser även i det nya euro-landet.
För det femte: Frågan är ännu inte helt löst om hur mycket harmonisering och reglering euro-finansmarknaderna verkligen kräver. Säkert är det obestridligt att en ytterligare harmonisering av skatterna, godkännande av det europeiska aktiebolagets status och hejdande av skatteflykten måste genomföras, men ytterligare kontroller och regleringar bör, det kräver vi i betänkandet, göras stegvis hos oss i Europa med hänsyn tagen till de i USA - alltså på den andra stora finansmarknaden - gjorda erfarenheterna.
Så långt möjligt, bör marknaderna själva organisera sina kontroller, utan statens medverkan. Det vore det bästa, men vi vet naturligtvis, att det inte kommer att gå helt och hållet utan staten, dvs. i detta fall Europeiska unionen. I detta sammanhang vill jag säga ett par ord om besväret som inlämnats till författningsdomstolen från de fyra professorerna i Tyskland mot euron. Om därigenom faktiskt Tysklands punktliga deltagande i Europeiska valutaunionen riskeras, skulle detta naturligtvis leda till ett dramatiskt bakslag för utvecklingen av ett med USA jämförbart finansområde, med negativa följder för alla medborgare. Personligen tror jag inte besväret kommer att ha någon framgång, eftersom det centrala kravet uppfylldes i den tyska författningsdomstolens första dom. Detta centrala krav lydde: Tyskland får inte gå in i en icke stabil union. Tyskland får endast träda in i en stabil gemenskap. Men jag är av den åsikten, att de senaste åren har bevisat - här vill jag komma med en komplimang till våra grannar i söder - att européerna har menat allvar med stabiliseringen av valutan, och framgångarna är entydiga. Enligt den information vi har utvecklas faktiskt en stabil valutagemenskap i Europa.
I dag vädjar jag dock inför Europaparlamentet till den tyska författningsdomstolen. Det bör inte dröja för länge innan vi får dess slutliga dom vad innehållet beträffar. Tyskland och Europa behöver klarhet i denna centrala fråga rörande vår utveckling. Om författningsdomstolen i Tyskland nu avslår besväret enbart av formella skäl, dvs. för att det kommer för tidigt, och sedan efter behandlingen i tyska förbundsdagen ändå beslutar om samråd vad gäller innehållet, skulle mitt lands handlingsförmåga lamslås till nackdel för alla deltagande, och detta måste obetingat förhindras. Därför vädjar jag i dag till den tyska författningsdomstolens ansvarsmedvetande att avgöra besväret korrekt, i rätt tid, även vad gäller innehållet, för att skapa klarhet för den vidare utvecklingen. Man måste vara öppen för förändringar för att överleva. Vi vill ha en stabil euro, så att vi som européer kan förbli en central faktor i de globaliserade världshändelserna.
(Applåder)

Ruffolo
Herr ordförande! Införandet av euron medför två grundläggande problem: frågan om dess interna värde och prisstabiliteten inom unionen och frågan om dess externa värde och dess växelkursstabilitet. Det är den andra av dessa frågor som är föremål för detta betänkande. Betänkandet behandlar de förutsebara konsekvenserna av att euron introduceras på marknaderna; de problem som detta medför för unionens växelkurspolitik; de framtidsutsikter detta öppnar för en ny fas i det internationella valutasamarbetet och det speciella problemet med utnyttjandet av de dollarreserver som kan antas vara för stora.
När det gäller den första punkten är det i dag inte möjligt att ha en klar uppfattning om hur marknaderna reagerar på euron, framför allt inte på kort sikt. Uppfattningarna delas i dag mellan dem som är övertygade om att euron redan från början kommer att bli en internationell valuta och en potentiell rival till dollarn, tack vare utsträckningen och inflytandet av det ekonomiska område som euron representerar, och dem som å andra sidan tror att euron kommer att gå igenom en fas av ointresse och svaghet på grund av områdets heterogena karaktär. Varje prognos är inte bara svår, utan meningslös; eftersom eurons trovärdighet till stor del kommer att vara knuten till unionens valutapolitik är det betydligt fruktbarare att koncentrera sig på den.
Betänkandet skiljer i det avseendet på två olika mål: det på kort och medellång sikt och det på lång sikt. Betänkandet vägrar diskutera frågan om unionens valutapolitik i termer av ett val mellan en stark euro och en svag euro, detta är inte det saken gäller. Det verkliga problemet är att garantera en stabil euro, utan artificiella stärkande åtgärder och utan försök i motsatt syfte att främja konkurrenskraften för den europeiska ekonomin genom en försvagning av dess valuta. En stabil euro, samtidigt som den offentliga budgeten är balanserad, tillåter låga räntor och gör det därmed möjligt att underlätta investeringar och absorbera det sparöverskott som hittills har använts för att finansiera offentliga underskott, vilket på så sätt kommer att leda till en högre tillväxt.
Naturligtvis beror växelkursens stabilitet också på den amerikanska valutapolitiken och på oförutsägbara yttre valutachocker. Detta medför två problem: problemet att främja ett nära valutasamarbete med USA i ömsesidigt intresse och problemet att garantera att växelkurspolitiken inom unionen blir ansvarsfull. När det gäller denna andra punkt pekar betänkandet på att det fortfarande finns ett område där det rådet institutionell osäkerhet.
När det gäller det långsiktiga perspektivet är det önskvärt att unionens valutapolitik underlättar ett gradvis upphöjande av den regionala europeiska valutan till en världsvaluta med samma värde som dollarn. Detta är beroende av i vilken omfattning växelkursen mellan euron och dollarn återspeglar de grundläggande ekonomiska relationerna mellan de båda områdena och den omfattning i vilken euron används i valutatransaktioner och finanstransaktioner av operatörer utanför unionen.
Den tredje frågan gäller eurons betydelse för det internationella valutasystemet. Elimineringen av en stor del av den internationella valutahandeln och införandet av en helt ny valuta kommer att på ett radikalt sätt förnya det globala valutalandskapet och förenkla det till tre stora valutor, vilket inleder en helt ny fas i den internationella valutahistorien med stor risk för oro och konflikter men även med stora möjligheter till samarbete. Dessa möjligheter kan konkretiseras inom ramen för ett nytt avtal som främjar en bättre strukturerad internationell valuta. Betänkandet föreslår att Europeiska unionen skall ta ett politiskt initiativ i den riktningen.
Slutligen är det tänkbart att med införandet av euron en stor del av de dollarreserver som i dag finns i de europeiska centralbankerna blir tillgängliga. Det gäller med andra ord att välja mellan en politik som innebär att man överbeskyddar euron, vilket innebär att man steriliserar de resurserna och en politik som innebär ett klokt utnyttjande av dessa resurser som främjar unionens utvecklings- och utvidgningsmål.
(Applåder)

Pérez Royo
Herr ordförande, kära kolleger! Det är nu 352 dagar kvar tills den tredje etappen för den monetära unionen inleds. Hittills följs de successiva faserna i tidplanen som fastställdes i fördraget enligt vad som förutsetts. I dag kan vi bekräfta att euron med all sannolikhet kommer att börja användas den 1 januari 1999, på det sätt som anvisades vid Europeiska rådet i Madrid, och att i denna tredje etapp 11 stater inledningsvis kommer att medverka, dvs. nästan alla de som inte har bestämt sig för att stå utanför. Detta innebär att från och med det datumet kommer euron att vara den gemensamma valutan för omkring 200 miljoner europeiska medborgare. Medborgarnas inställning till denna enda valuta kommer att vara av avgörande betydelse för att säkra att detta företag i slutänden blir framgångsrikt.
Under de olika etapperna av den gemensamma valutan har huvudaktörerna för densamma uppfyllt sina åtaganden: staterna har förberett sina konvergensprogram; kommissionen och rådet har uppfyllt sina övervakande uppgifter och utarbetat de normgivande instrumenten; Europeiska monetära institutet har skapats och sedan regelbundet varit i funktion; parlamentet har givit euron en prioriterad plats i debatterna; industrin, kreditinstituten, kapitalmarknaderna förbereder sig för denna nya verklighet som introduktionen av euron skapar.
Det finns dock en rad oklarheter vad gäller konsumenterna, som är de slutliga användarna av euron. Pengar, valutan, är inte bara ett ekonomiskt begrepp utan också en symbolisk, social faktor, ett grundelement i samhällslivet, ett samhälle vars slutliga huvudaktörer är medborgarna och dessa medborgare, som är vana vid sina nationella valutor, är också mycket olika, de har olika utbildningsnivåer och seder och mycket varierande bruk när det gäller användningen av pengar, av betalningsmedel.
För dessa medborgare, för konsumenterna i allmänhet, innebär införandet av euron en rad problem: frågan om användningen av euron under övergångsperioden; frågan om växlingen mellan nationella valutor som deltar i euron under denna övergångsperiod; den definitiva övergången till sedlar och mynt i euro i slutet av denna etapp; frågan om kontinuitet för avtal och, i synnerhet, de s.k. anslutningsavtalen med leverans-, telefon- och elföretag etc.
Genom att omfatta dessa frågor har vi försökt närma oss de för konsumenterna mest förmånliga positionerna, som deras intresseorganisationer har påtalat för oss. Dessutom har det i vissa fall presenterats ändringsförslag som stärker denna position och vi visar vår vilja att rösta för dem.
Som utgångspunkt bör vi framhäva vikten av den förändring som uppstår den 1 januari 1999. Även om sedlar och mynt inte kommer att vara i cirkulation förrän tre år senare, år 2002, kommer den stora förändringen att uppstå redan 1999.
Det är nödvändigt att utnyttja övergångsperioden för att säkra en effektiv introduktion av euron så att konsumenterna vänjer sig vid att tänka i euro. Euron kommer att kunna användas som betalningsmedel, från den 1 januari nästa år, i form av checkar, kreditkort eller elektroniska pengar och det är nödvändigt att stimulera denna användning och säkra att den inte innebär ökade kostnader för användarna.
En fråga som är särskilt oroande är kostnader eller växlingsavgifterer vid den slutliga omvandlingen till euro. Vi anser att det klart bör fastställas att omvandlingen skall göras utan kostnader eller avgifter. När det gäller detta måste man säga att rådets förordning är dubbeltydig och därför begär vi i vår resolution att kommissionen föreslår en lämplig ändring så att denna fråga, som inte bara påverkar konsumenterna som sådana utan också den nya valutans trovärdighet, blir tydlig.
Vi föreslår också att preciserade regler fastställs när det gäller de dubbla prisuppgifterna i slutfasen.
För att avsluta skulle jag vilja framhäva något som parlamentet har upprepat många gånger: att euron blir framgångsrik är för medborgarna knutet till att dessa har intrycket att den gemensamma valutan följs av en utveckling av ekonomin, välstånd för medborgarna, lösning på grundläggande problem som dessa oroar sig för, till att börja med sysselsättningsproblemet.
Jag vill avslutningsvis uttrycka mitt förtroende att denna debatt, samt debatten om de andra betänkanden som vi denna morgon behandlar, kommer att ledas av denna strävan.

Ordföranden
Eftersom han är föredragande, ger jag nu ordet till Stevens som kom för sent, trots att han inte brukar göra det. Hur som helst bör kollegerna vara här på den tid de kallas, annars skapas problem.

Stevens
Herr ordförande! Jag ber om ursäkt för min försening. Jag blev uppehållen av en intervju och min klocka gick fel.
Detta betänkande handlar om teknikens begränsningar vilket är passande, kanske. Det är ett underligt sammanträffande att tidtabellen för Europas genomförande av den gemensamma valutan sammanfaller med en teknisk revolution av vilkoren för finansiella tjänster och faktiskt, kanske, definitionen av pengar i sig. Tillkomsten av elektroniska pengar är en lika stor revolution som den gemensamma valutan själv. Den fråga som mitt betänkande undersöker, men tyvärr inte lyckats lösa, är huruvida dessa två processer kan kombineras. Det är uppenbart att mycket skulle vinnas om detta gjordes.
De europeiska företagen kommer att göra stora investeringar i informationsteknik inför införandet av euron. Det vore logiskt att kombinera dessa investeringar med ytterligare ett steg mot elektroniska pengar, antingen i form av Internet-pengar eller elektroniska smart card -plånböcker.
Från medborgarnas synvinkel skulle svårigheten att gå från deras nationella sedlar och mynt till de nya euro-sedlarna och -mynten kunna reduceras genom att skapa villkor under vilka sedlar och mynt knappast betyder något längre då pengar främst innehas i elektronisk form.
Dessutom när det gäller elektroniska smart cards , så skulle det vara möjligt att ha en beräkningsfunktion som låter medborgarna att se vad de nya euro-beloppen de ser i affärerna framför dem motsvarar i tyska mark eller franska franc.
Naturligtvis innebär elektroniska pengar en rad andra saker för centralbanksväsendet och övervakningen av banker. Emellertid måste jag tyvärr säga att kommissionen, Europeiska monetära institutet och de nationella regeringarna har varit ovilliga att ta vara på den möjlighet som finns på detta område. De verkar ha dragit slutsatsen att övergången till den gemensamma valutan är ett så stort steg för våra medborgare att gå igenom att det vore alldeles för mycket begärt att komplicera frågan ytterligare med den teknologiska revolutionen. De har dragit slutsatsen att den takt i vilken elektroniska pengar kommer att göra sig gällande i de europeiska ekonomierna är inte tillräcklig snabb för att det ska bli en faktor den 1 januari 2002. De har antagligen rätt i den bedömningen om de intar en passiv hållning gentemot denna utveckling. Jag vill emellertid säga att om de hade intagit en mer aktiv hållning och erkänt den här teknikens enorma potential kanske historien hade varit annorlunda - men låt det så vara!
Mitt betänkande har därför en ganska blygsam uppgift. Det som kommissionen, ministerrådet och Europeiska monetära institutet i början såg som en sporre till handling skall nu ses som inte mer än ett skrämskott. Euron kommer att revolutionera den europeiska ekonomin. Den kommer att massivt öka vår ekonomis konkurrensmässiga kapacitet ur en global synpunkt, men ocskå införandet av elektroniska pengar har en sådan potential. Den takt i vilken Europa blir en elektronisk marknad kommer att bestämma den takt i vilken Europa blir ett verkligt informationssamhälle. Och Europas konkurrenskraft i världen kommer i sista hand att bero på hur snabbt vi klarar av det. Så jag känner att ett tillfälle håller på att gå förlorat här.
Själv anser jag att de ganska blygsamma beräkningarna om den takt i vilken de elektroniska pengarna kommer att vinna inträde i ekonomin mycket väl kan visa sig vara felaktiga. Om vi ser på Internet-pengarna i USA så ser vi att de har slagit igenom mycket snabbare.
Min blygsamma uppgift är att göra våra partner i kommissionen, ministerrådet och regeringarna i medlemsstaterna uppmärksamma på att samspelet mellan införandet av euron och tillkomsten av elektroniska pengar är något vi måste studera mycket noga. Jag hoppas att min ganska pessimistiska bedömning inte kommer att bekräftas av händelsernas gång.

Porto
Herr ordförande! Med hänsyn till, naturligtvis, i första hand Europeiska unionens intressen, kan skapandet av euron också bli av stor betydelse för övriga delar av världen.
Detta kan inträffa eftersom allting tyder på att det handlar om en valuta med stor genomslagskraft. Redan i dag sker nära 30 procent av världens betalningar med de olika europeiska valutorna sammantagna. Men en gemensam valuta kommer säkerligen att få ännu större betydelse, med en växande dragningskraft, för, förutom betalningsmedel, finansiella operationer och uppbyggande av reserver i emitterande banker. Detta är för övrigt i linje med en ökad användning av de främsta europeiska valutorna, vilket har bevisats de senaste åren, genom den samtidiga försvagningen av dollarns världsdominans: från 50 procent till 42 procent av betalningarna mellan 1990 och 1995, från 67 till 40 procent i finansiella operationer mellan 1981 och 1995 och från 76 till 6, 5 procent som reservvaluta mellan 1973 och 1995.
De öppna perspektiven mot euron är således ytterligare ett skäl för Europeiska unionen att inta en ansvarsfull roll. Det är viktigt att det blir en stark och stabil valuta i korrekt balans, som dock undviker att skada vår export genom övervärdering, liksom den å andra sidan, vid en övervärdering förlorar trovärdighet och ger inflatoriska konsekvenser.
Med hänsyn till en önskvärd acceptans av euron på världsmarknaden, är det också viktigt att en bred kampanj genomförs för att etablera den över hela världen, en punkt jag särskilt vill uppmärksamma kommissionären på, så som jag föreslår i yttrandet som jag föredrog i utskottet för externa ekonomiska förbindelser. Den pågående europeiska kampanjen är utan tvivel betydelsefull, men en kampanj över hela världen tillsammans med andra tillrådiga genomförandesåtgärder kan inte vänta, vilket visar sig. Det handlar om en kampanj och åtgärder som inte får vara likformiga inför vitt skilda verkligheter, därför att de globala siffrorna i betänkandet säger inte mycket om det allmänna användandet av euron.
Mer konkret får vi inte blanda ihop exempelvis områden som de delar av Europa som inte har euron och stora delar av Afrika, vilka utgör en faktisk eller teoretisk del av ett brett område för euron, med Latinamerika, Nordamerika eller Asien, där de perspektiv som öppnas inom betalningsområden, i finansiella operationer och i uppbyggande av reserver i emitterande banker är betydelsefulla och där den kinesiska bankens intention som den redan har uttryckt är symptomatisk, det vill säga att placera 30 procent av sina reserver i euron, på en kontinent där självaste yenen inte lyckas vara förhärskande. Det är således viktigt med kampanjer riktade mot alla delar av världen.
Perspektiven som öppnar sig är, avslutningsvis, betydelsefulla på en horisont där euron kommer att få en växande roll i Europas egna intressen och för världsekonomins intressen.

Cot
Herr ordförande! Jag vill kommentera Friedrichs betänkande för utskottet för rättsliga frågor. Jag skulle vilja gratulera kommissionären för det arbete han utfört, och kanske ännu mer Giovannini-gruppen som förefaller ha ringat in hela frågan. Friedrich föreslår en ambitiös, lång och betydelsefull resolution. Så mycket bättre!
Det är få rent juridiska frågor som uppkommer i anslutning till betänkandet. Problemet med avtalens kontinuitet har redan lösts genom de förordningar vi tidigare granskat och det handlar huvudsakligen om frågor avseende regler som skall antas antingen av de nationella myndigheterna i medlemsstaterna eller av yrkesorganisationer. Våra kommentarer gäller till stor del den större rättsliga ram som måste åtfölja införandet av euron och som, när det gäller marknaderna, självfallet måste beröra det europeiska bolagets status. Det skulle vara bra om det äntligen kunde genomföras, liksom även organisationerna för kollektiv placering av värdepapper och senare en harmonisering av skattesystemen.
När det gäller konsumentskydd - det handlar om punkt 23 i Friedrichs resolution och ämnet tas naturligtvis upp i Pérez Royos betänkande - ber jag att få återkomma till det, herr kommissionär. Ni vet att jag fäster mycket stor betydelse vid konsumenternas skydd mot bedrägeri, men även mot missförstånd och jag tror att det är viktigt att stimulera medlemsstaterna att införa enkla strukturer för att reglera små meningsskiljaktigheter. Ni kommer f.ö. inte att kunna undvika nödvändigheten att förr eller senare omarbeta frågan om påföljder genom den tredje pelaren eller genom överenskommelser. När nu euron införs är det dags att oroa sig för detta. Jag skulle vilja höra er åsikt om den saken.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredragandena för deras arbete. Jag kom med i detta parlament 1989 och jag var tillsammans med Cox den förste föredraganden om den Ekonomiska och monetära unionen. Sett från det tekniska arbetet som uträttats har vi färdats en lång sträcka för att till slut kunna fullborda detta viktiga projekt. Om vi undersöker dessa betänkanden och det arbete som lagts ned på den Ekonomiska och monetära unionen, trots de svårigheter vi haft, inklusive den ekonomiska nedgången under det tidiga 90-talet, har nu vi kommit till den punkt där kraften bakom den Ekonomiska och monetära unionen inte går att hejda.
Om vi ser på de största aktörerna i den finansiella tjänstesektorn så har de byggt sina beslut under de senaste åren på antagandet att EMU faktiskt kommer att bli av. Vi har nyligen sett en våg av sammanslagningar och omstruktureringar som spred sig över den finansiella tjänstesektorn. Den privata sektorn i sin helhet har gjort storskaliga investeringar för att uppdatera IT-system och vidareutbilda personalen. Allt detta pekar mot övergången till den Ekonomiska och monetära unionen den 1 januari 1999.
Detta visar att när den europeiska unionen föresätter sig klara mål och sätter upp realistiska tidtabeller så kan vi åstadkomma fantastiska saker här i Europa. Sedan den första etappen inleddes 1990 har EMU-projektet haft klara mål. Det har haft en hanterlig tidtabell och det är självklart av det skälet som vi kommer att lyckas med den gemensamma valutan den 1 januari 1999. Om mindre än fyra månader kommer ministerrådet att fatta det sista viktiga beslutet och som parlament måste nu vi se längre än beslutet den 2 maj och starten för EMU den 1 januari 1999 och bestämma oss för en ny dagordning inom Europaparlamentet. Det vore inte bra att sitta här och vara självbelåtna över det faktum att vi skapat den gemensamma valutan, vi måste undersöka hur vi ska använda denna gemensamma valuta och vilken roll den kommer att spela i våra liv.
I dag skulle jag vilja visa på ett par saker som måste prioriteras för min grupp inför de kommande åren. Vi måste lära oss en viktig läxa av den finansiella turbulensen i Sydostasien. En valuta måste vara stabil och vi måste kunna visa att den är stabil. Därför är stabilitets- och tillväxtspakten verkligen extremt viktig. Vi i detta parlament måste se till att den genomförs rigoröst så att vi kan försvara vår valutas stabilitet.
För det andra vill min grupp se att större steg tas inom ekonomiskt samordning. Jag skulle vilja säga till kommissionären i dag, eftersom jag vet att hans enhet arbetar på den ekonomiska årsrapporten för närvarande, och vi skulle vilja veta exakt hur den nya ekonomiska årsrapporten kommer att se ut. Vilka kommer de breda ekonomiska riktlinjerna vara med avseende på uppbyggnaden av denna nya förstärkta ekonomiska samordning? Vi skulle vilja ha en dialog med er under de kommande veckorna för att garantera att de breda ekonomiska riktlinjerna för framtiden verkligen är vad vi behöver i denna nya europeiska miljö.
Vi vill garantera att den Europeiska banken blir självständig. Ingen i denna kammare skulle bestrida detta, men det finns ingen anledning till varför en självständig bank inte också skulle vara ansvarig. Vi måste noggrant inrikta oss på, särskilt med tanke på Randzio-Plaths betänkande, hur vi gör denna bank ansvarig. Det är vårt arbete här i Europaparlamentet att göra det. Det betyder, ordförande, och jag riktar mig till er eftersom ni är ledamot av parlamentets presidium, att vi behöver omstrukturera Europaparlamentets utskott. Vi behöver ett bankutskott i Europaparlamentet som behandlar finansiella tjänster och som behandlar den europeiska centralbanken på samma sätt som länder som USA har ett mäktigt bankutskott. Vi i vår grupp kommer att ägna oss åt detta under de närmast kommande månaderna.
Vilken roll kommer de nationella parlamenten få i detta nya sammanhang? Kommer vi att bli så arroganta att vi inte behöver ha ett förhållande med de nationella parlamenten? Vi behöver åtminstone informellt bygga upp ett förhållande med de nationella parlamenten och jag kommer att ta steg i den riktningen under närmast kommande veckorna, förhoppningsvis med kollegor från hela kammaren. Vi borde inrätta ett europeiskt ekonomiskt forum där de nationella parlamenten och ledamöter från detta Europaparlament kan träffas för att noggrant följa de ekonomiska samordningen och den europeiska centralbankens roll. Jag hoppas att några i denna kammare kommer att delta i dessa bemödanden.
Min sista punkt gäller medborgarna och konsumenterna. Vi har klarat av det tekniska arbetet, men vi har ännu inte sålt budskapet till allmänheten. Vårt arbete som Europaparlament, ert arbete som kommission och ministerrådets arbete är att se till att från och med nu och till den 1 januari 1999 och i synnerhet 2002 kommer medborgarna acceptera och välkomna allt det arbete vi har lagt ned på skapandet av denna gemensamma valuta.

Herman
Herr ordförande, kära kolleger! Mitt inlägg vänder sig framförallt till Ruffolo och gäller det betänkande han lagt fram.
Man måste erkänna att problemet med förhållandet mellan det interna och externa värdet av valutan har lösts relativt dåligt i fördraget. Fördraget anger att centralbanken fastställer värdet, att banken har som målsättning att stabilisera de inre priserna och därmed det interna värdet av valutan och låter oss förstå att det åligger ministerrådet eller regeringarna att besluta om förhållandet mellan det inre och yttre värdet. Men den här hypotesen har på ett mycket spektakulärt sätt försvunnit eftersom förhållandet mellan euron och övriga valutor hädanefter enbart kommer att bestämmas av marknaderna. Vi befinner oss inte längre i ett system med fast paritet. Mellan de som är med och de som står utanför kommer säkerligen problemet att finnas kvar, men det blir ett mindre antagande. Förhållandet mellan dollar, yen, de stora internationella valutorna och euron utgör det största problemet. Marknaderna kommer att spela en avgörande roll i sammanhanget på samma sätt som centralbanken och dess räntesats. Förhållandet mellan det externa och det interna värdet kommer att fastställas av centralbanken.
Enandet av den inre marknaden kommer att begränsa beroendet utåt och vi kommer därför att kunna bedriva en valutapolitik som huvudsakligen inriktas på de interna behoven utan att hela tiden behöva bekymra oss om stabila relationer med länderna utanför unionen, eftersom utrikeshandeln då forfarande kommer att utgöra 10-12 procent av BNP, vilket är relativt försumbart jämfört med hur det ser ut i dag. I dag måste varje regering se till att det föreligger perfekt överensstämmelse mellan det interna och det externa värdet och med växelpariteterna för att inte skapa stor obalans eller rubba ekonomin. Denna omvälvning förutsätter en kraftfull centralbank. Den har redan större makt än Bundesbank och det kan enbart ändras genom ett enhälligt beslut av de femton medlemsstaterna. Inga sanktioner planeras heller mot den, vilket på ett mycket allvarligt sätt ställer frågan om dess ekonomiska ansvar. Det ansvaret definierades f.ö. dåligt i fördraget som inte säger ett ord om vare sig målsättningarna eller hur valutastabiliteten som är ett mycket relativt begrepp skall definieras. Det faktum att man dömer i egen sak förstärker makten. Centralbanken som redan är mycket mäktig och kan göra praktiskt taget allting blir inte, eller bara mycket lite ansvarig, och kommer inte att kunna straffas.
Hur skall man då kunna förbättra situationen? Det viktigaste är att kräva av de ansvariga i centralbanken att de fastställer målsättningar i förväg, att de säger " det här är vad vi betraktar som en rimlig och acceptabel inflationstakt och prisstabilitet som kan förenas med övriga målsättningar" . Om de åtar sig detta kommer vi att sex månader eller ett år senare kunna säga: " ni hade ställt upp det här målet. Ni uppfyllde det - bravo!" eller " ni uppfyllde det inte, förklara för oss vad ni tänker göra" . Det är då en dialog kan inrättas som försäkrar banken ansvar och ett demokratiskt berättigande. Det är en av de viktigaste aspekterna vi måste lösa vid utfrågningen av de olika kandidaterna. Vi skall ställa frågan till dem. Det är därför utfrågningen är grundläggande och jag tackar både presidiet och våra kolleger som sett till att den kan äga rum under bästa möjliga förhållanden.

Giansily
Herr ordförande, mina kära kolleger! Jag vill för UPE-gruppens räkning kommentera våra kollega Friedrichs utmärkta betänkande.
Kommissionens förslag utgår från principen att harmoniseringen av marknaderna, som kommer att gå hand i hand med införandet av euron, är ett ämne av största intresse för finansmarknaderna.
Förslaget kommer i rätta ögonblicket och jag skulle här vilja gratulera Friedrich till betänkandets innehåll. I punkt 11 erinrar resolutionen med rätta om att utdelning och återbetalning av pensionsfonder, livförsäkringar och värdepappersfonder genomförs i lokala valutor, vilket innebär att en stor del av dessa belopp måste förbli i landet, enligt kongruensprincipen. Tack vare den monetära unionen kommer i verkligheten unionens hela monetära område att bli ett enda territorium. Det utvidgar avsevärt verksamhetsområdet för kapitalplaceringar och det är här som hela betydelsen av unionens utmaning gentemot Förenta staterna visar sig, när det gäller kapitalmarknaderna och framtiden för sparandet på världsnivå, på medellång och lång sikt.
Det är grundläggande för Europas framtid att unionens medlemsländer på nytt, som ett exempel, granskar den stränga kvantitativa begränsningen av sina pensionsfonder inför det framtida införandet av euron.
Om jag tar exemplet med Frankrike visar ett verktyg som den inre marknaden för finansiella instrument här på hela sin betydelse. Frankrikes internationella terminsmarknad för finansiella instrument är den viktigaste eller en av de viktigaste i Europa och bör kunna fortsätta att utvecklas och konkurrera med den i Förenta staterna. Man måste även komma ihåg eurons avgörande betydelse när det gäller månadsbetalning av skulden. Den inre kapitalmarknaden, som kommer att ställas ut i euro, kommer naturligtvis att förutsätta att den finansiella kvalitén för de lån som redan ställts ut bibehålls vilket till stor del motiverar nyttan av stabilitetspakten så att återbetalningen av redan utställda lån kan garanteras för långivarna till konstant värde.
Friedrichs betänkande behandlar särskilt inverkan av eurons införande på kapitalmarknaderna. I ljuset av NAFTA: s missöden nyligen kan man dra slutsatsen att en sådan frihandelszon, och helt enkelt en frihandelszon, kan leda till en återvändsgränd. Det motiverar gemenskapens tillämpning av ett integrerat ekonomiskt och monetärt område, med hjälp av en hel rad bestämda och samordnade politiska inriktningar, vilka kommissionär de Silguy är en oförtröttlig anhängare av.
Vi måste betrakta EMU både som den logiska följden av den gemensamma marknaden och som ett pedagogiskt instrument för europeisk integration och utvidgning. För länderna i Västeuropa utgör euron en dynamik i form av att konkurrensordningen fullbordas. Den avgörande handlingen för denna fullbordan består i anslutningen till den monetära ordningen. Den monetära unionen förutsätter också, och jag tänker här på våra vänner i Östeuropa som alla under vissa villkor är kallade att på sikt ansluta sig till unionen, att den alleuropeiska konvergensen både kommer att resultera i internationell flexibilitet och det förslag som den Ekonomiska och monetära unionen givit länderna i Europa, så att de kunnat besegra skepticismen och med bestämda steg slå in på framtidens väg.

Cox
Herr ordförande! På uppdrag av de Europeiska liberala, demokratiska och reformistiska partiernas grupp skulle jag vilja ta upp Ruffolos betänkande.
Unionen har genomgått en ganska lång period av introspektion ur ekonomisk synpunkt då vi försökt uppnå den erforderliga konvergensen för den monetära unionen. Detta betänkande har framlagts nu när vi står på tröskeln till att ha uppnått vårt mål och det helt i rättan tid att fråga oss vad euron ska ha för syfte och roll externt.
En sak är mycket klar: det nya europeiska monetära området kommer, trots att det är helt öppet för handel, att ha en mycket varierande grad av öppenhet gentemot de olika medlemsstaterna. Det är faktiskt i det sammanhanget, på en global marknad, som euron kanske kommer att erbjuda den största potentialen till Europa för framtiden och den gemensamma marknaden i synnerhet.
Jag håller med föredraganden beträffande växelkursen. En central fråga för eurons externa roll är stabilitet. I det sammanhanget är politikernas roll att se efter de ekonomiska fundamenten i den verkliga ekonomin, politikernas roll är att åstadkomma en lämplig nivå av konvergens; politikernas roll är att definiera vad som är en önskvärd nivå av prisstabilitet internt. Men när dessa faktorer väl bestämts så är centralbankens roll att fastställa den rätta blandningen av monetär politik och då ska vi inte behöva återuppta debatten.
Den okända storheten angående det externa värdet på euron är klar. Det är hastigheten och den utsträckning som euron har en möjlighet att på grundval av marknaden bli en reservvaluta och vilka följder det skulle få i form av gensvar i den interna politiken, som är föremål för gissningar för närvarande.
För att sammanfatta den liberala gruppens åsikter skulle jag vilja säga angående förhållandet mellan politikernas roll och banken, att låt oss ge till Caesar det som tillkommer honom och till banken det som är bestämt i fördraget.

Seppänen
Herr ordförande! Föredraganden Ruffolo talar om grundbalansen i växelkursen mellan euron och dollarn. Man borde inte blunda för att balansen den 1 maj i år eller den 1 januari nästa år inte är en oföränderlig utan en rörlig balans. Nationalekonomierna är dynamiska, ty de är bundna vid sin historia och beroende av den egna samhällsekonomins och hela samhällets strukturer. Dagens grundbalans innehåller morgondagens obalans för somliga länder. Således är valutakursen riktig för somliga och felaktig för andra.
Önskemålet om och kravet på synkronisering av konjunkturerna saknar grund. Synkroniseringen kan inte genomföras i praktiken då länderna är olika. Således håller vi på att få en förvaltningspolitisk och inte en ekonomisk växelkurs och mekanism i Europa. Jag representerar finländarna, det vill säga det folk som förhåller sig mest negativt av Europeiska unionens medlemsländer till införandet av EMU. Finland fås med i EMU endast med politiskt våld vars användning vår politiska elit har förberett i andan av de nya förbindelser som stabilitetspakten i Dublin förde med sig.
I de olika ländernas parlament fattades inga beslut om Dublinpakten när Maastrichtfördraget godkändes. Dess förpliktelser och disciplin är nya i Europa. Därför borde vi anordna folkomröstningar om EMU i alla de länder som är på väg att gå med i den. Det kräver demokratin.
EMU är ett steg tillbaka på vägen mot europeisk demokrati. Det finns ingen parlamentarisk eller demokratisk kontroll över den. En styrelse med sex ledamöter som inte kan avskedas fattar beslut för 370 miljoner människor, utan att ha fått några fullmakter för det genom folkomröstningar.

Hautala
Herr ordförande! Jag tycker inte att det är någon överdrift att säga att vi står inför en revolution. De faktorer som ska åstadkomma revolutionen är de frågor som i dag ska behandlas, eurons ikraftträdande och elektroniska pengar. Jag skulle vilja lägga till ytterligare två faktorer: ökande handel via Internet, vilken kan utmana staternas möjligheter att få in skatter och finansiera välfärdsstaten, samt år 2000, som kan orsaka vissa störningar i datorsystemen. Alla dessa faktorer tillsammans resulterar i att alla ekonomiska aktörer säkerligen kommer att ändra sitt beteende. Det är i mångt och mycket fråga om psykologi. Företagen, den offentliga sektorn och konsumenterna kommer säkert att beröras av detta.
Därför finns det många oförutsägbara faktorer som kan sätta Europeiska unionens ekonomi på spel. Av den här anledningen ställer jag mig absolut bakom Alan Donellys förslag om att även parlamentet skall ha något slags bankutskott där dessa frågor diskuteras. Detta utskott kunde också spela en viktig roll när det gäller att utveckla ett slags riskmedvetenhet, för det är just riskmedvetenhet som speciellt behövs i detta läge.
Friedrich nämner i sitt betänkande en faktor som väcker förhoppningar: när den nationella valutarisken försvinner, så försvinner förstås också en faktor som ökar ränteskillnaderna. Detta kan ha en stabiliserande effekt.
Avslutningsvis skulle jag vilja säga att Europeiska unionen nu måste våga skapa en gemensam ekonomisk politik, speciellt på skatteområdet, som en motvikt till valutaunionen, men också om man skall kunna försvara den europeiska modellen för ekonomisk politik. Den avviker allt tydligare från modeller som andra områden har. Här skulle det vara mycket viktigt att skapa mekanismer med vilka man kan säkerställa att euroländer, som på grund av att ekonomin utvecklas olika hamnar i lågkonjunktur, inte får orimliga ekonomiska svårigheter.

Scarbonchi
Herr ordförande, mina kära kolleger! Jag vill kommentera Stevens betänkande.
Det finns snart inga hinder mot att den elektroniska valutan införs i Europa bortsett från den stumhet och förhalningstaktik som kännetecknar beslutsfattarna inom den europeiska ekonomiska politiken. Jag gratulerar alltså utskottet för ekonomi, valutafrågor och industripolitik och dess föredragande Stevens till detta debattinitiativ om det som faktiskt förefaller vara en av de största utmaningarna för morgondagens företag, nämligen kontroll av elektronisk valuta.
I ljuset av de två revolutioner som håller på att radikalt kullkasta europeisk finansiell praxis - jag talar om införandet av den gemensamma valutan och utvecklingen av elektronisk valuta - måste vi räkna med att nya betalningsformer uppstår, men framförallt måste vi omdefiniera valutan själv, liksom bankernas och kontrollmyndigheternas roll.
De senaste åren har malströmmen på telekommunikationsområdet avsevärt förändrat bankverksamheten. Electronic banking tillämpas redan av konsumenterna i Belgien genom en omfattande användning av " Proton" -kortet. Det kommer snart att vara likadant i Frankrike med den elektroniska plånbok som skall säljas av posten.
Såsom mina kolleger redan sagt kan man bara glädja sig åt övergången från magnetkort till kortet med mikrochips som kan slängas, laddas om eller aktiveras på nytt. Den virtuella plånboken borde ha en ljus framtid eftersom fördelarna är många. Den är funktionell för de europeiska kunderna och affärsinnehavarna och har dessutom fördelen att vara betryggande för användaren genom att det virtuella kontot kan fyllas på genom överföring från användarens kreditkort. Det blir alltså inte längre nödvändigt att avslöja sitt kreditkortsnummer eller slänga kvittot från bankomaten när man hämtar pengar.
Men även om Europa är ledande när det gäller teknik för kort med mikrochips, vilket föredraganden erinrar om i sin motivering, är inte nervkriget om den elektroniska valutan under dess kontroll? I motsats till föredraganden - och jag hänför mig då till stycke C i ingressen - tror jag att handelskriget kommer att härja på Internet snarare än i den virtuella plånboken av den enkla anledningen att dirigenten är amerikan.
Är inte risken då stor att de nationella bankmyndigheterna, eller den framtida europeiska centralbanken, plundras på sin makt och kontroll av de multinationella företagen inom telekommunikation under de kommande tjugo åren? När vi nu funderar på frågan och våra regeringar fortsätter att tiga, har de stora manövrarna redan inletts på andra sidan Atlanten, de allianser som ingås mellan amerikanska multinationella företag på multimediaområdet och de största inrättningarna i världen som är specialiserade på att behandla banktransaktioner via bankkort - vare sig det gäller alliansen mellan Netscape Communication och First Data eller den mellan Microsoft och Visa International - har bara ett mål: ålägga alla, inklusive oss européer, sin hegemoni.
I Förenta staterna har de multinationella företagen, med Vita husets godkännande, för länge sedan förstått att genom att tekniskt kontrollera cyberekonomin, blir det möjligt för dem att vinna den enda kamp som verkar vara viktig: den inom informationsrevolutionen.
Jag slår därför larm medan det forfarande finns tid: en väl fungerande gemensam valuta, unionens konkurrenskraft och stabilitet i det europeiska finanssystem kräver att våra ledare snabbt vidtar åtgärder.

De Rose
Herr ordförande! Pérez Royos betänkande är intressant, men är det inte ett tecken på oskuldsfullhet att snabbt dra slutsatsen att euron får positiva konsekvenser för konsumenten?
Jämförelsen av priser inom unionen kommer de facto att bli enklare. Men att därav dra slutsatsen att så snart denna prisförändring äger rum kommer räkningarna att minska för konsumenten, det är att visa prov på en optimism som jag inte delar. Jag fruktar t.o.m. att det blir ett tillfälle att avrunda priserna uppåt. Vi skall heller inte bortse från att det i Frankrike trettiofem år efter införandet av den nya francen - som motsvarar den gamla flera hundra gånger om - finns många fransmän som fortsätter att tala och räkna i francs från tiden före 1960. Tänk er då för dessa personer en konversation om nationell valuta på grundval av 6, 05 francs, med tre siffror efter kommatecknet! Vi skall heller inte förringa svårigheterna som övergången till euron kommer att medföra för äldre personer och personer som inte är läs- och skrivkunniga.
När föredraganden talar om den roll som de företag som tillhandahåller tjänsterna skall spela förefaller han glömma att även om det är relativt enkelt att underteckna ett bankdokument för att betala sin elräkning där ett belopp i nationell valuta och ett annat i euro återfinns, är det desto svårare för husmor att beräkna beloppet i budgeten över de dagliga inköpen.
Vi borde också ställa oss följande frågor. Hur skall man för det första på ett exakt sätt kunna utvärdera, för varje företag i varje bransch, de verkliga - och inte fiktiva - kostnaderna som orsakas av övergången till euron för att sänka dem så mycket som möjligt? För det andra: vilket är det exakta tillämpningsområdet för kontrollen över omräkningsförfarandet? För det tredje: hur skall vi på ett enhetligt sätt kunna garantera samtliga konsumenter en total avsaknad av påverkan på kostnaderna?
Frågor som fortfarande i dag är obesvarade eller får luddiga svar.
Avslutningsvis skall jag säga att utöver den entusiasm som anhängarna av " euron till varje pris" - det är inget dåligt skämt - visar prov på, skulle det vara på tiden att lämna vissa garantier till konsumenten, vars köpkraft redan på ett avgörande sätt har påverkats av strävan att uppnå Maastrichtkriterierna.

Féret
Herr ordförande! Detta översvallande optimistiska betänkande får inte låta oss glömma att införandet av euron tvingat våra länder att bedriva en stram politik, en politik som var välkommen efter de släpphänta år som - särskilt i Belgien - medfört en enorm statsskuld. Men denna stramhet drabbade de sämst ställda hårt och det finns inga tecken på att deras levnadsförhållanden skulle förbättras på grund av euron.
Om man får tro de löften som den franske presidenten förra sommaren gav till Monacos prins planerar rådet och kommissionen samtidigt att på allvar bevilja furstendömet tillgång till euron - trots att det gynnar en gigantisk skatteflykt på bekostnad av unionens medlemsstater - utan att man kräver den minsta finansiella ansträngning från monegaskernas sida. En sådan present till de redan rika skulle vara en omoralisk handling och en förolämpning mot de minst gynnade, som fortfarande måste dra åt svångremmen under mycket lång tid.

Randzio-Plath
Herr ordförande, ärade kolleger! Redan om ett år kommer vi att leva i eurons tidsålder. Denna tidsålder bör bli till en gyllene tidsålder, där de internationella valutorna är förbundna med varandra i ett klimat av monetär stabilitet. Även om jag, liksom föredraganden Ruffolo, är av den åsikten att det kommer att bli mycket svårt att på kort tid komma fram till balanserade och stabila monetära relationer, så måste det dock - och det visar krisen i Asien mycket tydligt - mycket snart bli så att det i den här världen över huvud taget ändå finns politiska styrmekanismer, som bidrar till att den faktiska ekonomin inte riskeras på grund av valutaturbulens till nackdel för de anställda och den ekonomiska utvecklingen av välståndet i världen. Därför tror jag att valutaunionen i själva verket är ett bidrag för att inte bara komma fram till en förnuftig konkurrenssituation mellan dagens världsvalutor, utan att den samtidigt också bidrar till att man åstadkommer en internationell monetär stabilitet och även en normalisering av världsvalutornas betydelse för varandra, i förhållande till handel och näringsliv. Europaparlamentet lägger därför, på samma sätt som Europeiska kommissionen, med all rätt stort värde vid eurons stabilitet och även dess internationella dimension.
Jag beklagar utomordentligt att ministerrådet hittills inte varit i stånd att tydliggöra att Europeiska unionen i eurons tidsålder monetärt sett kommer att tala med en röst. Vi kan alltså inte ha en valutaunion och trots detta tala med olika röster i de internationella finansinstitutionerna eller på G8- eller G10-mötena. Vi måste bittert konstatera, att detta hände inom ramen för Uruguay-rundan och för världshandelsorganisationen, till vår nackdel. Vi bör på det monetära området inte upprepa dessa fel. Jag hoppas därför att även kommissionens roll kommer att stärkas i samband med eurons internationella dimension.
Det är också riktigt att Europaparlamentet med dagens debatt visar att det är viktigt att inte enbart vilja ha en valutaunion, utan att även noggrant förbereda den, så att människorna inte längre behöver vara rädda, vilket motståndare till Europeiska valutaunionen lätt utnyttjar när bilden förnedlas till dem, att valutaunionen ändå är en valutareform och att de alltså måste vara rädda när det gäller pengarnas värde och sin köpkraft. Här måste vi genom förberedelserna klargöra att valutaunionen faktiskt är ett samgående mellan lika goda valutor, så att man överallt i Europeiska unionen kan betala med lika bra pengar. Då kan det också bli tydligt för medborgarna, som är intresserade av pengarnas stabilitet, och som naturligtvis även måste se sina sparade pengar och sina inkomster säkrade, att man tar hänsyn till denna oro vid förberedandet av valutaunionen. Därför är det så viktigt, att vi som Europaparlament även engagerar oss för konsumentskyddet inom ramen för valutaunionen.
Det är viktigt att kommissionen äntligen även lägger fram en förordning som tillägg till den nuvarande euro-lagstiftningen, med vilken man reglerar att omställningen från de nationella valutorna till euron blir kostnadsfri, så att varje form av bedrägeri och missbruk när det gäller omvandlingen är utesluten, och så att det framför allt också regleras i en förordning att vi skall ha en dubbel pris- och värdemärkning. Vi måste verkligen få med medborgarna på vägen in i Europeiska valutaunionen, och inte underblåsa deras rädsla. Det går bara om det i etappen före införandet av euron och under tiden fram till dess parallellfasen mellan euron och den nationella valutan löper ut, även faktiskt är kontrollerbart och förståeligt, vad en vara, vad en tjänst och även de offentliga tjänsterna, är värda i form av avgifter i euro och i nationell valuta.
Vi som Europaparlament, herr kommissionär, krävde detta redan förra året. Jag tror att vi också med tanke på valutaunionens framgång, vilken måste avläsas inte bara på marknadernas acceptans, utan också på medborgarnas acceptans, nu äntligen måste få denna förordning framlagd av kommissionen. Euron är, när allt kommer omkring, till för alla, och detta måste vi också mycket snabbt bidra till med hjälp av lagstiftning på europeisk nivå.

Langen
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Jag vill anknyta till det som Randzio-Plath slutade med, nämligen till de frågor som Pérez Royos betänkande behandlar: euron och konsumentskyddet. Jag anser att det är riktigt att vibeaktar konsumentskyddet i erforderlig utsträckning även från kommissionens sida, men jag anser att det är fel, om vi här skjuter över målet.
Fru Randzio-Plath, ni vet själv lika bra som jag, att den dubbla prismärkningsplikten och utvidgningen av den, så som det här önskas i Pérez Royos betänkande, från början av den tredje etappen - dvs. från och med den 1 januari 1999 - till att börja med möjligen skall genomföras frivilligt, men sedan, om detta inte fungerar tillfredsställande, med hjälp av en förordning, naturligtvis är en fråga som i betydande utsträckning påverkar kostnaderna för handeln och möjligen driver dessa i höjden. Därför vill jag varna för att ge konsumentskyddet denna dimension. I kollegan Pérez Royos betänkande, som i många punkter är riktigt och korrekt, och som jag helt och hållet stödjer, står i punkt 14, att man kräver att kommissionen skall inrätta regionala övervakningsorgan. Vad är nu detta för idé? Behöver vi regionala övervakningsorgan? Den som föreslår något sådant - och möjligen kommer detta under eftermiddagen att vinna majoritet vid omröstningen - han har inte förstått att EU-förordningen enligt artikel 235 i EG-fördraget ändå reglerar alla civilrättsliga frågor: fördragets kontinuitet, omställningen mellan ecu och euro 1: 1, avrundningsföreskrifterna. Jag menar att överallt där det finns konkurrens - och detta är fallet inom handeln i hela Europa - överallt där säljarna måste hävda sig på marknaden, kommer de på sikt inte att kunna mygla. Det kommer nämligen konsumenterna att lägga märke till.
Jag värjer mig lite mot att handeln generellt betecknas som potentiell förbrytare och konsumenterna som potentiella dumhuvuden. Varje konsument har bara ett enda konverteringsvärde från sin gamla nationella valuta till euron. Ett värde! Värdet är känt för varje konsument från den 4 maj 1998, och det är över huvud taget inte fråga om att man skall kunna reglera detta inom ramen för frivilliga överenskommelser. Det kommer att finnas miniräknare, som har en tilläggstangent. Sådana finns det redan. Det blir det alltså över huvud taget inget problem med, och jag vågar förutspå, att konsumenterna inom 48 timmar, kanske t.o.m. inom 24 timmar kommer att ha förstått hur detta omräkningsvärde fungerar, och att inte någon längre skall kunna lura dem.
Det finns ett undantag, nämligen där det finns monopol, framför allt från det allmännas sida. Där måste man se till att inga förtäckta prishöjningar är förbundna med införandet av euron. Där bör vi dock trots behovet av konsumentskydd inte skjuta över målet.

Gallagher
Herr ordförande! Först främst skulle jag vilja gratulera de olika föredragande till deras betänkanden.
Jag anser att framgången för den Ekonomiska och monetära unionen i hög grad kommer att bero på det sätt på vilket våra medborgare är beredda på införandet av den gemensamma valutan. Vi behöver bara tala med våra väljare för att förstå det. Våra folk är bekymrade. Därför finns det ett behov av att se till att euron förklaras för dem och att man tar itu med alla missförstånd. Detta åligger självklart unionen och regeringarna i medlemsländerna. Jag uppmanar i dag kommissionen att godkänna och finansiera en nationell och europeisk " het euro-linje" för att skydda konsumenternas och företagens intressen när vi ger oss i på detta stora initiativ. Det är nödvändigt att kampanjer för information, fortbildning och utbildning sätts i gång för alla våra medborgare så väl som företag. De europeiska medborgarna behöver övertygas om att den gemensamma valutan inte kommer att strida mot deras intressen eller deras länders intressen. De måste försäkras om att euron kommer att förstärka våra ekonomier och att den kommer att visa på Europas verkliga styrka i världen, med lägre räntor som följd, vilka kommer att leda till mer pengar i våra folks fickor.
När euron införs kommer det att vara nödvändigt att garantera att kostnaden för att införa den inte kommer att läggas på konsumenterna. En avrundning måste ske nedåt till förmån för konsumenterna. När prisernas räknas om måste konsumenterna få veta hur man lätt räknar om medlemsstatens valuta till euro. Dubbel prissättning är nödvändig och måste införas före januari 1999. Det är viktigt att konsumenterna blir vana vid prissättningen före 2002. Det är livsviktigt att falska pengar upptäcks, inklusive användandet av falska mynt i maskiner.
En av de utpräglade fördelarna med euron är att den kommer att göra det möjligt för konsumenterna i mitt land att jämföra priserna på varor och tjänster, inklusive turistprodukter. Kostnaden för en semester i västra eller norra Irland kommer då att med fördel visa sig. Det kommer också att underlätta gränshandeln. Jag anser att euron kommer att leda till en positiv ökning av konkurrensen. Den kommer att garantera öppenhet i prissättningen; den kommer att garantera stabilitet i växlingskurserna och räntorna; den kommer att hämma valutaspekulation och stimulera en tillväxt i sysselsättningen.
Jag anser att de nationella myndigheterna måste se till att det finns adekvat och begriplig information om den verkliga kostnaden för införandet av euron tillsammans med adekvat information för konsumenterna för att garantera konkurrensen och avslöja och förhindra oberättigade prishöjningar - därav mitt krav på en " het euro-linje" .
Avslutningsvis, som jag redan sagt i kammaren, måste euro-sedlarna vara användarvänliga för de synskadade. Det åligger oss alla att se till att så sker.

Nordmann
Herr ordförande! Vartefter tidsgränserna närmar sig ändras ibland känslan för vissa åtgärder.
Den tredje etappen av EMU planerades för nära tiotalet år sedan. Sedan dess har ett antal förändringar skett, bl.a. tekniska, som gör att man kan ställa sig frågande till denna tredje etapp, särskilt livskraften under en treårsperiod under vilken vi tvingas leva i en slags valutamässig kluvenhet - jag skulle t.o.m. vilja säga scizofreni - mellan ett dagligt liv i nationell valuta och användningen av sedlar som till mycket stor del redan domineras av euron.
Det är anledningen till att jag undrar om det inte vore lämpligt att fundera på möjligheten att skynda på processen, särskilt som det stora dataproblemet år 2000 kommer att kräva trimning av alla datasystem och att man kan förvänta sig att det, av rent ekonomiska anledningar, medför en snabbare tillämpning, och i vilket fall som helst angivandet av euron i ett antal aspekter av det dagliga livet. Därför tror jag att det skulle vara intressant om kommissionen kan undersöka de politiska och tekniska hinder som skulle finnas mot ett påskyndande och att kommissionen sedan kan föreslå, eller i alla fall tillhandahålla för rådet och för dem som skall fatta beslut, beståndsdelarna för att kunna välja ett tidigare genomförande.
Herr ordförande! Jag skall sluta med detta, det finns situationer där försiktighet ibland leder till hastighetsökning. Det gäller för en talare, det kan också gälla för en valutapolitik.

Ordföranden
Jag skulle återigen vilja klargöra något. Jag förstår att det är omöjligt även för en retoriker som ni, herr Nordmann, att på en minut utveckla era tankar. Jag har dock vid upprepade tillfällen bett de politiska grupperna att inte ge kollegerna en minut. Jag anser det ävan vara en hederssak för kollegerna. Tyvärr ger de er en minut och vi befinner oss i en svår sits, både ni och presidiet. Dessutom har vi en tidsplan som inte hålls. Men en minut kan inte göras till två minuter.

Theonas
Herr ordförande! Samtliga fyra betänkanden som diskuteras utmärker sig av en allmän eufori inför införandet av det gemensamma valutan. Dock bör det inte undgå vår uppmärksamhet att försöket att framhäva och befästa euron som internationell valuta och försäkrandet om dess stabilitet på de internationella marknaderna går via genomförandet, på obestämd tid, av svångremspolitik, sträng offentlig-rättslig disciplin, stabilitetspaktens bestämmelser och slutligen det totala förstörandet av arbetsmarknaden, samt begränsandet av arbetstagarnas försäkringsrättigheter och sociala rättigheter. Samtidigt bekräftar utvecklingen på världens börser den intensiva oron för utvecklingen av utvecklingsländernas ekonomier.
Kommissionen är skyldig att studera konsekvenserna och de kraftiga biverkningarna för de svagare länderna, t.ex. Grekland, men också länder inom och utanför ramen för euron, vilka lättare påverkas av internationellt spekulationstryck. Europas arbetare och folk kan inte acceptera att deras framtid sätts på spel, dels i eurons namn, dels för att det europeiska penning- och kreditkapitalet vill skaffa sig en stark valuta för att på ett lyckat sätt kunna spela vinstspel på världens kapitalmarknader. Därför kommer de att regera, herr ordförande och därför bör man ta hänsyn till arbetarnas och folkens oro.

Wolf
Herr ordförande! Vi borde säga något om det ekonomiska innehållet i den revolution som man här frambesvärjer från alla håll. Jag tror att det är den direkta globaliseringen av kreditmarknaden som samtidigt påminner oss om deras allsidiga regionala känslighet. Att nu även kreditmarknaden riskeras över hela världen på grund av den asiatiska krisen, är bara ett uttryck för detta. På det viset uppnår vi en ny nivå där de monetära kretsloppen friställs från den faktiska ekonomin och som enbart genom de åstadkomna primära inkomsterna och därigenom också från den materiella reproduktionsförmågan hos de ekonomiska strukturerna, såsom varande en beståndsdel av ett differentierat världssamhälle med tilltagande globala problem och planetärt ansvar. Just i detta sammanhang förbereder vi oss på att införa euron.
Herr Ruffolo, en stabil och trovärdig euro kommer inte enbart på medel och lång sikt, och inte heller primärt, att avgöras av penningpolitikens frågor. Den kommer att avgöras av hur långt Europeiska unionen är trovärdig, och att vara trovärdig betyder i detta sammanhang hur långt den är kapabel att finna demokratiskt bärkraftiga svar på framtidens frågor.
Jag är fortfarande övertygad om att det nyliberala projektet med den revolutionära mikroekonomiseringen av samhället, som Stevens här har presenterat för oss, som traktar efter att förvandla alla relationer till köp- och försäljnings-, fordringsägar- och gäldenärsrelationer, dvs. till marknadsrelationer, inte lämpar sig att garantera en sådan framtida förmåga, dvs. vi får inte ta hänsyn till medborgarna enbart i deras roll som konsumenter. Vi vet att projektet nu faktiskt, herr Donnelly, har blivit unstoppable . Euron kommer att införas! Vad det nu handlar om är det som fortfarande är möjligt, även om Luxemburg I och Luxemburg II endast har gett otillfredsställande resultat, nämligen att göra korrigeringar av de förutsättningar under vilka euron kommer att införas.
Jag kan här bara beröra det i telegramstil. Vi behöver en effektiv europeisk sysselsättningspolitik. Vi behöver en koordinering av den ekonomiska politiken, som sträcker sig utöver produktionen av papper och verkligen skapar ramvillkor och mål. Vi behöver avsluta alla former av dumpad lokaliseringskonkurrens på den inre marknaden, vare sig det skall ske via skatter, ekologiska standarder, social trygghet eller via subventioner. Vi behöver mura in Europeiska centralbanken och även det Europeiska centralbanksystemet i en omfattande samhällelig och finanspolitisk process. I stället för en mikroekonomisk revolution behöver vi, med andra ord, mod att våga mer demokrati, även just inom den ekonomiska och socialpolitiken, för att därigenom ge kraft och perspektiv till de medborgare, som nu mobiliserar sig.

Blokland
Herr ordförande! Med denna debatt om EMU skulle parlamentet kunna göra ett gott intryck. I ekonomisk bemärkelse har ju Europa vind i seglen. Antalet förväntade EMU-deltagare har aldrig tidigare varit så högt. För Italien, Spanien och Portugal ligger anslutningen i luften. Frankrike och Tyskland måste sätta till alla segel, men de kommer säkert också att klara det, för de är i politisk bemärkelse omistliga EMU-deltagare.
Glädjestämningen över EMU är fullt förståelig, men samtidigt mycket farlig. Den återfinns framför allt hos politiker, tjänstemän och bankfolk. Men de nederländska väljarna har en annan uppfattning. 47 procent förväntar sig att det blir uppskjutet. Endast 18 procent förväntar sig att EMU startar den 1 januari 1999 med en stor grupp länder. Det innebär en enorm klyfta mellan det beslut som skall fattas den 2 maj 1998 och vad befolkningen tror att beslutet kommer att bli.
Den som tror att EMU kommer att gå igenom därför att det är tal om en god ekonomisk konvergens misstar sig. Det finns tillräckligt med formella fördragskriterier. Men i den reella sfären finns det stora skillnader mellan ekonomisk och konjunkturberoende utveckling. Dessutom är inte alla resultaten på statsfinansområdet på långt när baserade på strukturella åtgärder.
EMU går inte igenom på grund av den uppnådda konvergensen, utan därför att viktiga politiker har lagt ner hela sin själ i den. Fyra tyska professorer offentliggjorde nyligen sin åsikt på den punkten. De varnade för instabila valutakurser om euron inte blir betrodd på grund av att ekonomiskt svagare länder deltar.
Även sysselsättningseffekterna skönmålas. De kommer att vara positiva för välmående regioner, men för svaga regioner kan snarare en negativ effekt förväntas. På jämförbart sätt lämnas andra ekonomiska risker som EMU kan medföra obeaktade. Om dessa skulle bli påtagliga, då har EMU ett problem. Förtroendet för euron kommer då att ställas på prov. Det kommer att bli svårt att som europaparlamentariker förklara varför euron är så bra för den europeiske konsumenten.

Lukas
Herr ordförande! Jag vill bara gå in på Stevens betänkande. Initiativet, som detta betänkande skildrar, anser jag vara ytterst värdefullt. Det behöver dock inte obetingat ses enbart i samband med införandet av euron. Faktum är att Europa är ledande vad gäller smart card -teknologin. Det är uppenbart att vi bör utnyttja denna situation.
Ett förstärkt utnyttjande av elektroniska pengar skulle vara ett vidare steg in i informationssamhället och betraktas som positivt för medborgarnas levnadsstandard. Med tanke på funktionsmångfalden i smart card -tekniken skulle samtidigt förvaltningsuppgifter kunna rationaliseras när det gäller offentliga tjänster, alltså på längre sikt kan väsentliga budgetbesparingar göras. Det vore faktiskt ytterst viktigt, om detta initiativ från parlamentet kunde befrämja rådets samarbetsberedskap, och de olika nationella initiativen som gäller smart card -tekniken åtminstone skulle bli kompatibla. Befrämjandet av de elektroniska pengarna är en investering i en utveckling som motsvarar tidsandan.
Det är desto mer förvånande att denna process för teknologisk omvälvning av medborgarnas betalningsvanor hittills knappast spelat någon roll i den huvudsakliga totala strategin för införandet av euron. Utvecklingen av informationsoch kommunikationsteknologin kommer också snabbt att få effekter på hur pengar hanteras. Utvecklingen av elektroniska betalningsmedel berör ju hur som helst begreppet pengar. Vi måste möta de därur framkomna utmaningarna av skatte-, rättslig, ekonomisk, ja, politisk natur. I den andan välkomnar jag Stevens betänkande. Men det skulle vara värdefullt om åtminstone en del av den budget, som ges ut på propaganda för euron, kunde användas till att förbereda medborgarna på de tekniska förändringarna inom penningväsendet.

Harrison
Herr ordförande! Om elva månader kommer elva länder att träda in i en ekonomisk och monetär union här i Europa. Målet för våra strävanden att skapa en gemensam valuta kommer att göras av det första laget bestående av elva spelare med fyra länder på ersättarbänken, som värmer upp för att ge sig in i striden senare, kanske före nästa VM 2002. Men redan nu i elfte timmen finns det mycket att göra för att se till att målstolparna är uppsatta och inte flyttas, att planen är jämn och färdig till matchen och att bollen är tillräckligt hård för att kunna göra mål för Europa ända från avspark.
Dessa fyra betänkanden som ligger framför oss i dag tar upp några av dessa farhågor och förhoppningar i sista minuten. Pérez Royos betänkande identifierar med rätta den oro några av åskådarna till den gemensamma valutan hyser. Konsumenternas måste till exempel försäkras om att så snart den gemensamma valutan kommer i rullning så kommer dubbel prissättning i den egna valutan och euro vara regel, inte undantag. Om detaljhandlarna inte är beredda att hjälpa konsumenterna med att hitta rätt bland dessa historiska förändringar så ska parlamentet sätta stopp för detta och vara berett att lagstifta.
Det gäller också de potentiella omräkningskostnaderna som förknippas med eurons införande. Vare sig vi talar om etapp B då de nationella valutorna fortfarande kan växlas eller etapp C då de döende myntenheterna ska växlas in i de nya euromynten, så blir det en katastrof om kostnaden för växlingen av valutorna tas ut på mannen eller kvinnan på gatan eller boulevarden, i synnerhet när vi har övertygat medborgarna om att euron är den valuta som eliminerar sådana slösaktiga kostnader. Vi måste vara på vår vakt mot ett sådant självmål.
Det är dessutom absolut nödvändigt att myndigheterna noggrant övervakar övergången till euro. Konsumenternas misstankar om att euron kommer att användas för att maskera prishöjningar måste angripas och undanröjas. Det finns många gamla människor i Storbritannien i dag som minns decimaliseringen 1971 som en tid då man anklagade svartabörshajar för ojusta affärer när de tjänade pengar på dem som var obekanta med den nya valutan.
Jag hoppas att kommissionen kommer att gå med på att utarbeta förslag till bestämmelser angående kostnadsomräkningen av sådana mynt och sedlar. Om Pérez Royo-betänkandet handlar om den nära förestående framtiden så behandlar Stevens studie om elektroniska pengar en framtid som hastigt närmar sig. Att använda smart cards och elektroniska pengar kommer snart att bli något väl invant för oss alla. Som föredraganden har sagt i tidigare debatter skulle kanske anslutningen till EMU kunnat understödjas genom att koppla den till nya tekniker som elektroniska pengar. Mindre bra är dock hans förslag att en enda organisation i den privata sektorn skulle kunna anförtros ansvaret att utfärda sådana krypterade pengar. Oavsett vad framtiden blir för en sådan utveckling borde parlamentet kräva av utfärdarna av sådana pengar med en bank eller andra institutioner att kraven på allmänhetens förtroende, kompatibilitet och ett fortsatt stabilitet för det finansiella systemet måste uppfyllas av vederbörande myndigheter.
Beträffande Ruffolo-betänkandet om vissa av eurons externa aspekter skulle jag vilja instämma i föredragandens intresse för den Europeiska gemenskapens yttre representation i organ som, till exempel IMF. Ett klargörande angående ansvarsfördelningen mellan Ekofin och centralbanken kommer att krävas hellre förr än senare.
En avslutande kommentar: sönderfallet på de asiatiska finansmarknaderna för närvarande gör det ännu mer nödvändigt att EMU lanseras på en fast grundval. En stabil euro kommer att vara bra för Europa och bra för världen.

Fourçans
Herr ordförande, mina kära kolleger! Jag skulle vilja uttala mig om Ruffolos betänkande som innebär att man ställer sig tre frågor beträffande eurons externa aspekter. För det första: kommer euron att bli en internationell valuta i ordets hela betydelse? För det andra: vilken växelpolitik skall antas vid förvaltning av den europeiska valutan? För det tredje: på vilket sätt kan euron påverka stabiliteten i det internationella valutasystemet?
På den första frågan kan man svara att även om det förefaller mycket troligt att euron alltmer kommer att användas som faktureringsvaluta i internationell handel, med tanke på den europeiska ekonomins omfattning, är det mindre självklart att den kan ersätta dollarn som reservvaluta, åtminstone på kort sikt. Alla valutasystem visar prov på tröghet. Det är svårt att avsätta en valuta som funnits under lång tid bland internationella valutor.
När det gäller den andra frågan, som är viktigare för oss här, nämligen den om växelpolitiken och eurons värde, tror jag att vi måste undvika några grundläggande missförstånd. Det handlar inte om att veta om man skall fastställa en stark eller svag euro, det handlar om att veta hur marknaden kommer att reagera på den europeiska centralbankens och den amerikanska Feds valutapolitik och på budget- och skattepolitik inom dessa två stora områden. Vi måste med andra ord vara tydliga. Ingen politiker, jag säger ingen politiker, kommer att bestämma eurons värde. Det är marknaderna som kommer att göra det.
I det hänseendet kommer den europeiska centralbanken att spela en avgörande roll. Om den genomför sin målsättning med stabila priser får vi en stabil euro - vilket sannolikt är den huvudsakliga målsättningen - vars värde i medeltal kommer att motsvara utvecklingen av ekonomins grundläggande beståndsdelar och föregripandena när det gäller denna utveckling. Därför är det så viktigt inte bara med valutapolitiken utan också med en intelligent samordning av Europas budget- och skattepolitik, vilket jag inte skall utveckla här, det har gjorts i andra sammanhang.
När det gäller den tredje frågan slutligen, den om eurons inverkan på det internationella valutasystemet, skulle jag vilja säga några ord om förslaget om" målzoner" i Ruffolos betänkande. Jag har inget emot målzoner, under förutsättning att de fluktuationsmarginaler de föreslår är breda. I det sammanhanget kan de bidra till att samordna den ekonomiska politiken i olika länder, genom att fastställa några stora riktlinjer och genom att få de ekonomiskt ansvariga i olika länder att kommunicera med varandra, på konkreta och tydligt fastställda grunder, kort sagt genom att upprätta bättre kommunikation mellan beslutsfattarna och därigenom, vi kan åtminstone hoppas det, genom att tillåta bättre ekonomiska beslut.
Men det skulle vara en illusion att tro, vilket vissa fortfarande förefaller göra, att vi skall kunna återvända till ett internationellt valutasystem av Bretton Woodstypen, med fasta växelkurser mellan euro, dollar och yen. Det är i dag omöjligt och det skulle få betydande, skadliga och orimliga effekter på världsekonomin.

Cardona
Herr ordförande, kära kolleger! Jag skall ta upp Friedrichbetänkandet, vars författare jag gratulerar. Det omfattar ett av de viktigaste områdena i integreringen av kapitalmarknaden. För närvarande är denna splittrad och det råder konkurrens mellan var och en av de europeiska finansmarknaderna, och mellan dessa och världsmarknaden. Av detta betänkande verkar det som om införandet av euron i handel och noteringar på börserna från den 1 januari 1999 kommer att lösa alla problem och alla störningar som finns kvar hos de olika investerarna i unionens medlemsstater och vara en viktig länk för harmoniseringen i processen att förverkliga den europeiska marknaden.
Det är ett mycket optimistiskt betänkande, för alla problem på de finansiella marknaderna kommer inte att lösas. Vi delar inte helt och hållet denna nominella och formella syn, däremot delar vi en uppfattning enligt vilken de olika konvergenserna bör förverkligas. Och i själva verket existerar fortfarande rättsliga och skattemässiga hinder som inte överskridits, vilket för övrigt medges i själva betänkandet, och det kan därför inte innebära att bara euron skulle kunna överskrida dem.
Beträffande de skattemässiga hindren anser vi att det är viktigt att understryka att varje land sköter och strävar efter att fortsätta sköta de egna skattesatserna och respektive uppbördssystem för direkt uppbörd eller, slutligen, i exklusiv funktion av sina behov att uppmuntra fördelaktiga lån till allmänheten, genom offentliga värdepapper eller obligationer.
Kommer euron att lösa denna fråga? Jag tror inte det. Ni kommer att säga att det är en konsekvens av regeln om enhällighet. Verkligen? Sedan när gäller det att vi inte löser de gemensamma intressena, även om vi tvingas att söka uppnå samstämmighet och framför allt enhällighet? Det som sker, vilket detta betänkande inte tar upp, är att varje land som lockar kapitalplacerare framhäver sina länders intressen framför andra som är i avsaknad av placerarna.
När dessa mål uppfylls, de ständiga.förhoppningarna i detta betänkande, då kommer lösningarna att uppnås.

Watson
Herr ordförande! Elektroniska pengar är en viktig fråga och förtjänade faktiskt en särskild behandling snarare än att klumpas ihop med en allmän debatt om euron.
Jag glädjer mig över att Stevens och PPE till slut kunde acceptera de liberala ändringsförslagen som antogs av utskottet, då det var tveksamt om vi skulle kunnat stödja hans betänkande i dag utan dessa förändringar.
Detta betänkande läggs fram i ett viktigt skede för utvecklingen av elektroniska pengar. Den nya tekniken, som redan håller på att utvecklas i många medlemsstater, är föremål för diskussion inom kommissionen, Europeiska monetära institutet och medlemsstaterna. Men genom att anta det här betänkandet i dag, före de andra institutionerna, kan Europaparlamentet sända en stark signal att utvecklingen av elektroniska pengar inte får hämmas av alltför många regler och oförenliga normer.
Syftet med mina ändringsförslag var att sända denna signal och avlägsna konkurrensfientliga element i den föredragandes första utkast. Betänkandet som det är nu utgör en samling ramregler som kommer att garantera allmänhetens förtroende för elektroniska pengar, utfärdarnas stabilitet och pålitlighet och att den gemensamma marknaden fungerar friktionsfritt. Vi måste se till att dessa ramregler tillåter alla tillbörligt reglerade enheter, banker och icke-banker, att utfärda elektroniska pengar på basis av konkurrens och inte begränsar konkurrensen genom ett licenssystem, eller genom att begränsa marknaden till endast banker.
Kompatibilitet kommer att vara en avgörande faktor i utvecklingen av elektroniska pengar. Vi måste se till att olika elektroniska plånböcker och smart cards byggs på kompatibla normer för att förhindra ett sönderfall av marknaden och utvecklingen av konkurrensfientliga karteller.
Slutligen får inte en regelsystemet blanda sig i prissättningen. Om företagande har investerat i att utveckla dessa pengar får de inte åläggas att ge ut produkter gratis. Marknaden ska bestämma priset och låta kunderna göra sitt eget fria val.
Med dessa förbehåll stöder jag med glädje betänkandet.

Svensson
Herr ordförande! Jag har tre kommentarer. För det första: Kriser och störningar i ekonomin kommer med euron att hastigare sprida sig på kapitalmarknaderna, och Europa riskerar att få en asiatisk situation.
För det andra: Demokratin bryts ned. Folkvalda politiker förvandlas till lakejer med uppgift att tjäna och underlätta rörelser på kapitalmarknaderna. Vi får ett system som ingen kontrollerar och som aldrig kontrollerar sig självt.
För det tredje: Denna debatt visar en massiv åsiktskonformism. Vad är det för slags parlament, där 95 procent av debatten består av lovsånger till en och samma idé? Här ges ju ingen plats för en djupare kritiskt vetenskaplig analys. Denna ortodoxi är förfärande mot bakgrund av att alla försök från 1873 till 1993 att skapa denna typ av valutakonstruktioner har lett till depression och därefter till sammanbrott.

Berthu
Herr ordförande! De betänkanden vi i dag studerar om införandet av den gemensamma valutan visar att teknikerna lugnt gör sitt arbete och att mekanismerna för den framtida euromarknaden, åtminstone på papperet, börjar skissas upp. En grundläggande fråga har emellertid inte lösts. Har de ekonomiska och sociala villkoren för införandet av en gemensam valuta genomförts i Europa och bl.a. de två följande underliggande villkoren: är ekonomierna tillräckligt konvergenta och stödjer de berörda folken projektet tillräckligt? Vi svarar " nej" på båda frågorna.
De europeiska ekonomierna är fortfarande differentierade och vi får inte låta oss påverkas av skenet av ett kriterium om underskott som inget säger i sak, eller ett kriterium om ränta vilka bara konvergerar för att marknaderna föregriper konsekvenserna av ett beslut som de anser politiskt fattat. Och vi får framförallt inte förlora ur sikte att medborgarna i Europas länder fortfarande inte är särskilt övertygade - det är det minsta man kan säga: endast 47 procent i Europa är positiva enligt de senaste undersökningarna - att det alltså inte finns någon entusiasm för projektet och antalet positiva personer t.o.m. tenderar att minska vartefter 1999 närmar sig.
De senaste undersökningarna visar att i Frankrike har nära en tredjedel av befolkningen inte insett att euron fullständigt kommer att ersätta francen. Man förstår att befolkningen kan ändra uppfattning när den blir medveten om en verklighet som man egentligen inte försökt att ärligt förklara vid Maastricht, och när de inser att den nationella valutan kommer att försvinna och att de skall göra uppoffringar i sitt dagliga liv i utbyte mot abstrakta, avlägsna och allmänna fördelar där det verkligen är svårt att bevisa att de har ett omedelbart och praktiskt intresse.
Vi ser därmed ett ökande avstånd mellan experterna som fortsätter sitt arbete och medborgarna som inte har intryck av att man bryr sig om deras verkliga behov. Däremellan står politikerna som hittills försvarat experterna. Låt oss hoppas att de kommer att inse att de är på väg att förlora sin grund.

Blot
Herr ordförande, mina kära kolleger! Den tidigare frågan har inte behandlats. Innan man tar upp de tekniska aspekterna måste man försäkra sig om att Europas folk verkligen vill införa euron. Det skulle därför behövas nationella folkomröstningar i samtliga länder om en så viktig reform, om inte annat för att respektera väljarna.
Vi ser tydligt konsekvenserna av utvidgningen av den tyska marken till f.d. Östtyskland: arbetslöshet i öst och högre skatter i väst var det nedslående resultatet under flera år. Det är vad som händer när man inför en gemensam valuta i två länder med olika konkurrenskraft. Och jag talar inte om den moraliska aspekten av denna erfarenhet: föraktet i väst för öst i ett samhälle där allting mäts i pengar. Scenariot riskerar att bli detsamma i Europa. De länder där företagen har problem med konkurrenskraften kommer att få en ökad arbetslöshet. De mest produktiva länderna måste förr eller senare visa ett minimum av solidaritet och skatterna kommer att öka.
Ändringen av valutans värde får också en inflationistisk inverkan på konsumenten. I Östeuropa uppfattades inrättandet av en nominell valuta i Estland, Slovakien, Slovenien och andra länder vid den tiden som en befrielse. Det gjorde det möjligt för dessa länder att genomföra övergången till marknadsekonomi under de bästa förutsättningarna. I Västeuropa gör man lustigt nog tvärtom. Trots att valutans goda hälsa i Schweiz och Norge tydligt visar på intresset av en nationell valuta.
Kort sagt, det tjänar inget till att inleda en teknisk diskussion utan att lösa den tidigare frågan om själva principen att införa euron och frågan kan bara lösas ordentligt genom en demokratisk debatt som förutsätter att folkomröstningar anordnas.

Caudron
Herr ordförande, mina kära kolleger! Oberoende av vad extremhögern och dess allierade tycker går nu euron in i sin sista etapp. Om några veckor kommer allt att vara på plats och om ett år kommer euron att vara laglig valuta för mer än 200 miljoner européer. Därför är debatten i dag mycket viktig och jag skulle vilja tacka och gratulera våra föredraganden för deras arbete och bidrag.
Liksom Friedrich anser jag att vi måste tillåta en fullständig integrering av finansmarknaderna. Men jag säger också att det är nödvändigt att harmonisera den rättsliga och skattemässiga ramen genom att inte nöja sig med att tillfredsställa de spekulativa marknaderna. Vi måste också för oss, framförallt, främja direkta investeringar som genererar sysselsättning och minska eller avskaffa skattenischer och skatteparadis mitt i vårt Europa. Det är ett av villkoren för att medborgarna skall acceptera euron. När det gäller euron och konsumenterna instämmer jag i Pérez Royos förslag om dubbel prismärkning, men jag önskar att detta genomförs så snart som möjligt så att systemet blir så kort som möjligt. Fortfarande när det gäller konsumenten-medborgaren ansluter jag mig till den mycket bestämda och starka begäran att omräkningen nationell valuta/euro skall vara gratis för medborgaren. Det måste vi se till eftersom det sägs att i vissa banker är frestelsen stor att låta kunderna betala för den tjänsten.
När det gäller Ruffolos betänkande vill jag säga, för försvararna av den europeiska industriella konkurrenskraften, vilket är ett ärende som jag just nu arbetar med, att vi måste göra allt för att undvika en övervärderad euro som skulle vara negativ för sysselsättningen. Det är inte politiken som fastställer värdet, men de beslut vi fattar kan påverka uppåt eller nedåt. Jag är naturligtvis positivt till en demokratisk kontroll av den europeiska centralbanken och därmed minst till Ekofinrådets kontroll av växelkurspolitiken.
När det slutligen gäller förhållandet mellan pengarna och de nya teknikerna, vilket är innehållet i Stevens betänkande, önskar också jag att det minskar den tid som krävs för att framställa mynt och sedlar och gör det möjligt för oss att vinna tid i förhållande till den 1 januari 2002. Tre år är verkligen en alltför lång tid.
Innan jag slutar skulle jag vilja utnyttja dessa betänkanden för att be de Silguy som är här att förklara sin ståndpunkt när det gäller konsekvenserna av Asienkrisen på våra framtidsutsikter för tillväxten och tidsplanen för euron. Tror han inte att det borde skynda på tidsplanen? Tror han fortfarande att vi kan vänta till den 1 januari 1999 för att få eurons värde, medan euroområdet och pariteten mellan valutorna skall fastställas den 2-3 maj. Herr kommissionär! Det skulle vara bra om ni kunde säga oss det här och inte bara i radio och TV där ni för närvarande ofta medverkar.

Hoppenstedt
Herr ordförande, herr kommissionär, mina högt ärade damer och herrar! Mycket har redan sagts, och mycket kommer ännu att sägas i dag på förmiddagen och i eftermiddag. Detta parlament har under de senaste åren i underutskottet för monetära frågor och i utskottet för ekonomi, valuta och industripolitik gjort ett utomordentligt arbete. Ordförandens klokhet har egentligen alltid gjort det lätt för oss med företrädarna för penningekonomin, för politiken, som har något att göra med finanserna, men också för de olika organisationerna. Dit hör konsumentorganisationerna, industriförbunden och liknande.
Det som vi har tillägnat oss i detta parlament i fråga om information är förebildligt, och dagens debatt borde absolut göras tillgänglig för många, för att man sedan ur diskussionen skulle kunna avleda ytterligare positiva beslut fram till mitten av detta år. Jag tror man här kan undanröja rädslan, man får inte skrämmas. Man får inte med hjälp av några bidrag i dag och inte heller med hjälp av försöken från professorerna i medlemslandet Förbundsrepubliken Tyskland förhindra euron. Jag tror, att det som vi i dag gör här, är en förtroendeingivande åtgärd.
Det finns ju fyra betänkanden; betänkandet om euron på världsmarknaderna och Ruffolos betänkande har en viss genomslagskraft på grund av turbulensen i det sydostasiatiska området. Jag tror att det är viktigt för oss att insistera på att just när det gäller världsekonomin borde absolut penning-, ränte- och subventionspolitiken än en gång diskuteras mer intensivt. Det vi gör i Europeiska unionen, och måste göra på grund av Maastrichtavtalet, och också gärna gör, det måste göras här, ty det som tilldrar sig i Sydostasien har ju haft inflytande på våra arbets- och konkurrensmarknader i flera år, och det som där har dykt upp i fråga om subventionspolitik, lågräntepolitik och penningpolitik, har kostat många arbetsplatser. Vi har i alltför liten utsträckning behandlat detta tema, och vi är i dag dubbelt påvekade genom att vi pumpar in jättelika belopp - även europeiska pengar genom IMF - i dessa marknader, för att undvika större turbulens, om det nu går att undvika.
Till Pérez Royos betänkande har redan en del blivit sagt. Werner Langen har med sina ord mycket tydligt sagt vad konsumenten förväntar sig och hur man skall uppskatta konsumenten; men han gjorde också helt klart - och Thyssen kommer säkerligen också att göra det - vilka åtgärder vi skall börja med för att informera medborgarna. Det är viktigt att staten med 50 procent statlig andel, och med de möjligheter som den har under de närmaste tre åren, redan nu klargör de dubbla priserna.
Jag anser att det är absolut nödvändigt att vi, vilket även tydligt utsades i Pérez Royos betänkande, skapar förtroende hos konsumenten på så vis att man inför sedlar som inte kan förfalskas med samma pappersstandarder och samma tryckstandarder. Jag tror att det är ett viktigt bidrag, som vi också kan kräva.

Van Bladel
Herr ordförande! Den kombinerade behandlingen av dessa betänkanden om euron förutsätter att medborgaren redan är eurofil, men enligt min åsikt är det långt kvar dit. Det är sant att introduktionen av euron är kronan på verket vad den inre marknaden beträffar. Det är sant att Europa härigenom verkligen skaffar sig en viktig roll på det internationella planet. Det är sant att konkurrensförhållandena blir klarare och att konsumenten kan dra fördel av detta.
Men föredragande Pérez Royo påpekade med rätta att framgången hos medborgaren är beroende av den föreställning som medborgaren har om euron och den välfärd som den tillför hans liv. Av de samtal med medborgare som jag har haft verkar det som att medborgaren huvudsakligen ser euron som en teknokratisk åtgärd som politikerna, vi alltså, vill pådyvla honom. Således, herr ordförande, det som nu är aktuellt är framför allt upplysning riktad mot medborgaren. Medborgaren har redan problem med globaliseringen och förlusten av identitet. En bra vägledning genom europrocessen, förmedlad av de nationella myndigheterna, är absolut nödvändig.
Framgång för euron ger möjlighet till det större politiska samarbete i Europa som är så nödvändigt. Ett misslyckande kan däremot betyda kaos och göra slut på det harmoniska samarbetet på flera områden på gemenskapsnivå. Alltså: håll fast vid kriterierna, ta med medborgaren och framför allt pensionärerna och de som är på väg att bli det, som jag själv, på vägen mot euron. Då kan känna mig lugn när jag förespråkar euron inför medborgaren och möta 2000-talet som eurofil, om så behövs med hjälp av den euro-hotline som min kollega Gallagher har föreslagit.

Kestelijn-Sirerens
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Jag begränsar mig till Pérez Royobetänkandet. Mina kolleger har redan behandlat de andra punkterna eller kommer att göra det. Kollega Pérez Royo har i sitt förtjänstfulla betänkande angett de olika aspekterna i samband med euron och konsumenten. Sedan har kommissionären i sitt anförande om de praktiska aspekterna i samband med införandet av euron lovat att lägga fram ett antal förslag.
Herr kommissionär! Jag citerar två viktiga punkter där det fortfarande uppstår frågor som ännu inte fått något avgörande svar, nämligen den dubbla prismärkningen och kostnaderna för omräkningen. Vad den dubbla prismärkningen beträffar skulle jag gärna vilja veta hur långt det är kvar fram till ett beslut. Kommissionen skulle före slutet av 1997 fastställa om det är nödvändigt att införa ett gemensamt regelverk i alla deltagande länder. Jag sluter upp bakom dem som anser att dubbel prismärkning inte skall vara obligatorisk. Låt marknaden ha sin gång, ge utrymme åt flexibilitet, frivilliga avtal eller direktiv.
Herr kommissionär! Jag har ytterligare en fråga. I vilken utsträckning kommer bankerna att ta ut omräkningskostnaderna av kunden? Kommissionen har även här lovat att före slutet av 1997 fastställa om å ena sidan ett gemensamt regelverk eller nationell lagstiftning är önskvärt eller om å andra sidan frågan kan överlåtas till aktörerna på marknaden. Skulle kommissionen kunna förbjuda det eventuella uttaget av omräkningskostnaderna? Vi skulle helst se att banksektorn själv formulerar direktiv. Jag skulle vara tacksam om kommissionären kunde svara på detta.

Ribeiro
Herr ordförande! Av denna samling betänkanden vill jag understryka att jag ska tala om det som ägnar sig åt konsumenterna. Och trots de berättigade bekymmer det ger uttryck för, klargör inte betänkandet hur det kommer sig att konsumenterna inte skall bära kostnaderna. Det verkar som om det råder samstämmighet i viljan att konsumenterna inte skall bära dem, men då dessa kostnader kommer att existera och vara betydande, vem skall då bära dem?
Det räcker inte med att önska att det inte skall vara konsumenterna och anta resolutioner med dessa fromma utsagor. Det är också nödvändigt att komma ihåg att konsumenterna framför allt är löntagare, åtminstone än så länge, och att det i denna process är viktigare att studera återverkningarna på reallönerna och på den öppenhet som blir resultatet av bättre jämförelser.
Allt är en fråga om trovärdighet och förtroende, vilket är väl framställt i motiveringen där man förutser att det kan finnas en tanke om att euron bara är till för de rika, eller att den bara kommer att tjäna dem, om det så gäller konsumentnivå eller företagsnivå med små och medelstora företag som får mycket större svårigheter vad gäller administration och bokföring, vid hantering av kostnaderna för införandet av gemensam valuta i några länder.
Å andra sidan saknas fortfarande en seriös reflexion, åtminstone här i Europa, om konsekvenserna av införandet av euron i de områden och regioner med monetära områden som har skapats till följd av relationerna moderland/kolonier, även utsträckt till före detta kolonier till andra moderländer, som i fallet med CFA-området och Guinea-Bissau.
Sista kommentaren: idén om en kompensationsmekanism kommer försent, det är en mekanism som kan svara på assymmetriska chocker som av nödvändighet skiljer sig från dem som skapats av IMF, så som detta organ ingriper på internationell nivå med konsekvenser och som, i vanlig ordning, inte känner till orsakerna och förvärrar dem.

Ettl
Herr ordförande, mina damer och herrar! Införandet av vår nya gemensamma valuta kräver inte enbart bästa möjliga kompletterande penningpolitiska beledsagande åtgärder och hänsyn till alla storheter som har inflytande på kapitalmarknaderna och även de den Ekonomiska och monetära unionens externa aspekter, utan dessutom framför allt bästa möjliga stöd för acceptansen av euron hos vår befolkning. Acceptansen av euron kommer också att förstärkas när man kan göra det tydligt hur man arbetar med den. Just i detta sammanhang vore det särskilt viktigt att se till att utdelning och återbetalning på kapitalmarknaden - till exempel från pensionsfonder - underkastas tillämpbara investeringsprinciper. Man måste ta hänsyn till kongruensprincipen, att en stor del av pengarna måste stanna kvar inom landet, i Europeiska unionen, - detta som hänvisning till Friedrichs betänkande - och detta skall ske just nu, eftersom investeringar i Europeiska unionen är viktigare än någonsin för att vi skall få grepp om vår sysselsättningssituation. Det har en framträdande roll. Just detta kommer man också att helt och hållet bedöma morgondagens euro, penningpolitiken helt och hållet efter. Penningpolitik får inte bara vara något abstrakt.
Dessutom är de konsumentpolitiska aspekterna av särskild betydelse. Införandet av euron får under omställningsfasen inte kosta konsumenten något, inte förorsaka några kostnader. Omställnings- och omräkningskostnader får inte debiteras. Kontinuiteten i bestående avtal måste garanteras. Till detta behövs beledsagande åtgärder. En av de väsentliga beledsagande åtgärderna är den dubbla prismärkningen. Den dubbla prismärkningen kräver återigen ett rättsligt regelverk, en förordning. Denna förordning är nödvändig för att man skall uppnå transparens och kontrollmöjligheter för konsumenten. Det handlar inte om att man inte kan lita på marknaden, det handlar om att väcka förtroende för euron hos konsumenten. Till detta bidrar även den juridiskt bindande kraften.
Det beror också på om en bra känsla kan utvecklas för den gemensamma valutan. Det skapar trovärdighet och bidrar därigenom också till det rykte som våra institutioner och framför allt Europeiska centralbanken behöver.
Vägen till stabilitet kräver många beledsagande åtgärder, men framför allt väldigt mycket inlevelseförmåga. Detta återigen är helt enkelt den politiska utmaningen. Det får inte bara vara en angelägenhet för penningteknokratin!

Secchi
Herr ordförande! Vi håller i dag en debatt som är mycket viktig och som understryker den aktiva roll som Europaparlamentet spelar i slutfasen av förberedelserna inför den Ekonomiska och monetära unionens förverkligande.
Låt mig göra ett par anmärkningar, som i viss mån rör de utmärkta betänkande som presenterats av Friedrich om kapitalmarknaderna och Ruffolo om eurons externa roll, och därvid inleda med en fråga: räcker det att man anger stabilitetsmålet som grundläggande uppgift för en framtida oberoende europeiska centralbank och insisterar på behovet av upplysningsplikt för att skapa ett bra system för att hantera den europeiska ekonomin?
Det råder inget tvivel om att valutapolitiken samverkar med resten av den ekonomiska politiken och till viss del bestäms av den: den samverkar framför allt med skattepolitiken, budgetpolitiken, bidragspolitiken och med det som man skulle kunna kalla den icke-monetära styrningen av ekonomin.Och den grundläggande fråga vi står inför är alltså frågan om det framtida systemet för ekonomisk styrning av Europeiska unionen inom ramen för den Ekonomiska och monetära unionen.
Jag tror att de beslut som nyligen togs vid toppmötet i Luxemburg, i princip positiva till upprättandet av ett s.k. euroråd går i rätt riktning och sammanfattar behovet av en institution som utövar en icke-monetär styrning av ekonomin, som blir ett komplement till den monetära styrning som utövas av den europeiska centralbanken; ett system som baseras på två oberoende men samverkande myndigheter med ansvar för den ekonomiska politiken och som är sammanflätade på det sätt som brukar vara fallet i ett system som det europeiska, men inte bara där: två myndigheter med samma dignitet och auktoritet som måste se som sin uppgift - framför allt eurorådet att påskynda lösandet av vissa grundläggande problem som vi står inför, om vi utgår ifrån - vilket för övrigt är uppenbart - att den Ekonomiska och monetära unionen i likhet med medaljen har två sidor som inte kan skiljas åt: den monetära sidan och den icke-monetära sidan; när det gäller den senare vill jag dessutom stryka under frågorna i samband med den inre marknaden, behovet av att skynda på den så kallade handlingsplanen och frågorna av skattekaraktär.
Ur denna synpunkt är besluten från Ekofinmötet den 10 december mycket uppmuntrande och jag tror att Europaparlamentet kommer att få möjlighet att återkomma till detta och att stimulera till ytterligare framsteg: det räcker, slutligen, att citera en aspekt som samverkar med det som Friedrich underströk, dvs. avtalet om ett direktiv om beskattning av finansiella intäkter från fysiska personer som inte är mantalsskrivna, en fråga av fundamental betydelse för att en framtida kapitalmarknad, när euron har blivit verklighet, skall kunna fungera på rätt sätt.

Fitzsimons, Jim
Herr ordförande! Jag välkomnar huvuddelen av Pérez Royo-betänkandet eftersom det erkänner att verkliga och påtagliga åtgärder måste vidtas för att skydda konsumenternas intressen i upptakten till införandet av den gemensamma europeiska valutan. Får jag säga att från ett irländskt perspektiv ville vi inte åter se de felaktigheter som inträffade när decimaliseringen infördes under det tidiga 70-talet och när det rådde stor förvirring överallt.
Samtidigt som jag inser att de verkliga euro-sedlarna och -mynten inte kommer att finnas i fickorna på de 340 miljonerna konsumenterna förrän år 2002, så är tiden fortfarande det väsentliga elementet i de europafinansierade informationskampanjerna som kommer att behöva arrangeras i detta hänseende. Många bank- och finanstransaktioner kan utföras med hjälp av euro-valuta redan före år 2002.
Den europeiska kommissionen måste tillsammans med de nationella regeringarna finansiera informationskampanjer som särskilt redogör för prissättningen av produkter i både euro och gästlandets valuta under upptakten till EMU. Kampanjer för dubbel prissättning måste vara en del av denna process och sådana kampanjer måste genomföras på alla viktiga snabbköp och affärscentra över hela Europa. Slutligen bör produktpriserna anges i euro-valutan och den nationella valutan.

De Clercq
Herr ordförande, herr kommissionär, kolleger! Ofta förbises de externa aspekterna av den Ekonomiska och monetära unionen i euro-diskussionen. Med orätt, för de externa implikationerna av EMU kommer att ha viktiga följder för såväl EU självt som för våra direkta partner, samt för de samlade internationella ekonomisk-monetära förhållandena.
Euron kommer odiskutabelt att spela en viktig roll som internationell valuta, och den kommer att sörja för mer jämvikt i det internationella monetära systemet, framför allt gentemot dollarn. EMU kommer att sätta EU i stånd att bjuda bättre motstånd mot externa chocker som exempelvis orsakas av spekulativa kapitalflöden. EMU betyder ett viktigt steg på vägen mot ett nytt och mer jämviktigt internationellt monetärt system, från ett unipolärt till ett multipolärt system i vilket Europeiska unionen kan och förhoppningsvis skall spela en tongivande roll.
Europeiska unionen kommer genom EMU också att få ett större ansvar inom de internationella finansiella-ekonomiska organisationerna. Det är därför önskvärt att detta konkret omsätts i praktiken så fort som möjligt, bland annat inom IMF och G7.
Till sist vill jag peka på faran av att i förväg vilja reglera och omhägna för mycket med tanke på starten av EMU: s tredje etapp. Det är inte så mycket vår styrning i förväg, utan framför allt marknadseffekten, det vill säga påverkad av en trovärdig och effektiv makroekonomisk politik, som skall bestämma eurons kurs. En kurs som även utåt har en positiv återverkning på Europas ekonomiska position och på det världsomfattande ekonomiska och monetära samarbetet och stabiliteten.

Willockx
Herr ordförande, ärade kolleger! För tio år sedan uppstod den politiska viljan till detta ambitiösa europrojekt. Under de gångna åren har den ekonomiska konvergensen förbättrats på ett ganska spektakulärt sätt, trots att de konjunkturella effekterna ibland varit svåra. I dag står vi på tröskeln till den övergångsperiod som kan var viktig för de nya europeiska valutans trovärdighet. För ögonblicket har bollen mycket snabbt hamnat hos de nationella statsmakterna. De borde ge det nya myntet mer trovärdighet genom att inte bara ange nya lån i euro, utan även genom att i så hög grad som möjligt konvertera utestående nationella skulder till euro.
För det andra kommer euron också att erbjuda en lösning för åtskilliga länder som på så sätt gärna skulle vilja börja differentiera reserverna mera. Jag säger inte att euron skall ersätta dollarn, vad jag säger är att euron kan bli en viktig diversifieringsfaktor.
För det tredje, det är tydligt att summan av de deltagande ländernas reserver är större än vad som behövs för att stödja den gemensamma valutan. Jag stöder då också föredragande Ruffolos yrkande på att låta Europeiska kommissionen undersöka på vilket sätt dessa överflödiga reserver bäst kan användas.
För det fjärde, under övergångsfasen måste allt som kan satsas på att informera allmänheten. Osäkerhetens tid kommer att vara över så fort vi har kommit förbi den andra maj. Alla medel, alla budgetära medel som vi har beträffande information, måste vi inrikta på att informera medborgaren inför introduktionen av euron.
För det femte har en viktig roll reserverats för banksektorn. Banksektorn, som under den senaste tiden, även i vårt land, har visat att den inte är värd förtroendet i sitt beteende gentemot konsumenten. Jag räknar då inte heller, som Kestelijn och kollega De Clercq nyss sade, med marknadskrafterna. Jag tror att Europeiska kommissionen och, om det behövs, de nationella medlemsstaterna genom lagstiftning måste reglera och garantera gratis inväxling av nationella mynt till euro.
Till sist erbjuder införandet av euron på ett bredare plan dessutom nya möjligheter och nya perspektiv. Låt oss i dag försöka göra en ansats till europeisk ekonomisk samordning, så som den avtalades den 1 december på det sista Ekofinmötet. Låt oss använda denna ansats till ekonomisk samordning för att tillsammans staka ut en väg genom de nackdelar som följderna av krisen på de asiatiska marknaderna hotar att förorsaka Europa i dag. Det är ett första testcase , vad mig beträffar, för en bättre ekonomisk samordning som måste kopplas till införandet av euron.

Rübig
Herr ordförande! Ju mindre beloppen är, desto högre blir kostnaderna. Jag var i somras med min dotter i Italien på semester, och hon växlade 100 schilling i en växlingsautomat. Det kom ut 9 600 lire. När vi kom tillbaka till Österrike, gav jag tillbaka beloppet till henne, avrundat till 10 000 lire. Herr kommissionär, gissa, hur mycket pengar som kom ut ur den österrikiska automaten: Exakt hälften, 50 procent fick hon tillbaka! Jag tror att det kostar mycket pengar inom turismen och på många andra områden i Europa. Om man nu betänker att vi i jämförelse med Amerika har ca 50 procent fler anställda i bankerna, och detta med högre personalkostnader, som ju när allt kommer omkring också är nödvändiga för att få grepp om hela detta växlings- och riskområde, då måste vi nog i framtiden hålla ögonen på vårt europeiska bankväsende, och också se efter hur kontrollen av bankerna skall fungera i framtiden.
När man vet att bankvärlden är en av de huvudsakliga orsakerna till krisen i ASEAN-länderna, då borde vi vid övergången till euron rikta särskild uppmärksamhet mot sunda banker i Europa. När allt kommer omkring är det ju också så: Ju större beloppen är, desto större är risken, och jag tror att detta borde vara en av våra huvudsakliga uppgifter, att begränsa risken.
När man betänker att dollarn från 1985 till 1995 - och detta är en studie av österrikiska WIFO, har kostat oss ca 1, 3 miljoner arbetsplatser i Europa, då ser man vilken betydelse en gemensam valuta har för oss.
När man talar om eurons hårdhet, då måste jag säga, att euron kanske är hårdare än många exportörer gillar.

Boogerd-Quaak
Herr ordförande! Jag kommer att uppmärksamma Friedrichs betänkande, och för min grupps räkning kan jag säga att vi är överens med Friedrich om att det är möjligt att den näst största obligationsmarknaden i världen uppstår i Europa efter förverkligandet av euron. Här finns alltså chanser för Europa. Men det räcker inte bara med att konstatera detta. Särskilt då det gäller politiken för att skapa förutsättningar måste EU initiera mycket mer, till exempel på bolagsrättens område, revisionsföreskrifter och börsregler. Det är verkligen skamligt - och jag har sagt det tidigare i denna kammare - att vi ännu inte har fått till stånd en stadga till företagen. En enorm ansträngning har gjorts på den punkten, även av Davignonkommissionen, och ändå släpar det fortfarande efter.
Till sist vill jag i likhet med Friedrich uppmärksamma pensionsfonderna i de olika medlemsstaterna. Genom att de för närvarande är förpliktigade att till största delen göra sina investeringar i landet där de är etablerade går man även här miste om chanser. Personligen vill jag även uppmärksamma denna punkt i mitt betänkande för utskottet för sysselsättning och socialfrågor om grönboken för pensionerna. Men även här måste Europeiska kommissionen enligt min uppfattning ingripa för att få medlemsstaterna att inse att de inte längre kan hålla fast vid föråldrad politik på den punkten.

Torres Marques
Herr ordförande! I går visade TV över hela världen ett inslag med fyra tyska experter som lämnade en hemställan till författningsdomstolen i sitt land mot att Tyskland skulle gå med i valutasamarbetet. Vi fick också se resultatet av en opinionsundersökning som visade att 60 procent av tyskarna är emot den nya valutan.
Hur kommer det sig att bara dåliga nyheter blir nyheter? Europaparlamentet visar i dag exempel på sin ihärdighet i skapandet av euron till det förutsedda datumet, diskuterar fyra viktiga och mycket intressanta betänkanden, för vilka jag redan nu vill gratulera respektive föredragande, Friedrich, om effekterna av införandet av euron på kapitalmarknaderna, Ruffolo, om externa aspekter på den Ekonomiska och monetära unionen, Stevens om elektroniska pengar och Ekonomiska och monetära unionen samt Pérez Royo, om euron och konsumenten.
Vilken kommer den massmediala täckningen bli av denna debatt? På grund av den korta tid jag förfogar har jag valt att koncentrera mitt anförande på enbart det sista betänkandet för, som man säger i Portugal, vi är alla konsumenter.
Den enorma revolution som införandet av euron kommer att innebära i hela världen, inte enbart för Europeiska unionens länder, saknar dock, för att accepteras och nå fullt resultat, välinformerade medborgare och...
(Ursäkta, herr ordförande, jag avbryter mitt anförande eftersom jag upptäckte att kommissionären inte har hörlurar och vad jag vet kan inte kommissionären portugisiska) . ...framför allt klara och perfekt definierade regler för verksamheten i de institutioner som arbetar med valutan och med konsumenterna. Även personalen i dessa institutioner som har direkt kontakt med konsumenterna måste ha tillräckliga utbildningsinsatser för att helt och hållet kunna förklara för allmänheten och inte öka på oberättigade tvivel.
Dessa åtgärder borde inledas så snabbt som möjligt eftersom euron kan komma att börja användas från och med 1 januari 1999, som valuta i omlopp i räkenskapstermer, eller i form av checker och kreditkort. Om dess användning fram till 1 januari 2002, det år då sedlar och mynt kommer att finnas, inte är obligatorisk så är det dock tillåtet och önskvärt och det ligger en stor fördel i att uppmuntra konsumenten till det.
Önskvärt, därför att öppenheten som existensen av priser i en gemensam valuta kommer att medföra och behovet av att föra en sträng ekonomisk politik som leder till låga räntesatser och inflation, bara medför fördelar för konsumenten. Många tjänster för distansförsäljning kan givetvis bli mer dynamiska, liksom genomförandet av finansiella operationer. Det gäller dock att ge konsumenterna reella garantier. Därför frågar jag kommissionen om den är beredd att göra framsteg i dessa frågor: informationsinsatser till konsumenterna och fortbildning till anställda, stöd till specifika program, till skolor, universitet, de icke-statliga organisationerna, särskilt de som hör ihop med kvinnorna vilka utgör 70 procent av konsumenterna, samt befrielse från kostnaderna för konvergensen från den nationella valutan till euron och vice-versa. Denna sista åtgärd kan vara av fundamental betydelse, eftersom framgången för euron inte enbart ligger i dess egna förtjänster utan också i hur människor accepterar den och befrielsen från konvergenskostnaden förefaller mig vara en väsentlig princip för allmänhetens förtroende för den nya valutan.

Pex
Herr ordförande! I likhet med euron befinner sig Peijs i luften, och därför får jag träda i hennes ställe, vilket jag gärna gör, för då får jag åter tala om mitt eget ämne.
Först en kommentar till Stevensbetänkandet. Kommunikations- och informationsteknologin gör stora framsteg. Därför förväntar sig handeln och konsumenterna att Europa kommer att skapa nya, lätta och elektroniska betalningsmöjligheter i den framtida euroområdet. För närvarande äger 90 procent av betalningarna rum inom medlemsstaterna. Det förväntas att antalet elektroniska gränsöverskridande betalningar kommer att stiga explosionsartat i framtiden. Många människor använder nu kreditkort också på semestern. Detaljhandeln söker efter billigare system. Ett europeiskt chipskort med euron på chipet kommer förmodligen att vara billigare. I framtiden kommer därför företag att vilja erbjuda gränsöverskridande chipskort.
I Stevensbetänkandet anger parlamentet för första gången vilken väg man vill följa vad de framtida betalningssystemen beträffar. Det gläder mig att det verkar som att parlamentet kommer att välja en väg som erbjuder utrymmer för konkurrens mellan flertalet anbudsgivare under tillsyn av Europeiska centralbanken. Den tidigare valda linjen med ett enda anbud, varvid slutligen en enda anbudsgivare skall föra ut kortet på marknaden, har lyckligtvis övergetts. Närvaron av flertalet anbudsgivare kommer att ytterligare sporra till innovation och till sänkning av kostnaderna, såväl för konsumenten som för handeln. Det är precis vad som behövs för den vidare utvecklingen och för att stimulera till att använda teknologin.
Sedan betänkandet " euron och konsumenten" . Framgången för euron kommer i första hand att vara beroende av konsumentens förtroende för det nya myntet. Därför att detta betänkande naturligtvis mycket viktigt. Förtroende för ett mynt betyder förtroende för eurons värde. Konsumenterna kommer att behöva vänja sig vid användandet och kommer att behöva lära sig bedöma de nya priserna.
Föredraganden anser att man måste börja med den dubbla prismärkningen redan den 1 januari 1999. Jag är fullständigt emot detta. Det hetsar de små och medelstora företagen och framför allt handeln till mycket höga kostnader som oundvikligen kommer att tas ut av konsumenten. Bra upplysning ligger just i näringslivets eget intresse. En osäker konsument som tvekar om priset behåller sina pengar i fickan.
Låt oss inte i detalj exakt föreskriva hur handeln skall upplysa konsumenten, utan låt oss överlåta denna priskommunikation till sektorns egen kreativitet. Ett inflexibelt europeiskt direktiv är därför den sämsta lösningen.
De övervakningsorgan som enligt föredraganden skall utöva kontrollen av omräkningen i euro förefaller mig fullkomligt överflödiga. Lagstiftningen om omräkningen från juni förra året är tillräcklig för att garantera säkerheten för konsumenten. Om näringslivet eller andra organisationer oväntat missbrukar situationen genom olagliga avrundningar kan och skall detta bekämpas rättsligt.
Naturligtvis måste man förklara för konsumenter vad euron kommer att betyda för dem. I detta sammanhang är informationskampanjer från statsmakternas sida för den breda publiken oumbärliga. Men lagstadgade åtgärder som kommer att leda till stora kostnadsökningar slår som en bumerang tillbaka på konsumenten och det är säkert inte avsikten.

Paasilinna
Herr ordförande, ärade kolleger! Euron ska vara stark och trovärdig. Det räcker inte enbart med marknadernas förtroende. Medborgarnas förtroende behövs. Det betyder ökad demokrati och kontroll av centralbanken, samt ansvar åt demokratiska organ.
Storföretagen övergår till att använda euron även i Finland så fort den tredje etappen inleds. Exempelvis i Finland har redan 64 procent av storföretagen meddelat att förberedelsearbetet är i gång. Men i småföretagen är situationen väsentligt sämre. Endast 7 procent har startat förberedelsearbetet. Hos serviceföretagen är läget ännu sämre. Sektorn för små och medelstora företag är dock den huvudsakliga arbetsgivaren i Europa. De små och medelstora företagen saknar erforderliga resurser för att skapa nya datasystem, och har inte heller alltid kompetent personal eller pengar för att köpa tjänster. Kommissionen borde därför ta fram ett rådgivningspaket för de små och medelstora företagen.
För att kostnaderna för övergången inte faller på de ansträngda skattebetalarna måste åtgärder vidtas, så att utgifterna i samband med införandet av euron inte behöver betalas av konsumenterna. Euron är ju århundradets projekt, men den presenteras i medlemsländerna som i halvslummer. Utbildningen av och informationen till medborgarna när det gäller euron är absolut nödvändiga, och de ligger efter inom många områden. Den röriga och otillräckliga informationen har framkallat en bild av tveksamhet och hemlighetsmakeri, och även det ökar motståndet under förhållanden med gigantisk arbetslöshet. Kommer man ihåg de jättelika devalveringarna och sedelklippningarna efter kriget har man en allvarlig inställning till pengar. Deras värde är ju desto större ju mindre man har av dem. Därför måste informationen kring nya pengar vara pålitlig och heltäckande. Jag föreslår att man efter TV-nyheterna i respektive medlemsland sänder en serie informationsdrives där man steg för steg berättar vad det handlar om. Det kan inte vara möjligt att man redogör på ett bättre sätt för barnblöjornas absorptionsförmåga än för den gemensamma valutans drivkraft.
Jag håller med kollegan Pérez Royo om att el-, gas-, vatten- och telefonbolagen måste vara med i informationskampanjen, genom att i sina fakturor till konsumenterna ange priserna även i euro. Vi kan dock inte utgå ifrån att exempelvis företagen inom handeln - jag menar inte stormarknader - skulle ha möjligheter att utbilda sin personal till medborgarnas euroinformatörer såsom man här har antytt. Det är myndigheternas uppgift och givetvis även vår uppgift.

Thyssen
Herr ordförande! Införandet av euron kommer naturligtvis att medföra förändringar för alla aktörer på marknaden, och vi är övertygade om att de positiva effekterna gott och väl kommer att överträffa de negativa, även för konsumenten. Vi behöver inte bekymra oss så mycket över de positiva effekterna, men vi måste naturligtvis förklara dem för människorna. Där måste fortfarande en hel del göras. Vad olägenheterna beträffar måste vi se till att de förblir så små som möjligt, även om de huvudsakligen, övervägande är en övergångsfråga. För att lyckas på detta område måste vi också sörja för information, men vi måste också verkligen inse att information är nödvändigt men otillräckligt; vi måste inse att vi också behöver en balanserad ram, skapad genom lagstiftning, en ram som sörjer för att förfalskning av sedlar förebyggs, att omräkningarna sker till den korrekta kursen och enligt det korrekta beräkningssättet. Att införandet av euron inte skadar kontinuiteten för kontrakt, att perioden då betalningsmedel flyter samman i olika enheter är så kort som möjligt och att information ges så att konsumenten vet att det finns anledning att hysa förtroende.
De flesta av dessa frågor, herr ordförande, är reglerade i lag men tyvärr inte optimalt. Min grupp är övertygad om att anslutningskontrakt inte får vara en tillräcklig orsak för att avvika från kontinuitetsprincipen. Vi har därför lagt fram ett ändringsförslag där vi begär att kommissionen lägger fram ett förslag för att ändra förordning 1103. Jag skulle gärna vilja få veta om kommissionären är beredd att överväga ett initiativ till detta.
Sedan har vi också frågan om den dubbla prismärkningen. Polariseringen av konsumentens intressen å ena sidan och detaljhandelns å andra sidan är enligt vår mening inte realistisk. Dessa intressen löper mycket mer parallellt än vad somliga vill få oss att tro. Det är utifrån den filosofin som vi har lagt fram ändringsförslag 8. I detta ändringsförslag begär vi att man avvaktar ett tag. Avvaktar till efter 1999 för att se vad marknaderna kommer att göra spontant. Då kan vi på grundval av de verkliga reaktionerna hos aktörerna på marknaden bestämma vad det finns behov av, om vi verkligen behöver detaljerade bestämmelser för dubbel prismärkning. Om så är fallet, hur kan vi då ansluta dem på bästa sätt till de reella behoven hos var och en av aktörerna?

Hendrick
Herr ordförande! Jag skulle vilja gratulera de föredragande för flera utmärkta betänkanden beträffande införandet av euron. Euron kommer faktiskt att bli av. Den förebådar en ny era och är med säkerhet det största ekonomiska projekt världen någonsin bevittnat. Av det skälet är en framgång utan tvivel extremt viktigt.
Alla betänkanden har ett gemensamt tema. Temat är att användarna kommer att vinna på det, vare sig dessa användare är konsumenter, företag eller helt enkelt de som är sysslar med valutaspekulation på de internationella finansmarknaderna.
I synnerhet Stevens betänkande undersöker införandet av ny teknik och erbjuder en lösning i form av elektroniska pengar. Detta kommer att göra det lättare för folk att flytta runt i Europeiska unionen med elektroniska pengar och detta förstärker en av fördragets principer med avseende på den fria rörligheten, särskilt arbetskraftens rörlighet.
Den kommer att tillgodose säkra och pålitliga pengar och kommer också att hjälpa näringar som turistnäringen, vilket är en av de snabbast växande näringarna i den Europeiska unionen.
Den är en viktig bit i det ekonomiska pusslet och kommer att ena Europa som aldrig tidigare. Den kommer att förbättra genomförandet av den gemensamma marknaden och stabilisera EU: s ekonomi, i synnerhet när det är turbulens på de globala finansmarknaderna. Den kommer också att skapa en era av ekonomiskt samarbete och jag skulle vilja att samtidigt en idé om demokratiskt ansvarighet införs med detta. Jag håller med mina kolleger, som har talat om inrättandet av ett bankutskott eftersom vi behöver en dialog med den europeiska centralbanken, eftersom vi behöver övervakning och noggrann kontroll av den europeiska centralbanken och eftersom det krävs att den europeiska centralbanken är ansvarig så att parlamentet kan ge råd. Men jag är enig med mina kolleger om att vi inte får kompromettera centralbankens självständighet, annars kommer finansmarknaderna att vända sig mot euron.
Ett stor möjlighet finns inom räckhåll och vi kan bli rikligt belönade. Låt oss ta vara på den möjligheten och föra Europa in i 2000-talet och skapa välstånd i den Europeiska gemenskapen.

Garosci
Herr ordförande! Vi har fått lyssna till fyra mycket intressanta betänkanden om en fråga som är av fundamental betydelse. Frågan om euron och den gemensamma valutan kommer att avgöra den framtida trovärdigheten för Europa. Den gemensamma valutan är både medel och mål när det gäller att få medborgarna att inse att de ingår i ett kollektiv som tillåter dem, just tack vare den gemensamma valutan, att resa, köpa, flytta sig etc. Det finns vissa praktiska problem, som togs upp av föredragandena, som jag tackar för deras bidrag; det finns andra problem som ännu inte har visat sig och som den gemensamma valutan med nödvändighet kommer att uppenbara under de kommande sex månaderna, om inte redan under de kommande veckorna. Euron är en fredlig revolution i slutet av seklet; det är ett oundgängligt villkor för att skapa ett enhetligt och kollektivt ekonomiskt system som Europeiska unionen bör utnyttja som ett verktyg för att demonstrera hur unionen är tänkt att fungera.
Det finns praktiska problem i samband med relationerna mellan den som skall sprida euron och slutanvändarna, som är medborgarna, framför allt i deras egenskap av konsumenter. Andra har redan påpekat att det kommer att bli i bankerna som medborgarna upptäcker euron, men framför allt i det kommersiella distributionssystemet; det blir i affärerna, stormarknaderna, restaurangerna, resebyråerna som medborgarna kommer att hitta euron och det är där medborgarna behöver någon - en småföretagare, en medarbetare - som är beredd att förklara hur euron fungerar. Vi måste därför arbeta med att samtidigt informera konsumenten och företagen. Vi får inte heller låta några bankavgifter drabba medborgarna på grund av förändringen, vid växling av den nationella valutan till en enda europeisk valuta.
Låt oss slutligen se på ett par aspekter som är knutna till den gemensamma valutans funktion. Det är inom det kommersiella sektorn som euron kommer att få sin största spridning och bli mest känd av medborgarna i egenskap av konsumenter. Där bör handelssektorn snabbt ge ett klart och tydligt svar på det informationsbehov som hänger samman med denna stora monetära förnyelse. Vi måste med andra ord se till att affärsmannen, vare sig han/hon är stor eller liten, har förmågan att ge tydliga svar, annars kommer kostnaden för att införa euron att bli till skada för alla de olika komponenterna i det ekonomiska systemet: industri, produktion och konsument. Det vi till varje pris måste undvika är att slutkostnaden för att införa den gemensamma valutan läggs över på den enskilde konsumenten.

Randzio-Plath
Herr kommissionär! Jag vill bara än en gång påpeka att alla talare som i denna debatt har uttalat sig för en dubbel prismärkning till skydd för konsumenten, på intet sätt vill spela ut konsumentintressena och de små och medelstora företagens respektive detaljhandlarnas intressen mot varandra. Vi vill reglera detta principiellt, nämligen så pragmatiskt, billigt och obyråkratiskt som möjligt, men kommissionen har en förpliktelse att även sörja för konsumentskyddet.

Thyssen
Herr ordförande! Jag ställde en mycket konkret fråga till kommissionären, och jag tror inte att jag har fått svar på den. Jag frågade framför allt om kommissionären är beredd att ta ett initiativ till att ändra förordning 1103 av den 11 juni 1997. Denna förordning reglerar ett antal bestämmelser om införandet av euron. Denna förordning etablerar principen om kontinuitet för kontrakt, men denna förordning lämnar utrymme för anslutningskontrakt som avviker från denna princip, för anslutningskontrakt som skadar kontinuiteten. Vi har redan en del problem med detta. Vi har därför lagt fram ett ändringsförslag. Parlamentet begär en ändring av denna förordning, och jag skulle mycket gärna vilja höra av kommissionären om han är beredd att ta ett initiativ i den riktningen. Jag anser att det är absolut nödvändigt om vi vill behålla eller vinna konsumentens förtroende.

de Silguy
Herr ordförande! Jag har noterat Randzio-Plaths anmärkning. Jag är överens med henne när det gäller målsättningen och jag hoppas också när det gäller sätten att ta sig dit.
Jag skulle vilja svara Thyssen. Jag tror att i dag måste vi inse att för det första är förordningen om eurons rättsliga status - som antagits enhälligt - enligt min uppfattning omöjlig att ändra, eftersom vi inte kommer att uppnå ytterligare enhällighet i rådet för att ändra den.
För det andra konstaterar jag att alla yttranden är samstämmiga om den tillfredsställande utformningen av denna förordning och de nödvändiga garantier som den erbjuder beträffande kontinuitet i kontrakten.
För det tredje: om det ställer till problem när det gäller klausuler om missbruk, tror jag att jag har sagt att jag är beredd att granska en ändring, en anpassning av direktiven om skydd av konsumenten, så att öppenhet och uteslutning av missbruksklausuler i kontrakten kan garanteras. Om ni har praktiska problem, tveka inte att vända er till oss skriftligen.

Ordföranden
Tack så mycket, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Omröstning
Sarlis
Fru ordförande! Beträffande punkt 17 bör jag säga att den grekiska översättningen innehåller vissa fel och jag ber att dessa fel rättas till i den grekiska översättningen av punkt 17. Detsamma gäller punkt 31. Den grekiska översättningen av texten bör rättas till. Alltså behöver punkterna 17 och 31 en rättelse vad gäller den grekiska översättningen.
Dessutom skulle jag vilja komma med ett muntligt ändringsförslag till punkt 33 för att rätta till ett fel som finns även där: i punkt 33, specifikt, säger den text som kollegerna har att " påminner om att ovannämnda samarbetsavtal mellan järnvägsbolagen bör innehålla bestämmelser..." . Jag ber att detta korrigeras till det korrekta som är " inte bör innehålla bestämmelser..." . Transportutskottet röstade fram texten såsom jag säger nu, alltså " inte bör innehålla bestämmelser..." . Nu står det i texten " bör innehålla bestämmelser..." , något som ändrar hela denna menings mening. Jag föreslår alltså muntligen att punkt 33 ändras och att ordet inte läggs till. På engelska är ordalydelsen " must contain..." emedan den bör bli " must not contain..." .

Ordföranden
Herr Sarlis! Vi förstod alldeles utmärkt på alla språk. Det är bara det att när ni säger: det handlar bara om att lägga till en negation, är alla väl medvetna om att det fullständigt ändrar betydelsen i det vi skall rösta om. Jag skulle vilja veta, och Wijsenbeek kommer säkert att upplysa oss på den punkten, om det handlar om en korrigering, dvs. att det vi skulle rösta om verkligen innehöll en negation och att det därmed beror på ett misstag att den text vi har inte innehåller något, eller om det handlar om ett muntligt ändringsförslag som syftar till att lägga till denna negation, och i det fallet är det muntliga ändringsförslaget mycket betydelsefullt.

Wijsenbeek
Jag är fullständigt överens med föredraganden.

Ordföranden
Finns det några invändningar mot att beakta Sarlis muntliga ändringsförslag som stöds av Wijsenbeek?
(Parlamentet gav sitt samtycke till det muntliga ändringsförslaget.)
(Parlamentet antog resolutionen.)

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Betänkandet hyllar liberalisering och avreglering av tillträdet till järnvägsinfrastrukturen. Jag kan absolut inte ansluta mig till den politiska linje som betänkandet målar upp. En avreglering kommer att drabba sysselsättningen, minska effektiviteten, skada " public service" - intresset, slå sönder en solidarisk fördelning av kostnaderna mellan glesbygds- och storstadskonsumenter samt drabba den anställningsrättsliga ställningen för berörd personal.
För oss som socialdemokrater är det fullständigt omöjligt att stödja en sådan politisk inriktning av samhället. Järnvägstransporter är en samhällstjänst där vinstintresset inte bör vara allt.

Bébéar
Hindren för den fria rörligheten för personer inom Europeiska unionen har successivt tagits bort. Avskaffandet av gränserna har skyndats på.
För att åtfölja och komplettera denna rättsliga oåterkalleliga process måste vi i dag utveckla en ambitiös politik av hög kvalitet när det gäller järnvägstransport i Europa av personer och varor.
Det är därför inte längre möjligt att fundera på våra nationella bolags nivå, vilka ofta är mycket skuldtyngda.
Transeuropeiska nät som utformats som nervsystem måste utarbetas på europeisk nivå, enligt andan i direktiv 91/440: sammankoppling mellan befintliga nät (inbegripet i de skandinaviska länderna), utbyggnad av de stora linjerna, transit och tillgång till trafik.
Allt det här blir bara möjligt i praktiken om vi fastställer riktlinjer som kompletterar de nuvarande bestämmelserna. En förvaltning som är mer flexibel och mer anpassad till kunderna och en öppen konkurrens på en fri marknad måste successivt införas.
Om vi inte snabbt vidtar dessa åtgärder kommer vi inte att kunna garantera de europeiska medborgarna att järnvägstransporterna överlever, till finansiella villkor som är acceptabla för skattebetalarna.
Jag instämmer därför i slutsatserna i kommissionens vitbok och röstar för både riktlinjerna och den preliminära tidsplanen i Sarlis betänkande.
Införande av ett minimum av konkurrens, särskilt för frakttransporter på långa sträckor, skulle åter få den gemensamma marknaden i balans, genom att för järnvägen skapa det vägarna redan förfogar över.

Bernardini
Med sin vitbok om vitalisering av järnvägen tar Europeiska kommissionen åter upp en filosofi som ligger den varmt om hjärtat: endast en omedelbar och villkorslös avreglering garanterar att järnvägssektorn överlever.
Vi kan inte instämma i en sådan analys. Konkurrens får inte vara ett absolut kriterium, ett mål i sig.
När vitboken publicerades hördes mycket livliga reaktioner för att fördöma kommissionens liberala vilja. Enligt min åsikt har inte betänkandet som lagts fram för oss tillräckligt kunnat beakta oron bland branschfolk inom järnvägen.
Betänkandet föreskriver - i likhet med vad som gjordes inom flygsektorn - en avreglering i etapper. Men detta tillvägagångssätt passar inte. Genom att skynda på avregleringen - t.o.m. stegvis - riskerar man att skada järnvägssektorn snarare än att vitalisera den.
Kommissionen måste i samarbete med intresserade parter inleda en sammanfattning om tillämpningen av basdirektivet innan man planerar att ändra det i en mer liberal riktning.
Jag oroar mig också för avsaknaden av bestämmelser avseende den sociala dimensionen. På tio år har denna sektor förlorat mer än 500 000 arbetstillfällen. Att acceptera principen om avreglering, såsom den förklaras i betänkandet, kommer bara att medföra att antalet arbetstillfällen minskar ännu mer.
Av alla dessa anledningar kan jag inte annat än säga nej till betänkandet.

Caudron
Vår kollega Sarlis betänkande är seriöst, men jag kan absolut inte rösta för de förslag han lämnar till oss i dag.
Jag tror inte att vägen mot framtiden för järnvägstransporterna går via en ökad avreglering. Exemplet Storbritanniens på området visar den grymma och hårda verkligheten för användaren, med en avreglering där de privata bolagens enda målsättning är lönsamhet, på bekostnad av en hypotetisk samhällsomfattande tjänst som är fullständigt åsidosatt.
Att skapa ett europeiskt järnvägssystem genom att avreglera är egentligen att ytterligare lite till avlägsna de minst gynnade regionerna vars linjer har dålig lönsamhet och " förstöra" det som fortfarande kan återstå av regionalpolitik. Ett nät är bara riktigt europeiskt om det betjänar hela Europa och inte bara de rika områdena som därmed är " lönsamma" att betjäna.
Om vi inte går mot en bred och allmän försörjning kommer vi att döma ut järnvägstransporten. Hur kan man tro att de privata bolagen kan åta sig de kolossala investeringar som förefaller nödvändiga för de framtida höghastighetsnäten utan att kostnaden kommer att läggas på användaren och utan att lägga ned linjer som i räkenskapstermer har dålig lönsamhet?
Avslutningsvis vill jag säga att även om jag inte kan rösta för detta betänkande i dess nuvarande skick, önskar jag ivrigt att skyldigheten införs att betjäna alla regioner inom Europeiska unionen, att de nationella särdragen och reglerna respekteras, att järnvägen överallt upphöjs till en verklig offentlig tjänst och att den slutligen gör det möjligt att förbättra miljön genom att minska vägtransporterna.

Darras
I min egenskap av fransk socialist kan jag inte rösta för Sarlis betänkande och jag kan heller inte godkänna Europeiska kommissionens förslag.
Vi prioriterar starkt utvecklingen av järnvägen, bl.a. av sociala och ekologiska skäl, samt för uppfattningen om utrymmet.
Hur kan vi då acceptera en omedelbar avreglering eller t.o.m. etappvis vilket oundvikligen skulle leda till avskedanden och utslagning?
Det är en enbart ekonomisk vision som absolut inte tar hänsyn till den mänskliga dimensionen och jag kan därför inte acceptera den.
De franska statsjärnvägarna börjar precis komma upp ur avgrunden och det är verkligen inte rätt tillfälle att skicka tillbaka dem dit.
Kan vi återigen ta risken att öka andelen arbetslösa i Europa? Jag ställer frågan till er, men för mig är svaret självklart: nej.

Holm
Betänkandet tar upp flera viktiga strukturfrågor kring järnvägen och trafiken i stort inom EU. Helt klart är att järnvägen måste byggas ut och bli bättre för att kunna möta konkurrensen. Det finns allt att vinna på att öka järnvägstrafiken i EU-länderna, både vad gäller godstransporter och persontrafiken.
Däremot anser jag inte att avreglering av marknaden är den främsta lösningen på dagens problem med järnvägstrafiken. Jag tror i stället att man skulle lägga lite konkret handling i alla de tomma ord om att gynna järnvägen som kommissionen och rådet ständigt kommer med. Omsätt dessa tomma ord i aktiv handling, bland annat genom att kraftigt öka det ekonomiska stödet så att järnvägen får lika mycket ekonomiskt stöd som vägtrafiken och genom att låta vägtrafiken stå för alla sina kostnader, det vill säga också miljökostnaderna, vilket vi från V-gruppen tidigare har föreslagit.
Järnvägen är ett överlägset transportsätt när det gäller att få en minimal miljöbelastning, framför allt när det gäller godstransporter, och den kostnad som järnvägen skulle bli i dag är lätt intjänad, om man räknar med vad det kostar att återställa miljön efter all nedsmutsning från vägtrafiken.

Novo
Trots de oroväckande minskningarna av arbetsplatser inom den europeiska järnvägssektorn (nära 500 000 på tio år, en tredjedel av den totala sysselsättningen inom sektorn); trots den grundläggande roll detta transportmedel kan ha för bevarandet av miljön; trots järnvägens minskade betydelsen, vilken beror på det ökade utbudet av valmöjligheter, genom ökningen av en inte helt ärlig konkurrens från vissa stora vägtransportörer och genom avsaknaden av investeringar på nationell och gemenskapsnivå. Detta har gjort det omöjligt att förbättra och förnya infrastrukturen, som har försummat anpassningen av förvaltningen till nya behov och medgivit en avsiktlig sänkning av kvalitén på de utförda tjänsterna. Trots att situationen och vissa av dess orsaker har formulerats gör kommissionen anspråk på att " en strategi för vitalisering av gemenskapens järnvägar" går via en fördjupning och acceleration av privatiseringen och liberaliseringen av sektorn.
Kommissionen föreslår inte att orsakerna angrips, och varken tänker på eller föreslår alternativ. Ingen uppmärksamhet ges de sociala konsekvenserna av den eftersträvade inriktningen, även om man erkänner att arbetslösheten kommer att förvärras. Strategin baseras på det entusiastiska stödet från sektorns stora arbetsgivarorganisation som är lysten efter den enorma profit den kan förutse och som ter sig ännu större i ljuset av unionens utvidgning österut. Man försvarar en omedelbar förändring av direktiv 91/440/EEG, vars bokslut man vägrar genomföra, för att låta det finnas, inte enbart en separation i räkenskaperna mellan förvaltningen av infrastrukturen och transporterna, utan också en rättslig separation som skyndar på privatiseringen av transportanvändandet, det vill säga, av de lönsamma delarna i de nuvarande järnvägsföretagen. Man vill inte studera färska erfarenheter från järnvägsprivatisering (i Thatchers England), där man förutom arbetslösheten inte noterade några kvalitetsförbättringar, och de offentliga tjänsterna försämrades, trots att de privata har tagit emot subventioner för respektive verksamhet.
Sarlis betänkande å sin sida, begränsar sig till att stödja vitbokens strategi. Inte heller detta analyserar eller föreslår alternativ som skulle kunna förstärka de offentliga investeringarna på alla nivåer, för ett ökat samarbete från de nationella företagen i skapande och bruk av höghastighetskorridorer och förbättring av kvalitetsutbudet. Betänkandet Sarlis begränsar sig till att införa faser i kommissionens privatiseringsstrategi och försvara fler sociala åtgärder för att mildra de olyckliga konsekvenserna för sysselsättningen som man förutser.
Inom denna ram återstod ingenting annat än att rösta emot betänkandet och kritisera kommissionens föreslagna strategi i förhoppningen att den inte godkänns i rådet.

Rovsing
Man kan med tillfredsställelse konstatera att det ansvariga utskottet lyckats nå fram till en förnuftig och väl avvägd ståndpunkt om kommissionens vitbok om en strategi för ett effektivt och modernt järnvägsnät. Det är således glädjande att parlamentet och kommissionen redan från första stund är eniga om att vilja garantera järnvägens överlevnad. Järnvägarna håller i dag på att förlora kampen mot bilar, lastbilar och bussar. Men Europa får inte finna sig i att järnvägen försvinner som transportmedel, särskilt med hänsyn till miljön och på grund av den ökade godstransporten mellan EU, Östeuropa och Centralasien.

Schlechter
Till att börja med vill jag gratulera Sarlis till hans betänkande. Han har satt fingret på en rad problem som borde få alla berörda att tänka efter.
Det är viktigt att få järnvägspolitiken att gå framåt inom Europeiska gemenskapen och även utanför.
Det är absolut nödvändigt att öka järnvägstransporterna om man vill att detta transportsätt skall utvecklas. För detta finns bl.a. " godskorridorerna" och det glädjer mig att en del av de europeiska järnvägarna för en gångs skull lyckats köra om hela den politiska världen genom att inrätta " godskorridorer" . När vi nu diskuterar Sarlis betänkande är redan några av dessa " godskorridorer" i drift mellan Belgien, Frankrike, Luxemburg och Italien, med förlängningar till Spanien och ett liknande avtal har undertecknats mellan Tyskland, Österrike, Nederländerna, Danmark och Sverige. Det borde träda i kraft om några månader. Detta nya synsätt på samarbetet mellan järnvägar är lovande och jag vill gratulera de ansvariga till deras mod. Jag hoppas att de får stöd av regeringarna och fackföreningarna.
Jag anser fortfarande att vitboken om vitalisering av järnvägen förespråkar en avreglering som jag inte kan acceptera. När man läser att 500 000 arbetstillfällen försvunnit inom järnvägen sedan 1985 och att man vill avskaffa ytterligare arbetstillfällen tror jag att vi kommit till en punkt där säkerheten på järnvägarna, som hittills varit ett mycket säkert transportmedel, är i fara.
Å andra sidan beklagar jag att kommissionen begränsar sig till att skissa upp återverkningarna av omstruktureringen. Jag tror t.o.m. att kommissionen betraktar dem som ett mindre problem i förhållande till möjligheten med en fortsatt försämring av sektorn. Den går därför med tystnad förbi det faktum att återverkningarna kan vara mycket olika beroende på medlemsstat, eftersom avregleringen kommer att gynna företag som är etablerade i en tvingande social miljö. Det kommer att leda till en omfattande omfördelning av verksamheten, på bekostnad av de länder där den sociala skyddsnivån är hög.
Jag anser därför att kommissionen borde se till att avregleringen av järnvägssektorn inom EU åtföljs av harmoniseringsåtgärder uppåt när det gäller konkurrensvillkoren och framförallt de sociala villkoren.
Trots dessa anmärkningar kommer jag att rösta för Sarlis betänkande.

Titley
Herr ordförande! Jag stödjer detta betänkande i dag då det gör det lättare för våra järnvägar att överleva och blomstra i framtiden. Detta är absolut nödvändigt inte bara för dem som arbetar i järnvägssektorn, utan också som en del av våra ansträngningar att flytta transporttrafiken från våra överbelastade vägar till de mer miljövänliga järnvägarna.
Betänkandet gör en förnuftig och rättvis avvägning mellan att ge fri tillgång till järnvägarna för de företag som bedriver internationell fraktverksamhet och att trygga personalens arbetsvillkor och vidareutbildning.
Betänkandet gör också rätt i att kräva lika momsvillkor för alla former av transport så att järnvägarna får en rättvis chans att konkurrera i transportnäringen.
I framtiden borde vi också se till att förbindelser skapas mellan de olika fraktvägarna så att ett verkligt nätverk för internationell frakt kan uppstå. Det skulle vara till nytta för både vår ekonomi, vår miljö och våra järnvägs- och transportarbetares arbetstillfällen om vi agerar nu för att garantera järnvägsfraktnäringens livskraft.
Betänkande: Desama (A4-0384/97)
Caudron
Jag vill på nytt gratulera vår nya kollega Desama för kvaliteten och tydligheten i hans betänkande, samt för hans relevanta analyser och intressanta förslag.
Det råder inga tvivel om att vi står vid en vändpunkt inom rymdverksamheten och därmed för den europeiska rymdindustrin. Från pionjärepoken har vi direkt övergått till ett handelskrig där de strategier som utnyttjas både innebär finansiella risker och möjligheter till vinst.
I likhet med föredraganden anser jag att de olika aktörerna inom rymdindustrin måste samverka. Inför den amerikanska konkurrensen - och på sikt den asiatiska - är det viktigt att gå mot en större koncentration för att maximera de enorma investeringar som krävs för forskning och utveckling inom denna sektor. Det är också viktigt att inte minska de offentliga anslagen till forskningen, tvärtom. Framtiden beror på vår politiska vilja.
Jag delar Desamas vilja att i betänkandet samtidigt innefatta den nödvändiga miljödimensionen för rymdtillämpningarna, både för att förebygga naturkatastrofer och för att " göra rent från rymdvrakdelar" . På det området har insikten som annonserades för toppmötet i Kyoto varit avslagen och det kommer an på Europeiska unionen att samtidigt arbeta för konkurrenskraft och miljö. Den unga generationen kommer att tacka oss. Rymdområdet och angränsande åtgärder kan bidra stort till detta.
Europeiska unionen måste på rymdområdet, liksom inom alla andra områden, gå mot en förnyad modernitet: att gå framåt innebär också att förutse. Det är nu viktigt att Desamas antagna förslag snabbt genomförs.

Lindqvist
Rymdprojekt får inte genomföras om de kräver användning av kärnmaterial, om de kan innebära påverkan på klimatet genom förstöring av ozonlagret eller problem med avfallsprodukter i rymden.
Betänkande: Friedrich (A4-0383/97)
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Sverige har valt att inte gå med i EMU, trots att man kvalificerar sig för det. Detta är ett beslut som vi stöder. Projektet med en gemensam valuta är ett oerhört riskspel som bedrivs med medborgarnas sysselsättning, sociala trygghet och välfärd som insats.

Berthu
Kommissionens meddelande om " effekterna av införandet av euron på kapitalmarknaderna" är, liksom f.ö. Friedrichs betänkande från Europaparlamentet, snarast nedslående eftersom det behandlar detta omfattande ämne ur en teknisk synvinkel som är relativt inskränkande. Ingen tvivlar på att det kommer att bli problem med att " på nytt ställa ut" skulden i euro för att säkerställa kontinuiteten i referensindex, för att harmonisera marknadsavtal eller för att ändra aktiers värde, men ingen tvivlar heller på att teknikerna kommer att kunna lösa dessa problem.
Vi skulle ha önskat att de dokument man lägger fram för oss i dag gav en vidare syn på effekterna av införandet av euron på kapitalmarknaderna. Det är uppenbart att om den gemensamma valutan införs som planerat kommer arbetet på finansmarknaden, driften av kapitalmarknaden, finansplatsernas tyngdpunkt och det europeiska finansiella landskapet att förändras.
Det kommer förvisso inte att vara år 1 i en europeisk förvaltning av placering i spararnas portföljer, vilka några tycks tro. Investerarna har länge diversifierat sina placeringar och organisationer för kollektiv placering i värdepapper har gjort det möjligt för den enskilde att utnyttja denna diversifiering. Många innehavare av placeringsportföljer, även relativt blygsamma, innehar i dag europeiska SICAV.
Vad som däremot är sant är att genomförandet av en gemensam valuta kan sporra den finansiella innovationen, göra diversifieringen lite enklare genom att växelrisken försvinner och driver fram en minskning av de rättsliga och skattemässiga skillnaderna mellan marknaderna. Det är anledningen till att jag förväntade mig att Europaparlamentets betänkande skulle innehålla triumfatoriska demonstrationer som vi har hört tidigare, t.ex. om en minskning av kostnaden för pengarna tack vare en bredare och mer likvid kapitalmarknad. Därav blev inget.
Om man försöker anta en ännu vidare syn måste man konstatera att de finansiella innovationerna och fördelarna med storskalighet vid förvaltningen av kapitalmarknaderna efter införandet av euron kommer att vara av litet intresse om ekonomin samtidigt faller sönder. Det är den verkliga frågan. Vi måste avhålla oss från den tekniska illusion som kommissionens meddelande och parlamentets betänkande i dag återspeglar. I slutändan kommer den gemensamma valutan att medföra att vi förlorar mer när det gäller ny stramhet och ekonomisk turbulens än vad vi tjänar på tekniska förenklingar.

Gahrton, Holm, Lindholm och Schörling
Av dagens betänkanden och den efterföljande diskussionen framgår det tydligt att tekniker och ekonomer arbetar på högvarv för att lösa de praktiska problem som EMU-konstruktionen ger upphov till. Detta trots att tanken på en gemensam valuta inte är önskad och mycket abstrakt för Europas folk som i stället oroar sig för den sociala välfärden och möjligheterna att upprätta ett ekologiskt hållbart samhälle.
Det enda rätta vore att omedelbart stoppa processen och i stället inleda en ingående diskussion med medborgaren. En förändring till en gemensam valuta är en fråga av en sådan dignitet att den absolut måste bli föremål för en folkomröstning.
Då de ovan nämnda betänkandena behandlar det enligt vår uppfattning felaktiga införandet av en gemensam valuta, kan vi inte rösta för dem.
Avslutningsvis vill vi säga att vi delar uppfattning med den svenske ekonom som liknar iakttagandet av införandet av en gemensam valuta med att stå på kajen och se Titanic segla mot sitt öde och horisonten.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Ingo Friedrich som tar upp effekterna av införandet av euron på Europas kapitalmarknader. När EMU genomförs, kommer den tredje största aktiemarknaden efter USA och Japan att etableras och den kommer därför att bli en mycket attraktiv marknad för investerare så väl inom som utanför EMU. Betänkandet nämner att aktiemarknaden kommer att blomstra till följd av euron. De danska socialdemokraterna stödjer betänkandet, men vill dock påpeka att Danmark inte deltar i den tredje etappen av den Ekonomiska och monetära unionen.

Lindqvist
Den ekonomiska och monetära unionen, EMU, är ett stort riskprojekt. EU är inget optimalt valutaområde, och de olika medlemsländernas ekonomier är alltför olika för att en gemensam valuta skall kunna genomföras. Den gemensamma valutan är också mer ett politiskt projekt än ett ekonomiskt projekt som leder mot en ökad centralisering och i riktning mot en " EU-stat" . Risken är också stor att EMU med sin ensidiga inriktning på inflationsbekämpning leder till ökad arbetslöshet och ökade regionala obalanser. Centerpartiet har i åtföljande stämmobeslut sagt nej till medverkan i EMU.
Mot den bakgrunden har jag avstått eller röstat nej till de fyra betänkandena om euron.
Betänkande: Ruffolo (A4-0338/97)
Martinez
Fru ordförande! Jag har för avsikt att göra ett inlägg mer allmänt om euron då valutan, på en världsmarknad, kommer att vara regional och inte ens fullständig, eftersom åtminstone Storbritannien inte kommer att delta. Vi står med andra ord inför en kontinental valuta, en slags valuta-Anschluss , och jag vill erinra om att när det gällde Anschluss , genomfördes i alla fall en folkomröstning.
En valuta är litegrann som buddismen, en liten vagn som transporterar information. I det här fallet kommer euron att transportera information om ett samhälle som omfattar 17 miljoner arbetslösa, 50 miljoner fattiga, på en åldrande kontinent som är slav under Förenta staterna, det räcker med att titta på Världshandelsorganisationen. På vilket sätt kommer euron att ändra Europeiska unionens ställning i handelsförhandlingarna i världen år 2000?
I sak är de Silguy lite grann som afrikanerna, han blandar ihop det betecknande med det betecknade. Det är inte för att man konsumerar pulvriserat noshörningshorn som viriliteten ökar. Det betecknande kanske men inte det betecknade. Euron kanske får oss att drömma hormonellt och medialt, men den ändrar inget ekonomiskt.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Det är intressant att notera att detta betänkande bekräftar våra argument i Sverige mot en anslutning till EMU. Den ekonomiska och monetära unionen kommer att leda till att kraven på en alltmer gemensam finans- och skattepolitik ökar. Betänkandet tar i punkt N upp behovet av en samordning av skattepolitiken, och i punkt 8 talas det om harmonisering av skattemässiga förpliktelser.
Vi är övertygade om att en samordning av den gemensamma finans- och skattepolitiken kommer att leda till att den skandinaviska generella välfärdsmodellen kommer att förlora gentemot den kristdemokratiska politiken om ett lågt skattetryck för att ge en " valfrihet" som endast kommer att gynna samhällets välbeställda.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Giorgio Ruffolo som tar upp de yttre aspekterna av EMU. Betänkandet påpekar det önskvärda i att föra en monetär politik som dämpar de långa räntorna utan att kravet på prisstabilitet försvagas. Föredraganden lägger vikt vid att eurons värde gentemot valutorna i tredje land skall motsvara det reella inre värdet. De danska socialdemokraterna stödjer betänkandet, men påpekar att Danmark inte deltar i den tredje etappen av den ekonomiska och monetära unionen.
Betänkande: Stevens (A4-0417/97)
Berthu
Fru ordförande! Stevens betänkande fäster vår uppmärksamhet på den dubbla revolution som den europeiska finansen kommer att genomgå under de kommande åren. Den ena, som styrs av myndigheterna, skulle vara den gemensamma valutan och den andra, spontana, de elektroniska pengarna. Den andra som är resultatet av företagens initiativ, skulle snabbt kunna spridas om den fick en lämplig rättslig ram, eftersom de tjänster de kommer att erbjuda i det dagliga livet blir mycket omfattande. Ett enda litet kort med microchips skulle göra det möjligt att utföra dagliga betalningar i flera valutor och samtidigt ha andra funktioner.
Men man upptäcker att det parallella förloppet i de två revolutionerna uppfattades som alltför ambitiöst av de europeiska myndigheterna som ansåg att de riskerade att alltför mycket kullkasta medborgarnas vanor, kräva alltför stor ansträngning av dem och därmed framkalla avvisande reaktioner. Man föredrog därför att koncentrera ansträngningarna till den gemensamma valutan, med risk för att den elektroniska valutan blir försenad.
Det är ett mycket beklagligt val eftersom utvecklingsländerna i dag befinner sig i grym konkurrens för att ta första platsen på marknaderna. Europa har många fördelar där och är t.o.m. ledande inom tekniken för smarta kort. Men myndigheternas bristande intresse i ärendet riskerar att lämna förstaplatsen till amerikanarna.
Men det blir ännu värre. Om vi hade uppmuntrat utvecklingen av elektroniska pengar skulle vi ha upptäckt att de har svaret på många frågor som den gemensamma valutan är avsedd att lösa, bl.a. växelproblemet för personer som reser i flera länder. Samtidigt som den elektroniska plånboken avskaffar de praktiska svårigheterna med flera olika valutor, även utanför euroområdet, skulle den bevara flexibiliteten i de nationella växelkurserna, vilket fortfarande förefaller oss nödvändigt för en flexibel justering av vår ekonomi, vilket euron just har som målsättning att avskaffa.
Skenmanövern med den gemensamma valutan riskerar också att i Europa försena revolutionen med den elektroniska valutan, för en vinst som i backspegeln kommer att visa sig illusorisk.

Ahlqvist, Theorin och Wibe
Eftersom Sverige inte skall delta i genomförandet av EMU, har vi valt att avstå vid omröstningen om detta betänkande.

Cushnahan
Införandet av euron kommer vara till stor fördel för konsumenterna då den kommer att skapa ökad konkurrens och i sista hand lägre priser på varor och tjänster. Det kommer också att undanröja behovet av transaktioner mellan olika valutor och kostnader. Högre effektivitet i finansiella transaktioner är också något oundvikligt.
Som en följd av detta ger den gemensamma valutan ett idealiskt tillfälle till en ökad användning av elektroniska transaktioner och smart cards . Jag välkomnar därför Stevens betänkande som ett nyttigt inlägg i diskussionen om hur ett lämpligt regelverk kan utformas för att garantera en lugn övergång mot införandet av elektroniska pengar på en grundval som omfattar hela Europa.
Det måste dock medges att trots de många fördelarna med den gemensamma valutan så är åtskilliga konsumenter inte så litet oroliga. Det enda sättet att stilla deras oro är att ge garantier beträffande användningen av elektroniska pengar så att ett strikt skydd skapas för att förhindra förfalskningar och intrång i privatlivet.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för John Stevens betänkande som handlar om elektroniska betalningsmedel i länder som deltar i den tredje etappen av EMU. Betänkandet behandlar problemet avseende vem som skall ha tillåtelse att utfärda elektroniska betalkort inom EMU. I betänkandet förespråkas att även andra institutioner än banker skall kunna utfärda dessa betalkort, vilket dock skall ske under mer specifika regler som kommissionen uppmanas att utarbeta. Betänkandet lägger vikt vid att Europeiska centralbanken tillsammans med behöriga myndigheter noga skall övervaka den elektroniska penningmarknaden i Europa. De danska socialdemokraterna håller med om ovanstående synpunkt, men påpekar att Danmark står utanför den tredje etappen av den Ekonomiska och monetära unionen.
Betänkande: Pérez Royo (A4-0415/97)
Ahlqvist, Theorin och Wibe
Detta betänkande nämner inte den stora risk som konsumenterna utsätts för med en gemensam valuta i ett område som inte är optimalt.
Betänkandet nämner inte heller de stora omställningskostnader som införandet av en ny valuta innebär i fråga om byte av myntautomater, datasystem m.m. Det är givet att det blir konsumenterna - medborgarna - som får betala allt detta i form av högre priser och avgifter.

Berthu
Pérez Royos betänkande lägger när det gäller euron fram en sammanställning över kostnader/fördelar för konsumenten som saknar mobiliserande kapacitet. Fördelarna är endast knappt märkbara för invånarna i gränsområden (40 miljoner person ungefär av 370 i hela Europa) och för de personer som ofta reser i arbetet. För de övriga som reser utomlands i medeltal vart femte eller sjätte år är det av mindre intresse. Det gäller även " den förenklade jämförelsen mellan priser för varor och tjänster i de olika medlemsstaterna" , enligt formuleringen i Pérez Royos betänkande. Även om man kan räkna med en viss ökning av de gränsöverskridande inköpen med euron, får vi inte glömma att mellanhänderna redan är väl underrättade om prisskillnaderna mellan länder och utnyttjar de så mycket de kan. Betänkandet nämner en tredje fördel, de låga räntor som man kommer att få tack vare en sund valutapolitik. På den punkten måste vi se över försäljningsargumenten, eftersom en sådan fördel, som var attraktiv vid tidpunkten för Maastricht, i dag förefaller ganska föråldrad när räntorna återgått till en mycket låg nivå.
Totalt sett är det ändå säkert att euron kommer att sporra konkurrensen, och att konsumenten i ett första skede måste nöja sig med det. Men vi får inte heller glömma att för konsumenten slutar sammanställningen inte där. Å ena sidan kräver man också av honom att han omedelbart skall överge sin nationella valuta, med motsvarande ansträngningar, vilket det förefaller som om han inte alltid förstått. Å andra sidan frågar sig konsumenten, som också är producent och ibland tyvärr också arbetslös, vilka effekter euron ger på den globala ekonomin. På den punkten blir förutsägelserna, som var entusiastiska vid Maastricht där man lovade oss miljoner arbetstillfällen, mer försiktiga i dag. Mycket seriösa ekonomer publicerar t.o.m. varningar för att länderna riskerar att desorganiseras och att arbetslösheten kan öka på grund av euron.
Under dessa förhållanden är det troligt att ju mer man närmar sig dagen för övergången desto mer kommer medborgarna att ställa sig frågor, och uttrycka allt fler betänksamheter. De svårigheter som övergångsperioden kommer att medföra löper stor risk att fokusera på allt missnöje.

Carlotti
Europeiska rådet i Madrid beslutade i december 1995 om scenariot för övergången till den gemensamma valutan. Det är med det kravet vi redan nu på bästa sätt skall förbereda medborgarna i Europeiska unionen.
Såsom föredraganden betonar har vi rätt att förvänta oss en rad fördelar av den gemensamma valutan, däribland ökad öppenhet när det gäller priser för olika varor och tjänster i medlemsstaterna. En öppenhet som borde medföra att konkurrensen ökar och att priserna sjunker, såsom vi önskar. De konsumenter som reser till en annan medlemsstat får nytta av att växlingsavgifterna avskaffas.
Vi skall ändå vara medvetna om att införandet av den gemensamma valutan innehåller vissa frågetecken när det gäller genomförandet. Övergången till euron kommer att medföra grundläggande förändringar i alla konsumenters liv i unionen.
Det är i ett sammanhang som kännetecknas av viss skepsis bland våra medborgare som vi skall inleda de känsligaste etapperna när det gäller att införa den gemensamma valutan. Vi skall därför komma ihåg den känslomässiga koppling som medborgarna i en stat har till den nationella valutan.
Att se till att euron under denna period inte blir " syndabock" för allt elände i vårt samhälle, och jag tänker här särskilt på arbetslösheten, blir ett grundläggande krav för oss!
Det faktum att vissa under övergångsperioden kan få tillgång till euron på finansmarknaden och börsen medan andra medborgare inte har möjlighet till det, skulle kunna medföra viss frustration och känslan av en valuta med två hastigheter! Det betänkande som i dag lagts fram för oss betonar därför den inriktning vi måste välja och de åtgärder vi absolut måste vidta.
För det första bör vi betona de grundläggande områden som undervisning och utbildning utgör och det bör ske inom alla sektorer i det sociala livet, med början i skolan, universiteten, konsumentföreningar, föreningar för äldre, etc.
För det andra tror jag i likhet med föredraganden att systemet med dubbel prismärkning " euro/nationell valuta" borde genomföras så snart som möjligt i detaljhandeln. Vi måste vänja våra medborgare vid att tänka i " euro" .
För det tredje måste vi se till att man under övergångsperioden avskaffar kostnaderna i anslutning till omräkning mellan nationella valutor. Jag önskar därför, vilket också föredraganden betonade, att kommissionen genom ett förslag till förordning garanterar att omräkningen av sedlar och mynt (i nationell valuta) till euro genomförs kostnadsfritt för medborgaren.
Euron är en verklig symbolisk handling av enande och den kräver mer än någonsin av oss parlamentariker att vi står för ett Europa som går framåt.

Cushnahan
Pérez Royos betänkande argumenterar starkt och övertygande för ett införande av den gemensamma valutan. Europaparlamentet behöver emellertid inte övertalas i denna fråga. Det är den europeiska medborgarna i allmänhet som behöver informeras om eurons fördelar och vi måste göra mer för att förse dem med argument och fakta.
Jag är förskräckt över den utbredda okunnighet och avsaknad av förberedelser som finns, inklusive den i mitt eget land och särskilt bland de små och medelstora företagen. Vi måste komma till rätta med detta omedelbart.
Jag instämmer i Pérez Royos förslag, särskilt för ett tidigt införande av dubbel prissättning i detaljhandeln och för att " fakturera dubbelt" i större tjänsteföretag och banker.
Utbildningsinstitutionerna har en uppgift att fylla och jag anser att vi kan göra mycket mer genom att erbjuda information i skolorna och de högre läroanstalterna.
Konsumenternas förtroende är absolut nödvändigt för att den gemensamma valutan ska bli en framgång. Budskapet för närvarande är dock att vi måste göra mer om vi ska lyckas med det.

Eriksson, Sjöstedt och Svensson
Vi svenska vänsterpartister har röstat emot detta betänkande. Vi är motståndare till EMU och införandet av en gemensam valuta. Vi anser att de fördelar för konsumenterna med EMU som framhålls är starkt överdrivna.
Vi är också motståndare till den EMU-propaganda som EU bedriver genom sina så kallade informationskampanjer. EMU är ett antidemokratiskt projekt, vars öde borde avgöras av folken själva i folkomröstningar.

Fayot
Jag tackar Pérez Royo för att ha fäst min uppmärksamhet på alla de problem som konsumenten kommer att stöta på när euron införs. Jag skulle för min del vilja kommentera två särskilda aspekter.
Den första gäller de kostnader som användaren av euron har fr.o.m. den 1 januari 1999. Vi är överens om att ett av villkoren för att övergången till den gemensamma valutan skall lyckas är att så snart som möjligt få så många konsumenter som möjligt att använda euron redan i den första etappen, att ha ett bankkonto i euro, använda checkar i euro och göra överföringar i euro fr.o.m. den 1 januari 1999.
I Luxemburg har bankerna tillkännagivit att den nödvändiga omräkningen från luxemburgska franc till euro och tvärtom kommer att göras kostnadsfritt. Det är bra. Jag vet inte hur det är på andra ställen, men alla borde följa det exemplet.
Mellan 1999 och 2002 borde kostnaderna för växling inom den monetära unionen vara minimala och beloppet får i inget fall överstiga de nuvarande kostnaderna. Men det skulle vara bra för euron om användarna blir övertygade redan nu om att den nya valutan är mer fördelaktig än det tidgare systemet.
Det är slutligen viktigt att redan nu säga att omräkningen av den nationella valutan till euro efter den 1 januari 2002 kommer att ske kostnadsfritt för användarna.
Det är dessa svar som intresserar konsumenten. Även om kostnaderna för övergången till valutaunionen skulle tas på ett eller annat sätt beror framgången med valutaunionen på slutanvändarnas mycket stora lättnader.
Den andra aspekten som intresserar mig är vad Royo säger om strategin inför de minst gynnade grupperna.
Minst en tredjedel av befolkningen, om inte fler, omfattas inte av reklamkampanjerna, inte heller av Internet eller media.
Särskilda strategier måste utvecklas för dem. Jag hyllar därför ansträngningarna inom kommissionens GD XXIV som utvecklat pilotprojekt avsedda att utarbeta informationsmedel om euron med personer i stor fattigdom, som ofta lider av analfabetism och har svårt att räkna. När det gäller dem blir det inte möjligt att gå via läsning. I förbifarten vill jag säga att vi måste se till att sådana projekt tas med i kommissionens budget senast 1999.
De idéer som Pérez Royo utvecklar när det gäller spridning av information om euron genom direkt ekonomisk tillämpning är grundläggande. Principen om att användarna skall delta i utarbetandet av information i direkt anslutning till den ekonomiska åtgärden är också av stort intresse.
Efter de politiska och snarare teoretiska övervägandena, handlar det om att nu övergå till praktiska överväganden och vara så konkret som möjligt för att förankra euron i allas medvetande och utarbeta en ny gemensam valutakultur.

Fourçans
I det stora hela är Pérez Royos betänkande tillfredsställande. Det bidrar till att lyfta fram de fördelar som är direkt kännbara för konsumenten och som uppstår genom att euron införs. Såsom föredraganden mycket riktigt anger kommer de första vinsterna att gälla jämförelsen av priser som blivit lättare tack vare eurons införande och som kommer att förenkla konsumentens liv. Den andra fördelen är att det blir lättare att resa inom unionen utan att behöva ägna sig åt besvärliga valutaväxlingar, som dessutom är kostsamma. Slutligen kommer den sänkta räntan som uppstår genom att de offentliga finanserna saneras samt genom en väl balanserad valutapolitik att ge en nödvändig impuls till investeringarna i Europa, vilket kommer att bli en källa till sysselsättning.
För att övergången till euron skall kunna ske friktionsfritt måste vi därför informera konsumenterna ordentligt och framförallt förbereda dem på att tänka i euro. Pérez Royo förespråkar därför att företagen redan i början av den tredje etappen, dvs. om mindre än ett år, skriver ut sina lönebesked i euro och att bankerna trycker sina kontoutdrag i den europeiska valutan. Han vill också att undervisningen i skolan särskilt skall betonas. Det är idéer som jag delar.
Däremot tillåter jag mig att invända mot nödvändigheten av att genom ett direktiv tvinga till dubbel prismärkning, med tanke på de kostnader det kan medföra för vissa affärer. Jag är naturligtvis av den uppfattning att dubbel prismärkning kommer att bli nödvändigt för att ge medborgarna en mjuk övergång till den nya valutan.
Trots denna invändning kommer jag att rösta för Pérez Royos betänkande.

Kirsten Jensen, Blak, Sindal och Iversen
De danska socialdemokraterna har i dag röstat för betänkandet av Fernando Pérez Royo som handlar om euron och konsumenterna. Betänkandet lägger vikt vid att övergången från de nationella valutorna till euron inte får komma att kosta konsumenterna något. Föredraganden föreslår att växling av sedlar och mynt från den nationella valutaenheten till eurosedlar och -mynt skall vara kostnadsfri för medborgarna. De danska socialdemokraterna stödjer denna synpunkt, men påpekar att Danmark inte deltar i den tredje etappen av den Ekonomiska och monetära unionen.

Rovsing
Trots Danmarks förbehåll gällande EMU: s tredje etapp finns det för mig inget tvekan om att euron bör hälsas välkommen i hela Europa. Det finns många små och mellanstora företag, särskilt i Danmark, som har problem med den osäkerhet som handeln mellan olika valutor ger. Men konsumenterna och medborgarna i Europeiska unionen måste naturligtvis också vänja sig vid att använda euron. Jag håller således med föredraganden när han uppmanar till bättre övergångsbestämmelser och t.ex. föreslår att räkningar skrivs ut både i euro och nationella valutor.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad
(Sammanträdet avbröts kl 12.53 och återupptogs kl.15.00.)

Relationerna Europa - Förenta staterna
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är gemensam debatt om följande betänkanden:
A4-0410/97 av Souchet för utskottet för utrikes-, säkerhets- och försvarsfrågor om kommissionens meddelande: Europa och Förenta staterna: vägen framåt (KOM (95)0411 - C4-0411/95), -A4-0403/97 av Mann för utskottet för externa ekonomiska förbindelser om de transatlantiska handelsmässiga och ekonomiska förbindelserna.
Souchet
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna är en väv av historiska förbindelser alltsedan Förenta staternas oberoende. Den är särskilt tät och sammanbunden, något som uttrycks genom en rad bilaterala och multilaterala kanaler.
Hur kan dessa förbindelser mellan Europeiska unionen, medlemsstaterna och Förenta staterna förnyas inom ramen för dagens geopolitik, som radikalt omvandlats genom att det sovjetiska systemet avskaffats, för att bidra till definitionen av den nya internationella ordningen? Detta var utifrån kommissionens meddelande och de transatlantiska åtgärdsplanerna utgångsläget för våra diskussioner.
Förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna kännetecknas i dag av asymmetriska förhållanden mellan två enheter av olika slag. Under den nya konjunkturen efter det kalla kriget är Förenta staterna ensamma om att förfoga över den huvudsakliga styrningen av utvecklingen i de internationella förbindelserna och är naturligtvis frestade att missbruka en ledande ställning.
Vi har bedömt och fördömt ett antal åskådliggörande händelser nyligen vilka ger uttryck för det som man försiktigt beskriver som " amerikansk unilateralism" . Till att börja med en mycket exklusiv vilja att utöva leadership inom alla sektorer och geografiska områden av utrikespolitiken, först med Daytonavtalen, som är den mest lysande demonstrationen men också Mellanöstern, Irak och G8 i Denver. Europa är inbjudet att lyssna till lektionerna och betala räkningarna Bestämd och snabb unilateralism också när det gäller försvar i valet av nya europeiska medlemmar i NATO och vilka som skall uteslutas, liksom i avsaknaden av konkreta åtgärder för att förverkliga den europeiska pelaren av organisationen, trots de allmänna åtagandena i Berlin.
På det ekonomiska området bibehållandet de facto av hinder mot utvecklingen av handel inom praktiskt taget alla sektorer, trots de allmänna åtagandena att riva dessa i Buy American Act. En vilja att genom politisk påtryckning tvinga på européerna samgåendet Boeing-McDonnell Douglas, tillsammans med kontrakt om exklusivitet i den ena eller andra riktningen, eller de amerikanska livsmedelsnormerna beträffande hormonbehandlat kött, genetiskt modifierade organismer eller banankvalitet.
Vi har slutligen också fördömt viljan att ge viss amerikansk lagstiftning extraterritoriell karaktär, såsom Helms-Burton och Amato-Kennedylagarna och krävt den allra största stramhet av kommissionen.
Det är alltså en asymmetrisk förbindelse mellan två enheter av olika slag. Europeiska unionen är en sui generis -konstruktion som upprättats av stater som behåller mycket omfattande nationella företrädesrätter beträffande utrikespolitik. Förenta staterna har ibland svårigheter och betänksamheter att beakta denna dubbla nivå och blir förbryllade inför komplexiteten och tidsfristerna i gemenskapens beslutsprocess.
Förenta staterna å sin sida är en klassisk federal stat, vars institutionella tillämpningar nyligen - européerna får aldrig glömma konsekvenserna av dessa när det gäller uppförande och finansiering av utrikespolitik - kännetecknas av att den verkställande makten försvagas i förhållande till den lagstiftande. Vilka målsättningar skall man då sätta upp för denna transatlantiska dialog?
På politisk nivå måste dialogen rätta sig efter utvecklingen som påverkar den typ av hot som numera finns mot den internationella stabiliteten och som utvecklas till förmån för öppna gränser, avregleringen av den internationella handeln och avregleringen av kapitalhandeln. En exakt förteckning över dessa nya prioriterade sektorer, där ett mer nära och bättre organiserat samarbete kan ge ömsesidiga fördelar, måste absolut upprättas. Miljösäkerhet, kamp mot terrorism och den stora organiserade brottsligheten, mot människohandel och illegal invandring, mot narkotikahandel och penningtvätt, mot maffianätverkens utbredning och spridning av kärnvapen.
På ekonomisk och handelsmässig nivå behöver betydelsen av en stark transatlantisk dialog knappast påvisas. Trots skillnader i ekonomisk situation och arbetslöshet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen är unionen ändå fortfarande Förenta staternas största regionala partner när det gäller utbyte och investeringar - inbegripet dotterbolagens försäljning - och den enda med vilken förbindelserna är i jämvikt. Flödet av amerikanska investeringar mot Europa ligger fortsatt också på en mycket hög nivå.
När det gäller framtiden har vi med tillfredsställelse noterat hur försiktigt kommissionen tar upp konceptet med frihandelszoner. Formuleringen är sannolikt inte anpassad till det transatlantiska sammanhanget, då de tullhinder som finns mellan Förenta staterna och Europa i dag motsvarar intressen vars sociala och politiska betydelse inte nödvändigtvis står i förhållande till den ekonomiska vinst som skulle uppstå om de avskaffades. Det föreföll oss bättre att prioritera de rättsliga hindren mot utbyte och investeringar.
Det föreföll oss också grundläggande att från europeisk sida utarbeta tydliga förhandlingsmål. Kommissionen är inte alltid bäst placerad för att formulera dem, då dessa prioriteringar till stor del domineras av de institutionella aspekterna av den fria handeln. Det är anledningen till att bidraget från affärsvärlden förefaller oss utgöra en grundläggande beståndsdel i den transatlantiska dialogen. Gemenskapens befogenheter inom handelspolitik utesluter på intet sätt initiativ från de olika huvudstäderna och affärsvärlden innan förhandlingarna äger rum.
Herr ordförande! Vi skall inte vara rädda för att föra en betydande och kraftfull dialog med våra samarbetspartners, en uppriktig och konkret dialog, som inte bara begränsas till överenskomna områden där det är lätt att uppnå konsensus, utan ärligt ta upp känsliga ämnen. Det är f.ö. endast då som amerikanarna på lång sikt kommer att intressera sig för denna transatlantiska dialog.

Mann, Erika
Herr ordförande, ärade kolleger! Min kollega Souchet har ju i stort redan berört många punkter. Han har visat på hur brett upplagd denna transatlantiska agenda är. Den sträcker sig i själva verket från politiska via ekonomiska frågeställningar, griper djupt in i vetenskapliga sammanhang och samarbetskomplex och berör även frågan hur medborgarna i framtiden skall kunna samarbeta, likaså arbetstagarna, affärsvärlden och de små företagen. Det är en bred palett.
Vi måste göra klart för oss att vi inte talar om ett fördrag. Vi har inte något gemensamt fördrag - även om jag skulle önska mig det - mellan Europeiska unionen och Förenta Staterna. Vi talar inte heller om huruvida vi skall bygga upp en frihandelszon. Det är också en intressant möjlighet, men det talar vi för ögonblicket inte om, det är ett politiskt tabu. Det som vi har framför oss är ett avtal som undertecknades 1995, för övrigt av vår dåvarande ordförande i rådet Felipe Gonzàles, president Clinton och Santer, som motiverar en ny form för samarbete i en helt ny form av kooperation. Vi bör notera det, och vi bör också verkligen förstå och ta tag i de möjligheter som öppnar sig genom det.
För övrigt vill jag lovorda kommissionen i flera sammanhang. På fyra ställen har den gjort ett utmärkt arbete. Det finns absolut brister inom de politiska samarbetsområdena. En stor brist som vi har - jag är förvånad över att min kollega Souchet inte gick in på det - är dock att det parlamentariska samarbetet hittills enbart är beroende av individuella former av samarbete och koordination. Det får inte förbli på det viset, utan vi behöver här i själva verket lägga grunden till det parlamentariska samarbetet. Det gäller även samarbetet med våra amerikanska kolleger i kongressen. Min kollega Alan Donnelly sitter här; han har verkligen tagit över ett utomordentligt och vägledande arbete vad gäller delegationsarbetet, men vi måste få till en instrumentalisering, herr Bangemann! Det gäller t.ex. den form som vi kan utarbeta inom ramen för det internationella avtalet - inom ramen för GATT. Men det gäller också alla typer av samarbete och koordination, som de olika generaldirektoraten beslutar om, i form av avtal med sina amerikanska kolleger. Det omfattar att man framlägger en årlig rapport för oss - jag pläderar för detta - där alla dessa arbeten presenteras, som ni uträttar på båda sidor av Atlanten, där vi sedan återigen kan gripa in. Det förutsätter också möjligheten, att Europaparlamentet i framtiden, före toppmötena, avger sin åsikt, så att våra önskemål om teman också kan sättas upp på föredragningslistan. Jag tror att detta är mycket viktigt. Det gäller för övrigt också det önskemål som vi har, nämligen att vi vid förberedelserna för avtalet om ömsesidigt erkännande skall integreras i det parlamentariska arbetet och kommissionens arbete.
Vad är nu egentligen det nya med den transatlantiska agendan? Jag vill gärna nämna några punkter. Den har en visionär karaktär. Det betyder, att den siktar på att motivera en transatlantisk form av samarbete, som är inriktad på globala mål och inte bara har en bilateral agenda framför ögonen. Den är samtidigt pragmatisk, eftersom den för första gången över huvud taget öppnar möjligheten till direkt samarbete för regeringarna och förvaltningarna på båda sidor av Atlanten, bord vid bord så att säga, öga mot öga, som vi säger på tyska. Där saknas, som sagt - jag har visat på det - bara den parlamentariska pendangen.
Den är bilateralt inriktat till formen, men den orienterar sig efter den internationella och globala agendan. Det betyder att den inte är ensidig i formen för sin koordinering, utan allt är utformat för att vara avstämt med GATT-agendan och andra internationella institutioners agendor, vilket är mycket väsentligt. Den innehåller ett nära samarbete mellan ekonomi och politik, dvs. vi har här ett flaggskepp i form av den transatlantiska affärsdialogen, som verkligen alltid har gjort ett utsökt förarbete, så som den har förberett politiken. Visserligen skulle jag här vilja komma med ytterst lite kritik mot Stuart Eizenstat: Jag tror inte att den transatlantiska handelsdialogen nu verkligen även borde vara motorn och till en viss grad ta över ansvaret för den framtida utformningen av de transatlantiska relationerna, utan jag tror att detta fortfarande är politikens uppgift. Men det är nu bara lite kritik i marginalen. Jag hoppas att han kommer att hålla med mig om detta.
Till detta kommer att handelsdispyterna för första gången över huvud taget kan lösas via direkta kontakter och direkta diskussioner. Tidigare hade vi alls inte dessa instrument till hands, utan vi råkade in i vissa konfliktsituationer, utan att ha instrumentaliserade lösningsstrategier till hands. Redan detta är ju något som gör det värt att utveckla sådana transatlantiska relationer, trots alla svårigheter och trots alla skiljaktigheter som rått.
Det finns en modell för den transatlantiska marknadsplatsen. Det är nytt. Det är ingen frihandelszon som man här har koncipierat, utan en ny skapelse. Jag vill ändå be kommissionen att i den studie som för ögonblicket siktar på att bara undersöka handelsbarriärerna mellan EU och USA, även vara så vänliga att också göra upp en modell för den transatlantiska marknadsplatsen och nästa år ställa en rapport om detta till Europaparlamentets förfogande.
Vi har skapat nya instrument inom ramen för den transatlantiska marknadsplatsen, nämligen förfaranden för ömsesidigt erkännande, instrument, som vi känner till från den inre marknaden, som har hävdat sig utomordentligt, och som vi nu tillämpar på det transatlantiska området, inte utan svårigheter, inte utan problem, det vill jag inte förneka. Naturligtvis finns det olika förutsättningar, olika föreställningar om säkerhet, olika föreställningar om hur normer inom områdena hälsovård, bilsäkerhet osv. skall definieras. Me att vi över huvud taget överväger något sådant och siktar på möjligheten att inte via en harmonisering, utan via ett erkännande av olika normer komma fram till en tillnärmning är dock ett enormt och viktigt instrument. Vi vet hur viktigt det varit på den europeiska inre marknaden, för att över huvud taget ge möjligheter till tillgång till marknaden.
Jag är fast övertygad om att vi, om vi använder oss av dessa former och instrument som vi har till hands - och gör det i dess hela omfattning - med förberedelser och samarbete mellan Europaparlamentet och kollegerna på amerikansk sida, då kommer vi att klara av att lägga en förnuftig grund till amerikanska och europeiska relationer. Vi kan då i framtiden diskutera hur vi skall klara av att också stärka den politiska dimensionen från europeisk sida. Jag är för övrigt helt övertygad om att det kommer att lyckas för oss!

Donner
Herr ordförande! Det är alltid trevligt att tala inför en så stor publik. Min korta tid som europeiska diplomat i Förenta staterna visade på ett par egenheter i deras förhållande till Europa. Här ett par iakttagelser.
USA: s utrikespolitik bygger på det faktum att Europa inte talar med en röst och, ännu mindre, agerar som ett land. Ingen gemensam europeisk politik existerar förutom i folktron. USA: s utrikespolitik vill inte se ett starkt europeiskt engagemang i Mellanöstern eller någon annanstans, förutom i form av några verbala försäkringar. På USA: s västkust, där jag var stationerad, var Kina och Fjärran östern det som bekymrade USA främst. Som den enda supermakten i världen med investeringar på nära 300 miljarder USA-dollar i hemliga och halvhemliga operationer vill USA behålla sitt militära ledarskap och har inte för avsikt att avstå från det.
Beträffande ekonomin kan man säga följande: de amerikanska företagen som har investerat stort i Europa kommer att välkomna en gemensam valuta i Europa. Å andra sidan är det protektionistiska tänkandet i USA fortfarande utbrett. USA har för avsikt att behålla sin dominans på datormjukvara, audiovisuell mjukvara, film och TV.
Europeiska unionen har behållit sin höga profil i Washington och New York, men förutom tillfälliga besök till västkusten, finns det ingen närvaro där. Av det skäl har ändringsförslaget till Souchet-betänkandet om en närvaro på västkusten lagts fram. Det verkar som om få européer har förstått det amerikanska samhället splittrade karaktär. Jämför Florida, Texas, Alaska, Minnesota och Kalifornien: de är mycket olika världar.
Sist men inte minst så har amerikaner ingen kunskap över huvud taget om den europeiska unionen. Jag förstår det mycket väl efter att ha upplevt det mycket slarviga sätt på vilket många diplomater i unionen fullgör sina uppgifter.

Lambrias
Herr ordförande, herr kommissionär! Utan tvivel är Europa skyldigt Förenta staterna mycket. Dessutom är Förenta staterna tvivelsutan skyldigt Europa mycket. Båda delar den fria världens värderingar och de har samarbetat i bidraget till deras beskydd och bevarande under den långa och farliga tid som det kalla kriget varade.
Relationen dem emellan har inte alltid varit god. Förenta staterna klagade ofta på att de gavs stort ansvar utan att de visades förståelse för det. De europeiska länderna anade ofta ett högmod i det amerikanska beteendet gentemot dem. I och med slutet på det kalla kriget, tudelningen och de två supermakternas rivalitet, framstår behovet av att Europa och Amerika nu, efter 1989 års revolution, frigörs från allt som hindrar ett ärligt samförstånd ännu mer tryckande. Tänk om de Förenta staterna, som enda kvarvarande supermakt, skulle fortsätta med det som européerna - och inte bara de - anser vara högmod.
Anklagelsen gällande maktens högmod hade redan under det kalla kriget framförts av en känd amerikan, senator Fulbright. För inte så länge sedan framförde också i Washington den Tjeckiska republikens president, Vaclav Havel, samma anklagelse. Ve om Förenta staterna alldeles i början av den nya globaliserade tiden tror att de har allt ansvar för världen, att de är skyldiga att spela rollen av polis för internationell ordning och säkerhet. De har varken laglig rätt eller möjlighet att göra det. Lyckligtvis finns tendenserna från toppmötet mellan Clinton, Gonzàlez och Santer i Madrid 1995 beträffande det ökade euro-amerikanska samarbetet, och det är dessa, och inte konkurrens eller förstörande av de försök som äger rum som kan etablera grunderna och fördragen för internationell säkerhet till gagn för alla.
Betänkandet vi diskuterar i dag, förhållandevis sent inkommet, specificerar - vad gäller vissa detaljer upprepar det sig - frågorna som kommer att avgöra den fortsatta utvecklingen, ärligheten, ömsesidigheten och jämlikheten i de euro-amerikanska relationerna. Det kommer att, i högre grad än lösningen på de ekonomiska problem med vilka motsättningarna manifesterar sig, understryka den stora vikten av den generella ram inom vilken också de kontinuerliga försöken, från den andra sidan Atlanten, att nå en hederlig överenskommelse bör inrättas.

Malerba
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! I den nya globala geopolitiska situation som uppkommit som ett resultat av Berlinmurens fall kan och bör relationerna mellan Europa och USA stärkas. USA är världsledande inom fyra strategiska områden - ekonomi, militär styrka, teknologisk kompetens och kultur i allmän bemärkelse - men, såväl av geografiska som ideella skäl har USA: s ledarskap baserats på globala nätverk av allianser av samarbets- och konkurrenstyp och alliansen med Europa har varit och är en av de stabilaste, framför allt därför att båda samhällena baseras på samma värden: försvaret av mänskliga rättigheter, en liberal samhällsmodell som baseras på lika möjligheter, marknadsekonomi och fritt utbyte av varor och tjänster.
Det ligger därför även i USA: s intresse att Europa blir starkare, till exempel genom den gemensamma valutan, att Europa utvidgas mot öster och därmed utvidgar demokratin och marknadsekonomin; det ligger i båda parters intresse att NATO utvidgas i harmoni med unionens utvidgning, och att det europeiska engagemanget och inslaget i alliansen ökar, och att det upprättas positiva relationer mellan Europeiska unionen och Ryssland. USA och Europeiska unionen har med andra ord gemensamma intressen som vi bör försöka balansera så att de blir mer jämlika och som inte får hindras av motstridiga bi- och multilaterala band av specifika ekonomiska intressen för de båda parterna. Det är därför förslaget till en ny transatlantisk Agenda, som avsevärt förbättrats av Manns betänkande, på ett verkligt utförligt vis anger och behandlar de olika sektorer där samarbetet måste intensifieras.
Låt mig, vid sidan av samarbetet inom mer traditionella områden - kampen mot den organiserade kriminaliteten, lösandet av handelsmässiga och tullmässiga hinder, dialogen mellan olika företag - stryka under två särskilt aktuella frågor. Som första punkt vill jag sätta ansträngningarna att tillsammans skapa informationssamhället, detta ännu inte definierade samhälle som sägs utgöra vår framtid: regler om nätverk, infrastrukturer och tillträde, standarder, skydd av intellektuell egendom, den elektroniska handeln, regler om investeringar och samarbete mellan olika företag; som andra viktiga punkt vill jag peka på valutasamarbetet mellan USA och Europeiska unionen, framför allt när vi befinner oss i den nu så kraftfullt inledda fasen med en gemensam europeisk valuta, för att kunna garantera stabiliteten på marknaderna och förstärka de gemensamma framtida möjligheterna att växa och utvecklas.

Bertens
Herr ordförande, kolleger! För andra gången på två månader antar parlamentet en resolution om relationerna med USA. Det är av stor vikt att vi förblir konsekventa i vår politiska linje beträffande USA. I dess nuvarande form bidrar inte Souchetbetänkandet till detta. Med orätt koncentrerar sig detta betänkande ensidigt på problemen i denna relation. I stället borde vi ju använda samarbetsmöjligheterna och lösa meningsskiljaktigheter i en dialog och inte genom hotelser.
Parlamentet måste i första hand välkomna intensifieringen av den transatlantiska relationen, och den nya transatlantiska agendan och den gemensamma handlingsplanen utgör nyttiga instrument för detta. Vi måste ta de chanser som dessa instrument erbjuder. En och samma åsikt från båda sidor av oceanen kommer att kunna ha avgörande inflytande. Där som kollega Souchet ger amerikanerna skulden för att en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet har uteblivit vore det bättre om han i stället rannsakade sitt eget samvete. Europa självt tog inte den chansen under Europeiska rådet i Amsterdam. Liberalerna pläderade för en förstärkning av relationerna mellan parlamentet och den amerikanska kongressen beträffande de mänskliga rättigheterna.
Slutligen, herr ordförande, vapenhandeln. Nu när det brittiska ordförandeskapet utvecklar planer för att skärpa de gemensamma exportreglerna beträffande vapen borde vi också på detta område intensifiera dialogen med USA. Vapenexportpolitik utgör en integrerad komponent i utrikespolitiken. Individuella försök från båda sidor att reglera vapenhandeln har större chans om de är avpassade till varandra. Jag uppmanar det brittiska ordförandeskapet att ta med detta ämne i den transatlantiska dialogen.
Till sist, herr ordförande, den liberala gruppen har lagt fram ytterligare några ändringsförslag, och jag hoppas att dessa blir godkända. I annat fall kommer vi inte att kunna stödja Souchetbetänkandet.

Manisco
Herr ordförande! Den allmänna skärpan, de djupa analyserna och framsyntheten i dessa betänkanden om kommissionens meddelande om Europa och Förenta staterna är av ett sådant slag att några av våra reservationer och invändningar kan övervinnas.
Vi kan inte göra annat än att uppskatta den pragmatiska och kritiska hållningen gentemot den växande obalansen i de transatlantiska relationerna. Som bot på detta har det föreslagits att på en mer jämlik grundval och mer hållbara kriterier åter ompröva de stora planerna på ett verkligt fungerande partnerskap mellan Europa och Förenta staterna: i synnerhet i nuläget då globaliseringsdogmen ger upphov till sociala och ekonomiska omvälvningar; då den asiatiska influensan har förvandlats till en lunginflammation i de finansiella marknaderna i världen och den vanliga formeln att privatisera vinsterna och socialisera förlusterna genom den Internationella valutafonden inte verkar fungera och leder till oacceptabla kostnader för inte bara Europa, utan också USA: s kongress.
Souchet-betänkandet bör lovordas högt för dess kritik av några gräsliga fall av amerikansk ensidighet på många områden som redan regleras av internationella avtal eller där samarbete med andra partners borde vara på dagordningen. Det mest olycksbådande fallet är det godtyckliga och ensidiga beslutet av kongressen, som godtogs av regeringen, att upphäva stora delar av USA: s obetalda medlemsavgifter till Förenta nationerna och att underkasta dess verksamhet kontroll från amerikanska institutioner som General Accounting Office (GAO). Detta är förstås ett verk av senator Jessie Helms som sitter i senatens utskott för utrikespolitik.
Huvudsyftet med de ändringsförslag vi lagt fram är att formulera ett otvetydigt europeiskt stöd för det alternativa förslaget till en reform av Förenta nationerna som framlagts av generalsekreteraren Kofi Annan för att bevara självständigheten i den universella roll som organisationen såsom det står skrivet i dess egen stadga.

Kreissl-Dörfler
Herr ordförande, kära kolleger! Dialog är säkerligen här politikens första och främsta medel. Att ha den nya transatlantiska agendan i stället för NATO på föredragningslistan kan därför bara möta mitt fulla godkännande. Fred i världen, social rättvisa och en ekologiskt hållbar utveckling i en värld, som för varje dag knyts allt tätare ihop, uppnår man inte genom avskräckning, utan bara genom ett gemensamt genomdiskuterat handlande. Just EU och USA har tack vare sin ekonomiska makt ett särskilt ansvar för välbefinnandet på denna jord. De har också möjligheter att genomföra initiativen.
Det handlar dock inte om att kringgå gemensamma internationella forum, som t.ex. WTO och FN och därigenom utlämna dem till ovederhäftighet. Affären Helms-Burton är ett möjligt dåligt exempel för det som vi föreställer oss med en dialog. EU borde med detta exempel högt och tydligt brännmärka den extraterritoriella utvidgningen av den nationella lagstiftningen.
Rättssäkerhet i stället för utrikespolitiskt godtycke är nödvändigt. Även när det gäller bananer eller BSE borde EU använda agendan för att klargöra för den ekonomiska jätten USA attekonomisk tillväxt och koncernintressen inte får ha den internationellt högsta prioriteten, utan hälsan och den sociala tryggheten för befolkningen. WTO, helt entydigt ett gemensamt önskat barn från EU och USA, är i detta avseende i yttersta behov av reformer. Just när det gäller WTO: s nya frågor måste den absolut byggas om socialt och ekologiskt och bli öppen för alla medlemmar.
NTA skulle där kunna utföra värdefullt förarbete med tanke på det förestående ministermötet. NTA skall inte heller vara någon klubb för storindustrin, som bakom lyckta dörrar sätter dagordningen för politikerna. Den skall tvärtom ge det civila samhället möjligheter till transatlantisk kommunikation. I en tidsålder med multinationella företag bör även de anställda kunna göra sig förstådda och kunna lämna fram sina idéer om utbildning och vidareutbildning, om social trygghet och hälsosamma arbetsplatser.
Min kollega Erika Manns betänkande visar på hur det bör gå till, och vi kommer därför att med gott samvete stödja det. Tyvärr har Souchets utrikespolitiska betänkande ännu inte den underskrift som vi önskar oss, särskilt inte vad gäller aspekterna kring hantering av kriser och insättande av stridskrafter, även om det senare har fått det förskönande namnet upprätthållande av freden.
Området mänskliga rättigheter skulle avgjort ha förtjänat mer beaktande, inte bara när det gäller dödsstraffet i USA. Vi hoppas att motsvarande ändringsförslag kommer att finna nödvändig majoritet här. Vi kan inte heller förstå, varför sådana åtgärder i framtiden skall uteslutas, som de som staten Massachusetts vidtagit gentemot Burma, som kränker de mänskliga rättigheterna. Motsatsen vore riktig. Vad gäller skyddet av de mänskliga rättigheterna, måste de statliga regleringsmekanismerna förbli möjliga och lagliga. Som sagt, de mänskliga rättigheterna har prioritet framför företagsintressena. Det är vilseledande, om man ger det intrycket att friheten att välja mellan 27 sorters huvudvärkstabletter är detsamma som friheten att bestämma sig för ett genomförbart hälsovårdssystem, till vilket alla har oinskränkt och likaberättigad tillgång. Vi kommer att lägga ned vår röst vad gäller Souchets betänkande och mycket klart rösta ja till Erika Manns betänkande.

Dupuis
Herr ordförande, herr kommissionär, kära kolleger! Även jag skulle vilja gratulera Mann och Souchet för dessa två mycket bra betänkanden. Personligen instämmer jag till viss del i Bertens åsikter på så sätt att jag snarare tycker, och där skiljer jag mig något från Lambrias åsikt, att vi är skyldiga våra amerikanska vänner mer än vad de är skyldiga oss, åtminstone under de senaste 40, 50 eller 60 åren. Jag tror att det är viktigt att erinra om det.
Jag anser inte - tyvärr är jag rädd att det får min vän Manisco att bli ännu argare på mig - att man kan förebrå amerikanarna för deras unilateralism. Mycket ofta har de varit ensamma om att ta stort ansvar och det är tur att vi har haft dem. Problemet är ännu en gång vår brist på Europa, ett Europa som kan tala med en röst, och ha en politik: Vi har sett det i viktiga fall såsom attityden gentemot Folkrepubliken Kina, där den ståndpunkt som fortfarande gäller är en av Europeiska unionens staters motstånd mot en annan, och det är det verkliga problemet.
Jag skulle vilja ta Souchet på orden när han säger att vi inte får tveka att ta upp känsliga ämnen. Jag anser - och jag tror att min vän Manisco instämmer - att det finns ett känsligt ämne som berör mig mycket eller i varje fall en rad kolleger i parlamentet: det handlar om dödsstraffet i Förenta staterna. Min grupp har lämnat in två ändringsförslag: ett till Souchets betänkande och det andra till Manns betänkande. Ändringsförslaget till Souchets betänkande uppmanar Förenta staterna att avskaffa dödsstraffet, inte för att det är oförenligt med demokrati - det anser jag och vi säger i ändringsförslaget att det är viktigt att betona det - men avskaffandet av dödsstraffet innebär att området för grundläggande rättigheter utvidgas och det skulle vara önskvärt att våra amerikanska vänner införlivar det i sin konstitution som fortfarande är ett exempel på demokrati.
Jag anser också att vi är skyldiga oss själva det, vi är skyldiga parlamentet det. Vi kan inte tillåta oss att göra detta slag av begäran enbart till s.k. fattiga länder, utvecklingsländer: vi måste ha mod att göra det även till ett stort land som Förenta staterna och jag uppmanar därför livligt Souchet att acceptera detta ändringsförslag.
Ändringsförslaget till Manns betänkande är lite mer komplicerat. Det finns 10 eller 12 stater i Förenta staterna som avskaffat dödsstraffet och där skulle det handla om att gå in på en lite svår väg, som skulle bestå i att gynna inte bara våra företags investeringar utan också förekomsten av våra institutioner samt våra staters representation och genom denna representation och våra regioners representation gynna de ekonomiska och kulturella förbindelserna med de stater som avskaffat dödsstraffet för att få de övriga att förstå att detta avskaffande är viktigt för oss européer.

Van Dam
Herr ordförande! 1963 uttalade president Kennedy de historiska orden: " Ich bin ein Berliner!" De återgav något av den speciella relationen mellan Förenta staterna och Europa under det kalla kriget. Förenta staterna stod som garant för försvaret av friheten i Västeuropa.
Denna automatiska identifikation med våra intressen är förbi, men vi får ändå inte överdriva detta. Förenta staterna och Europa kommer även i framtiden att fortsätta ha nära förbindelser. Varken på det ekonomiska området eller på säkerhetsområdet klarar vi oss utan amerikanskt partnerskap. För att optimera relationen med Förenta staterna bör följande prioriteringar göras: den nya transatlantiska agendan, framför allt avskaffande av handelshinder; samordning på nya områden som miljö, folkhälsa och energi; lösning av handelsskiljaktigheter med respekt för WTO-utlåtanden, såväl av Förenta staterna som av Europeiska unionen. Till sist: enighet gentemot obehagliga regimer, utan att europeiska länder sätter de egna handelsintressena i första rummet med risken att Europeiska unionen och Förenta staterna blir utspelade mot varandra.
Ett större bidrag från europeiska länder till säkerheten på vår kontinent kan få sin bästa utformning genom att ombilda Västeuropeiska unionen till en europeisk stöttepelare inom NATO.

Antony
Herr ordförande, kära kolleger! Souchet lägger fram ett väl utfört och balanserat arbete för oss. Ett arbete som, samtidigt som det följer diplomatiska formaliteter, har fördelen att säga nej till våra nationers nuvarande underkastelse gentemot Förenta staterna. Det är tillräckligt ovanligt här för att det skall understrykas. Vilka, med undantag av mina kolleger inom den nationella högern, säger nej till denna underkastelse?
I Frankrike vill general de Gaulles påstådda arvtagare, på samma sätt som de anslutit sig till eurofederalismen, placera den franska armén under amerikanskt kommando, trots att det sovjetiska hotet försvunnit. De får f.ö. sällskap av kommunisterna som uppenbarligen inte kan klara sig utan utländskt förmyndarskap. Thorès och Marchais fick order från Moskva. Hue vänder sig numera till Washington. Vi franska patrioter blandar inte ihop det verkliga Amerika, där vi har många vänner, med Förenta staternas regering, som styrs av anhängarna av den världsomspännande ideologin.
Denna regering ämnar, tyvärr med våra regeringars goda minne, införa en ny världsordning där nationer och familjer krossas och människor blir objekt som kan klonas efter behag. För att införa denna bästa av världar är de amerikanska ledarna beredda att göra allt. De har svält ut det irakiska folket i nästan åtta år, i verkligheten med syftet att bevara sina oljeintressen. Det är inte förvånande att Clinton och hans administration stödjer det byråkratiska och överstatliga Europa som böjer sig för dess diktat. Detta federala regionernas Europa, som förstör nationer, är ett svar på den världsomspännande utbredningens önskningar.
Naturligtvis är inte förhållandet mellan Förenta staterna och Frankrike exakt det som beskrevs av François Mitterrand i dessa termer: " Frankrike vet det inte, men vi ligger i krig med Amerika, ett krig utan dödande" och han tillade tungt " tydligen" . Dessa hårda ord som rapporteras av Georges Marc Benamou och citeras av Arnadu Aaron Upinsky i hans märkvärdiga verk " ortolansparvsyndromet" , innehåller ändå en stor portion sanning.
Vad skall vi då göra? Fortsätta den nuvarande beroendepolitiken? Absolut inte. Men att förespråka en fullständig separation mellan Amerika och Europa skulle också vara ett ödesdigert misstag. Ett fel som f.ö. redan begåtts av Förenta staterna vars ledare sedan 1776 hela tiden velat klippa av banden med den europeiska civilisationen. Det var Monroedoktrinen som 1820 förbjöd tillgång till den amerikanska kontinenten för européerna. Det var amerikanska inbördeskriget 1863. I dag exporterar Amerika utöver sina varor det värsta de har till våra länder och som dess eget folk förkastar: fast food, rap, etniska gäng, kort sagt " skräpkulturen" .
Vare sig man vill det eller ej är emellertid både Nord- och Sydamerika sedan femhundra år förbundna med de europeiska nationerna i en civilisationernas gemenskap. Det är vårt folk som skapat den Nya världen, bl.a. spanjorerna och portugiserna i Latinamerika, fransmännen i Kanada. Vi måste däremot, som Souchet påpekar, återupprätta en balans i våra förbindelser med Amerika, vilka naturligtvis måste vara jämlika, men också balans i själva Amerika som blivit en värld under anglosaxisk dominans. Men det finns andra sidor av Amerika med vilka vi bör förstärka våra förbindelser och hjälpa dem att frigöra sig från Washingtons förmyndarskap: ett franskt Amerika som i Québec sedan 1763 tack vare sin förtröstan och sin vilja kunnat behålla sin identitet, ett Latinamerika. Med våra latinska systrar Spanien, Portugal och Italien skall Frankrike föra denna förnuftets och hjärtats politik.

Karamanou
Herr ordförande! Europaparlamentets betänkande om de handelsmässiga och ekonomiska förbindelserna mellan den Europeiska unionen och USA kan inte annat än framkalla ett speciellt intresse, i synnerhet då det med särskild noggrannhet författats av den ärade kollegan Erika Mann.
Det är sant att den nya verklighet som skapats av globaliseringen av ekonomin och politiken påbjuder nya samarbetssätt, multilaterala överenskommelser samt en stärkning av de ekonomiska, sociala och kulturella banden mellan folken. Ur denna synvinkel har ingen rätt att protestera mot att bygga broar över Atlanten, om detta verkligen kommer att innebära ett gemensamt synsätt på utveckling och sammanhållning, för befrämjandet av fred och demokrati, för jämlikhet mellan könen, för försäkrandet av välfärd och säkerhet i världen, för utveckling av vetenskap och teknologi och för skyddet av livet och miljön.
Dock saknar våra vänner på andra sidan Atlanten goda referenser eftersom de är tyngda av en mängd handlingar både längre tillbaka och på senare tid, vilka bevisar att de ofta bryter mot de internationella bestämmelserna emedan de söker och ofta lyckas nå överenskommelser till förlust för de mindre utvecklade länderna.
Dessutom försöker de, som enda land i världen, påbjuda denna amerikanska juridiska ordning på företag i tredje världen. Jag hänför mig specifikt till de utomterritoriella Helms-Burton- och d'Amato-lagarna som finner sin mest effektiva tillämpning i handelsembargot av Kuba och detta det globala ramaskriet och fördömandet av USA av FN: s generalförsamling till trots. Den amerikanska kongressen är inte bara oberörd av dessa protester, den 11 juni 1997 stärkte den dessutom detta underliga juridiska komplex med 8 ändringar vilka accepterades av dess plenum.
Utöver detta försöker man kringgå avvisandet av USA: s handelspolitik från ledningen av Världshandelsorganisationen. Dessa handlingar är karakteristiska för USA: s attityd, en attityd som har skrivits in i alla dess internationella förehavanden, till och med de med dess närmaste grannar, Central- och Latinamerika. Det är uppenbart att USA accepterar och för sin egen del antar ett dubbelt system: juridiskt försvar av deras företag och deras intressen, emedan de kräver att bestämmelserna om konkurrens och den fria marknaden respekteras endast av de andra. Hur kan vi undvika att vara misstänksamma mot en sådan partner?
På social nivå leder den ökade polariseringen som den amerikanska arbetsmodellen innebär till att stora delar av befolkningen marginaliseras och att USA: s samhälle, sakta men säkert, blir till ett samhälle i tredje världen. Där händer ännu något paradoxalt: att andelen sysselsatta i lågavlönade yrken ökar samtidigt med antalet människor som lever under fattigdomsgränsen. Det handlas om ännu en amerikansk paradox vilken vi hoppas inte kommer att exporteras till Europa, såsom ännu en transatlantisk produkt bland alla dem som dränker unionen.
Vad gäller frågan om dödsstraff: jag skulle vilja säga att det inte är möjligt att Europaparlamentet kräver att dödsstraffet avskaffas av gulfstaterna och att vi tvekar att kräva detsamma av de Förenta staterna.
Slutligen skulle jag vilja hävda att parlamentets kontroll beträffande relationerna och samarbetet mellan Europa och USA bör stärkas.

Kittelmann
Herr ordförande, ärade kolleger! Först ett tack till de båda föredragandena för deras betänkanden. Jag gläder mig över den optimism som kollegan Mann har uttryckt, och jag är i väsentliga delar ense med henne, och behöver därför alltså inte upprepa någonting.
Var och en som klagar över USA, måste göra sig klar över att handeln mellan Europeiska unionen och USA per år överstiger 250 miljarder dollar. Räkna ut det i arbetsplatser! Vi är de största investerarna på de respektive marknaderna, och Europeiska unionen och USA har alltid haft den största nyttan av den liberala världsordningen. Å andra sidan blir det aldrig så tydligt på något politiskt område som i förhållandet mellan Europeiska unionen och USA, att en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik är av avgörande betydelse för Europeiska unionen. Trots allt erkännande av kommissionens bemödanden, vare sig de kommer från er, herr Bangemann, Sir Leon Brittan eller många andra, och Europaparlamentet, är de europeiska instansernas resonans i USA: s utrikespolitik av relativ betydelse.
Så länge som det finns en tävling i USA mellan Europeiska unionens enskilda medlemsstater, och USA i huvudsak får ett intryck av hur svårt det är för den europeiska politiken att yttra sig om aktuella externa ekonomiska och säkerhetspolitiska frågor med en röst, kommer det att vara svårt för den amerikanska politiken att förstå vår politiska vilja. Omvänt har vi under de senaste månaderna till fullo förstått med vilken självbelåtenhet, på gränsen till arrogans, framför allt USA: s kongress fattar viktiga beslut som rör extern ekonomisk politik, utan att bekymra sig ett dyft om vad den övriga delen av världen anser.
Helms-Burton-d'Amato är ju bara ett exempel. Man bör där observera att inte bara vi européer är chockerade över denna sorts politik; USA grälar också med Kanada, Mexiko, Sydamerika och vem det än vara månde, utan att de känner av något avgörande motstånd. Sedan kommunismens sammanbrott ökar USA: s egenmäktiga handlande, framför allt också därför att de inom överskådlig tid är den enda kvarvarande världsmakten och också på förhand tar på sig problemlösningar, eftersom det självklart förväntas att de har dem.
Till och med när det gäller europeiska problem ropar man på amerikanerna att de skall hjälpa till att lösa dem, eftersom vi i denna fråga är alltför förbehållsamma. Vi måste gemensamt också fastställa att det i framtiden blir nödvändigt att vi talar med en röst, om europeisk intressepolitik skall kunna göra sig gällande i de talrika transatlantiska instanserna. I Singapore, i WTO, bevisade vi hur bra det är att göra det; knappast hade vi kommit fram till Amsterdam, förrän man i externa ekonomiska frågor inte längre var i stånd att finna en lösning som sträcker sig längre än själva ögonblicket, utan man är hänvisad till tolerans, och erfarenheten, nåja!
Mina damer och herrar, detta är en av möjligheterna, och Donnelly kämpar ju för att parlamentets USA-delegation på något vis skall komma i kontakt med USA: s kongress. I princip måste vi dock också fråga oss, vilka krafter som fortfarande är i stånd att ha någon effekt på den amerikanska kongressen i utrikes- och externa ekonomiska politiska frågor, om t.o.m. den egne ordföranden har stora svårigheter att bli förstådd där och kunna göra sig gällande. Det största felet i det förflutna, vilket experter i USA förebrår européerna, är en alltför vördnadsfull och alltför överilat kompromissberedd ståndpunkt i olika förbindelser. Jag tror att vi tillsammans borde lära oss att vi med 370 miljoner konsumenter, med de intressen som USA har i Europa, även starkare än i det förgångna benhårt tala om var våra intressen ligger, och inte alltför snart lockas till kompromisser; det leder oss inte framåt.
Faktum kvarstår: USA och Europa är hänvisade till varandra. Tredje världen, Asien, Afrika, de behöver vår gemensamma ståndpunkt, så att vi inte spelas ut mot varandra eller hanterar vårt ansvar för händelserna där på olika sätt. Jag hoppas att våra båda betänkanden bidrar till denna insikt och att vi gemensamt kommer att företa mycket mer än i det förflutna, på så sätt att vi hjälper till så att kommissionen blir framgångsrik där.

Daskalaki
Herr ordförande! George Washington lämnade till sina landsmän uppmaningen att inte låta någon blanda sig i deras interna affärer och att de inte skulle blanda sig i den övriga världens affärer. Detta var den amerikanska isoleringens berömda dogm vilket amerikanrna för första gången gjorde avsteg ifrån under det första världskriget, de avskaffade det helt i och med det andra världskriget så att Förenta staterna nu, efter murarnas fall, har blivit en global och överallt närvarande supermakt.
Vi har ofta talat om den ojämlikhet som finns i relationerna mellan Europa och USA. Det är sant att de Förenta staterna beslutar och Europa betalar jättelika räkningar, inte bara i områden som Jugoslavien eller Mellanöstern. Frånvaron av en gemensam utrikes- och säkerhetspolitik i unionen bär en stor del av ansvaret, men också vår oförmåga att påtvinga jämlika ekonomiska relationer med de Förenta staterna, kanske på grund av att det mellan oss finns stora skillnader.
Alla dessa oförmågor betonas i Souchets betänkande, där behovet att ett stärkt och jämlikt samarbete samt behovet av en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet betonas. Europas plikt att uttrycka sin motsättning till det ensidiga sätt på vilket valet av NATO: s nya medlemmar skedde, de Förenta Staternas ovilja att skriva under Ottawa-konventionen om truppminor, kongressens underminering av FN, lagar såsom Helms-Burtonlagen och d´Amato-Kennedylagen, samt Förenta staternas ovilja att acceptera besluten beträffande miljöskyddet betonas alla helt korrekt.
Den punkt på vilken kommissionen nu kallas att svara är kravet på att den existerande ojämlikheten på alla nivåer i det europeisk-amerikanska samarbetet, naturligtvis i möjligaste mån, skall utplånas. Om det dessutom är oundvikligt, åtminstone i just denna historiska tidpunkt och fram till dess att det förändras, att Förenta staterna skall ha försprånget i världen - och vi vet inte vad som kommer att hända under nästa århundrade - bör åtminstone Europa kunna spela en avgörande roll i det som avser Europas affärer samt spela en större roll på global nivå.

Väyrynen
Herr ordförande! Det av kollegan Souchet utarbetade betänkandet är i många avseenden förtjänsfullt och jag kan hålla med om de flesta detaljer i det. Betänkandet brister dock i det avseendet att det lägger alltför mycket tyngd på de problem vi har i vår relation till USA. Därför har jag å liberala gruppens vägnar utarbetat ändringsförslag som innehåller positiva och konstruktiva ställningstaganden för att utveckla samarbetet mellan Europeiska unionen och USA.
Som en ny ämneskategori tar jag upp samarbetet i de nordliga regionerna. USA och tre av Europeiska unionens medlemsländer har medverkat till grundandet av ett arktiskt råd, och på grundval av beslutet vid toppmötet i Luxemburg håller man på att skapa en nordlig dimension i Europeiska unionens politik.
Det aktuella betänkandet låter sig dock inte längre på ett avgörande sätt förbättras. Därför framställer jag till slut ett önskemål om att vi i våra kommande betänkanden skulle sträva efter att ta ett mera konstruktivt grepp på relationerna mellan Europeiska unionen och USA. Europeiska unionen och USA skall gemensamt ta det centrala ansvaret för hela mänsklighetens framtid.

Ainardi
Herr ordförande! Om partnerskapet mellan Förenta staterna och Europeiska unionen skall utvecklas måste man konstatera att på många områden har unionen visat prov på ett änglalikt tålamod inför vad som måste kallas den amerikanska viljan till hegemoni.
Jag skall som exempel ta upp problem som hänför sig till tre sektorer. På jordbruksområdet har den amerikanska handelns aggressivitet aldrig förnekat sig. Såväl när det gäller att sälja till varje pris på världsmarknaden som att bibehålla protektionistiska och diskriminerande åtgärder. Två ärenden nyligen har visat på detta: bananerna och hormonbehandlat kött. Förenta staterna har styrt Världshandelsorganisationen för att försvara sina företags intressen.
På det audiovisuella området fortsätter unionens underskott att bli allt allvarligare och Förenta staterna ökar sin press. Det är fallet för närvarande med förhandlingarna om AMI-avtalet inom ramen för OECD som innehåller allvarliga hot mot kulturen i allmänhet och audiovisuella hjälpmedel i synnerhet. Det är anledningen till att vår grupp enträget kräver dels att en verkligt offentligt debatt arrangeras om dessa AMI-förhandlingar, dels att det audiovisuella området och immaterielrätten undantas från ett eventuellt avtal.
Den sista punkten gäller flygsektorn. Efter fusionen McDonnell-Douglas, kontrollerar Boeing 70 procent av världsmarknaden. De garantier och koncessioner som kommissionen påstått sig erhålla för att ge sitt godkännande till fusionen har drag av rent lurendrejeri. I motsats till åtagandena har Delta Airlines redan tillkännagivit att de inte kommer att avstå från sitt kontrakt om exklusivitet med Boeing.
Jag drar en allmän slutsats av denna korta granskning. Europeiska unionen måste visa prov på större fasthet. Ur den synpunkten glädjer det mig att Souchets betänkande genom att föreslå att balansen i förbindelserna med Förenta staterna återupprättas uttalar sig för ett juridiskt instrument för att bättre försvara de europeiska intressena. Jag tror också att Europeiska unionen borde ta lämpliga initiativ för att demokratisera internationella instanser, för att omvärdera Förenta nationernas generalförsamling och för att revidera mekanismerna inom WTO. Det förefaller mig nödvändigt för att tillvarata sociala och kulturella intressen samt intressen hälsovårds- och miljöområdet.

Nicholson
Herr ordförande! Först och främst skulle jag vilja lyckönska föredraganden för detta betänkande. Det är väl genomtänkt och tar full hänsyn till de många frågor som påverkar förbindelserna mellan den Europeiska unionen och de Förenta staterna. Kommunismens sammanbrott i Östeuropa välkomnades av demokrater överallt, inte minst i Västeuropa. Vi insåg att om inte internationella förbindelser upprättades så skulle det kunna leda till stora problem för stabiliteten i världen.
I och med slutet på det kalla kriget var det givet att de europeiska-amerikanska förbindelserna skulle förändras. Vi genomgår just nu denna förändring. I bland är den ganska svår. Vi måste erkänna att tack vare välviljan från de nationella regeringarna i den Europeiska unionen och den amerikanska administrationen har utvecklingen i allmänhet varit positiv. Det finns dock fortfarande en känsla i Europa av att Förenta staterna fortsätter att dominera en relation som faktiskt borde vara ett partnerskap mellan jämlikar. Alltför ofta framstår det som om USA föredrar att ställa sitt egenintresse över goda relationer med den Europeiska unionen. Det är mest uppenbart i den internationella handeln, där vi kan jämföra USAs politik med beslutsamheten i andra medlemsländer i den Europeiska unionen att bidra till en rättvis internationell handelsmiljö.
USA kan verkligen göra mer för att skapa rättvisa handelsvillkor. Jag vill hoppas att vi, tillsammans med dem kan arbeta i samverkan för att åstadkomma detta.

Sichrovsky
Herr ordförande, som förmodligen den ende ledamoten i Europaparlamentet med dubbel bosättning i USA och i Europa vill jag varna för klichén och förmätenheten att säga att amerikanerna inte förstår någonting av Europa. Det kanske var så en gång, men det är i dag säkert inte längre fallet. Grundvalen för förbättringen av samarbetet mellan EU och USA är det gemensamma intresset på områdena ekonomisk politik och säkerhet. Det betyder en rättvis konkurrens på samma villkor på världsmarknaden och ett särskilt ansvar vad gäller valutastabiliteten mellan dollarn och den framtida euron.
En dåligt förberedd introduktion av Europeiska valutaunionen skulle leda till att dollarn skulle bygga ut sin nu dominanta ställning i ännu högre utsträckning. Européernas mindrevärdeskänsla gentemot USA, som vi här om och om igen hör talas om i olika anföranden, kan inte diskuteras bort, utan bara övervinnas genom verklig ekonomisk styrka och en entydig säkerhetspolitik. Förknippandet av problemen med de mänskliga rättigheterna och de ekonomiska relationerna till de enskilda länderna, bör, anser jag, inte kritiseras, utan vi européer borde förena oss med USA.

Titley
Herr ordförande! George Bernhard Shaw påpekade en gång att England och Amerika är två länder som delas av ett gemensamt språk. Jag börjar mer och mer tycka att EU och USA är två politiska enheter som delas av ett gemensamt politiskt och ekonomiskt system. Våra förbindelser utmärks allt för ofta av missförstånd och förvirring. Jag håller med Donner om att detta kanske mer är fallet från Amerikas sida än från EU: s. Jag insåg det under utvidgningsdebatten då den amerikanska hållningen gentemot tempot och karaktären av EUs utvidgning, särskilt beträffande Turkiets roll, var rent ut sagt extremt förenklad. Jag häpnade när jag fick höra högt uppsatta amerikanska politiker tala glättigt om Turkiets anslutning till den Europeiska unionen, som om det vore en mycket enkel sak. Jag misstänker att skälet till att Turkiet fullständigt överreagerade på slutsatserna från toppmötet i Luxemburg delvis var att de hade uppmuntrats av åtminstone en del amerikanska politiker till att tro att de skulle få ut mer av den Europeiska unionen.
Det är av detta skäl som denna dialog är så viktig. Jag skulle vilja ge mitt stöd till Erika Manns påpekande att vi måste till att det finns ett effektivt parlamentariskt element i denna dialog så att vi kan klargöra för varandra exakt var vi står. Detta gäller säkerligen det utrikespolitiska området där den gamla vissheten under det kalla kriget nu är över och har ersatts av en situation med mycket större ovisshet och osäkerhet. Vi behöver helt klart närmare samarbete, även om detta samarbete måste ske inom internationella ramar. En del av dagens debatt har uppriktig sagt haft en anstrykning av EU-USA-imperialism. Vi skall verka i en säkerhetssituation som är multinationell och internationell, inte bara bilateral.
Bosnien har mer än något annat visat var det kan gå fel om vi inte lyckas få dessa förbindelser i ordning. Det har också visat att så snart som vi får dem i ordning kan vi faktiskt göra betydande framsteg. Men för att detta skall ske måste Europa sluta lägga ned så mycket tid på kraftfull retorik och i stället lägga ned lite mer tid på det utrikespolitiska området.

Brok
Herr ordförande, kolleger! Som så många före mig vill jag säga att vi i dag bör betrakta de transatlantiska relationerna från en ny synvinkel. Det är ett allmänt erkänt faktum, men man har ännu inte överallt dragit motsvarande slutsatser av det.
De transatlantiska relationerna har under detta århundrade i synnerhet präglats av att Förenta staterna varit den avgörande ordningsfaktorn i Europa. Man kan nu ställa sig frågan, på vilket vis amerikanerna fortfarande använder sin kraft i Europa och på vilket sätt vi i en egen kraftansträngning är i stånd att bli jämlika partner till Förenta staterna. Jag tror att Souchet och Mann i sina betänkanden har gett goda hållpunkter. Det går inte längre lika lätt som i det förflutna, ty riskpotentialen i människornas medvetande fogade samman nationerna på båda sidor av Atlanten. Detta riskmedvetande har sjunkit drastiskt sedan 1990, och därför finns risken att små handelspolitiska dispyter kan få en så känslig dimension, att de eventuellt leder till en ökning av avståndet mellan Europa och Amerika.
Av denna anledning måste vi åter på något sätt förse den stora värdegemenskapen, som vilar på rättsstatlighet och demokrati, med intressen som förenar oss, som inte bara är säkerhetspolitiskt präglade. Därför anser jag att den transatlantiska agendan, kommissionens och amerikanska administrationens bemödanden och de saker som ni, kommissionär Bangemann, de senaste åren har satt igång just på handelsområdet och det industriella området, för att leda oss i riktningen mot en transatlantic marketplace , är väsentliga kännetecken för att dessa intresseskiljaktigheter inte leder till ett ökat avstånd, utan att vi inom ramen för ett multilateralt världshandelskoncept betraktar dem som en rättvis konkurrens mellan jämlika partner, och inte som ett tecken på att vi är motståndare.
Till detta är det också nödvändigt att vi inte bara hos oss utvecklar färdigheter för att öka likaberättigandet inom partnerskapet med hjälp av förbättrade utrikes- och säkerhetspolitiska färdigheter, utan att det finns förståelse för detta också i USA. Metoden med extraterritorialitet i lagstiftningen, som detta t.ex. kommer till uttryck i Helms-Burton eller NATO, visar att Förenta staterna uppenbarligen ännu inte har hittat något sätt för att utnyttja sin roll som enda världsmakt på ett ärligt sätt, utan att detta innefattar risken att de tror, att de nu också kan dominera.
Jag anser att vi av denna anledning, vid sidan av de handelspolitiska ansatserna även på den politiska nivån, måste komma fram till ökade möjligheter, och detta inte som ett alternativ till NATO. Jag anser att Washingtonfördraget och dess innehåll måste äga bestånd och att vi måste göra allt detta komplementärt till NATO, motsvarande kompetensutvidgningen i Europeiska unionen. Och av denna anledning, anser jag, borde man utnyttja den slagkraft, som skapas av den transatlantiska agendan, av den transatlantic business dialogue , av utvecklingen av en sådan marketplace , för att komma fram till ett amerikansk-europeiskt fördrag, som integrerar den amerikanska kongressen, ty bara om kongressen och det totala politiska scenariot i Förenta staterna integreras, kan det lyckas för oss att åstadkomma ett sådant fördrag om en samarbets- och samrådsmekanism, som sammanför oss européer och amerikaner så att vi också gemensamt kan tillvarata våra värden i denna värld.

Hyland
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera föredraganden till att ha framlagt ett utmärkt betänkande.
Som irländare är jag medveten om det arbete Förenta staterna lagt ned på att befordra fred och stabilitet i världen, inte minst dess stöd till fredsprocessen i Irland. Jag skulle vilja ta detta tillfälle i akt att lovorda Förenta staternas, och i synnerhet president Clintons, arbete för att försöka lösa den tragiska konflikten på den irländska ön.
Jag är dock särskilt bekymrad över skillnader mellan Europeiska unionens och Förenta staternas jordbrukspolitik som har missgynnat det europeiska jordbruket och de europeiska jordbrukarna. Till exempel är de europeiska konsumenterna bestämt motsatta till bruket av hormoner i köttproduktionen och det europeiska jordbruket har rättat sig efter det. På samma sätt tycks det finnas ett mer högljutt motstånd mot användandet av genetiskt modifierade organismer i Europa än i Förenta staterna. Det finns också skillnader i betoningen beträffande användningen av bioteknik i livsmedelsproduktionen.
Dessutom belägger den gemensamma jordbrukspolitiken med särskilda restriktioner i produktionen som inte gäller för amerikanska jordbrukare. Inom ramen för tillämpningen av föreskrifter för världshandeln uppmanar jag till ökad öppenhet i vidtagandet av dessa åtgärder. Amerika verkar alltid vara väl - om inte alltför väl - informerat om vad som händer i det europeiska jordbruket och jag är inte alltid säker på att vi i Europa alla gånger känner till vad som händer på andra sidan Atlanten.

Plooij-Van Gorsel
Herr ordförande, kolleger, herr kommissionär! Först och främst vill jag gärna gratulera Mann till hennes utmärkta betänkande. Sedan år och dag har Europeiska unionen och Förenta staterna ett nära band. De bilaterala ekonomiska banden genererar de största handelsflödena i världen. Dessutom är EU och Förenta staterna varandras största investerare. EU representerar 58 procent av de utländska investeringarna i Förenta staterna och 44 procent av de amerikanska investeringarna äger rum i Europeiska unionen. På båda sidor om oceanen är dessa investeringar goda för tre miljoner jobb. Det är i detta sammanhang synd att den europeiska och amerikanska befolkningen knappast inser hur avgörande vårt samarbete är för deras sysselsättning och således för deras välfärd. De amerikanska och europeiska medborgarna borde då också bli mycket bättre informerade om hur viktiga våra handelsrelationer är för våra båda ekonomier. Förhandling på regeringsnivå är väsentligt men utan stöd hos medborgarna och deras representanter, den amerikanska kongressen och Europaparlamentet, ger denna förhandling inga resultat. Det är också därför som parlamentarisk kontroll genom Europaparlamentet är så nödvändig.
Byggandet av broar inom ramen för den nya transatlantiska agendan, vilket TIES-projektet syftar till och redan gör, gör att medborgarna blir direkt involverade i de transatlantiska förbindelserna. Kvaliteten i denna relation har stort inflytande på världshandeln, nu och i framtiden.
Därför är det också mycket viktigt att EU och Förenta staterna bilägger sina tvister. EU kan på inga villkor acceptera den amerikanska lagstiftningens extraterritoriella verkan.
Kommande fredag kommer jag på nytt att klargöra detta under förhandlingarna med de amerikanska kongressledamöterna i Bryssel.

Alavanos
Herr ordförande! Naturligtvis är inte de olika aspekterna av relationerna mellan den Europeiska unionen och de Förenta staterna på samma nivå. Det finns aspekter såsom handel och ekonomi, där vi ser vissa hävdanden från den Europeiska unionens sida, det finns aspekter såsom miljön där vi i Kyoto såg den Europeiska unionens försök att formulera en särskild strategi. Men vad gäller det centrala området, relationernas kärna, de politisk-strategiska relationerna, kan vi säga att Förenta staterna är överlägsna, det finns en amerikansk hegemoni. Denna hegemoni beror inte så mycket på den känsla av makt som Förenta staterna har, på deras kärnvapenarsenal, på deras närvaro över hela världen, som på den Europeiska unionens mindervärdeskomplex på grund av att Europas främsta ledare fungerar som tjänstemän åt Förenta staterna, likväl beror det på den Europeiska unionens oförmåga att skapa en egen identitet och strategi på grundval av vilken Europa kan samtala med - och inte ställa sig emot - Förenta staterna.
Jag instämmer med Titley om att vi ser detta, framför allt nu senast, beträffande Turkiet: vilken var Förenta staternas ställning till allt det som hände i Luxemburg? Att de vidhöll att Turkiet kunde gå med i Europeiska unionen trots den existerande bristen på demokrati. Vilken var Förenta staterna ställning i den stora frågan om de kurdiska flyktingarna? Total tystnad, tolerans mot och skydd av Turkiet. Vilken är Förenta staterna ställning i problemen mellan Grekland och Turkiet? Vi blev i förrgår oerhört överraskade när vi såg den amerikanska regeringens representant stödja de mest extrema utbredningsambitionerna från Turkiets sida beträffande luftrummet över Egeiska havet, då han talade om att Grekland inte har rätt till 10 sjömils luftrum. Jag vill hoppas att Europeiska unionen kommer att uppvisa en mer markant närvaro och jag anser, herr ordförande, att rådets närvaro i en så pass viktig politisk fråga visar på det allvar med vilket Europeiska unionen bemöter den.

Martinez
Herr ordförande! Vi diskuterar den transatlantiska agendan, en agenda med ett brett spektrum som antogs i december 1995 när president Clinton var i Madrid och fastställde 150 frågor inom ramen för förbindelserna mellan Europa och Förenta staterna.
Dessa förbindelser är tvetydiga, precis som alla familjeförhållanden. När en av medlemmarna är kusinen från landet, när han har besegrats, när han fått allmosan från Marshallplanen är det självklart att dialogen är svårare för honom, så till den grad att de två uttryck som hittills gällt för våra förbindelser varit " spontan efterhärmning" och " påtvingat krig" .
Europas undfallenhet och unilaterala anpassning äger rum inom alla områden. Vi har från Förenta staterna övertagit våldet i samhället, de allmänt tillgängliga drogerna, de mångkulturella förorterna, städerna och deras getton, en jordbruksmodell baserad på kemi, matvanor som gör att våra ungdomar liknar Boteros tavlor, procedurformalism, likriktning, moralisk ordning, sekter, inbegripet ultraliberalismen, den klassificerade, etniska, lobbyistiska politiken, med den preussiska lobbyn kring Nixon, den irländska lobbyn kring Kennedy, vapenlobbyn och lobbyisternas lobby och den proisraeliska lobbyn, bl.a. i Mellanöstern och i samband med Gulfkriget. Vi har t.o.m. antagit den amerikanska flaggan, eftersom den europeiska flaggan är det amerikanska filmbolaget " Paramounts" flagga, Paramount med sina stjärnor.
Ett annat magiskt ord i våra förbindelser är det påtvingade kriget. Man tvingade på oss vetekriget, köttkriget, kriget om ersättningsprodukter för spannmål, banankriget, proteinkriget, kriget för livsmedelsvapnet, flygkriget, med Comet, det fransk-brittiska Concorde, Mac Douglas, Boeing, bildkriget med audiovisuella hjälpmedel, bio, patentkriget, handelskriget i Uruguay-rundan. Så till den grad att Agenda 2000 kanske är bra, under förutsättning att den uppnår vuxen ålder, dvs. tillfrisknar från barnsjukdomen atlantism som drabbat politiker i Italien, Frankrike och Belgien och som fortfarande en av våra kolleger i det radikala partiet nyss talade för, den om onkel Toms stuga.
Vi är alla överens om balanserade relationer men en balans utan Amatolagens imperialism, utan Helms-Burtonlagarnas imperialism, utan den unilaterala taxering som den kaliforniska staten bedriver mot våra företag, en balans utan tvetydighet om islamismen i Förenta staternas utrikespolitik, som ibland underordnar sig Allahs sol. Vi vill gärna ha en transatlantisk bro, men inte med ett brohuvud.
En dialog förutsätter två personer, två språk och två tal. Vi måste därför först återvinna vår identitet, vår kulturella, konstnärliga och språkliga personlighet. Vår civilisation är en stor civilisation som måste göra det möjligt för Förenta staterna att slutligen undgå sitt öde, nämligen att vara den enda nationen i historien som på ett århundrade gått från juridisk obefintlighet till nedgång, utan att ha gått via det mellanliggande civilisationsstadiet.

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag tyckte det här var en tämligen välinformerad och intelligent debatt tills jag hörde det sista inlägget.
Jag skulle i synnerhet vilja vända mig till Erika Manns betänkande, men vill tacka både föredragande för deras arbete. Jag vill också komma med några kommentarer till kommissionen.
Det första jag vill säga tillBangemann är att jag tycker att det vore till stor hjälp om kommissionen kunde förse ledamöterna av Europaparlamentet med ett informationspaket om den nya transatlantiska agendan. Den fastställdes 1995 och en del av oss som är mycket intresserade av amerikansk-europeiska angelägenheter har följt den mycket noggrant. Men jag misstänker att många ledamöter av denna kammare inte har förstått djupet i deltagandet och, faktiskt, den ledande roll som den Europeiska unionen spelat i många av dessa förhandlingar.
På samma sätt, beträffande den nya transatlantiska handelsdialogen somMann hänvisade till i sitt anförande, vore det åter till stor hjälp om vi i detta informationspaket hade en framställning om exakt vad som har hänt och, igen, om den ledande roll vi har spelat i synnerhetangåendeavtalen om ömsesidigt erkännande. Detta hade inte varit möjligt utan den Europeiska unionens ledande roll. Till dem som verkar tycka att vi är slavar under Förenta staterna säger jag att var snälla och läs igenom informationen och förstå den nyckelroll vi spelar i att få fram denna agenda.
Jag vill blicka framåt snarare än att se tillbaka på det förflutna. Våra tidigare förbindelser byggde i synnerhet på säkerhetspolitiken. Detta kommer att fortgå med utvidgningen av NATO. Men jag vill ta upp ett par andra frågor. Till exempel kommer sammanbrottet på finansmarknaderna i Fjärran östern att betyda att de stabila och balanserade handelsförbindelserna mellan Europa och Förenta staterna kommer att bli absolut centrala under de kommande åren. Amerikanarna, som möjligen har vänt sin uppmärksamhet mot Fjärran östern - och faktiskt en del investerare i den Europeiska unionen som riktade sin uppmärksamhet mot Fjärran östern, kommer att komma tillbaka och kommer att i mycket hög grad vara beroende av de stabila förbindelserna mellan Förenta staterna och den Europeiska unionen.
Vi borde utnyttja detta som ett tillfälle till att fördjupa den transatlantiska handelsdialogen och också till att fördjupa investeringsrelationerna. Sedan har vi skapandet av euron. Inom fyra eller fem år kommer 40 procent av världshandeln att faktureras i euro. Vi måste undersöka förhållandet mellan dollarn och euron. Vilka mekanismer måste vi skapa för att kunna ha detta förhållande? Låt oss blicka framåt och försäkra oss om att detta är det slags dialog vi har i framtiden.
Beträffande frågor som rör tredje pelaren - bekämpandet av narkotikahandel, bekämpandet av internationell brottslighet - hur kan vi förbättra dialogen på det området också? Vad har kommissionen för förslag för att ta itu med det problemet?
Jag skulle också vilja beröra det transatlantiska toppmötet i all korthet. Det är ett mycket speciellt toppmöte som hålls två gånger om året. Vi behöver hitta ett sätt att göra det ännu bättre. Min förslag till kommissionen är: hitta ett sätt att engagera parlamentarikerna någonstans i detta toppmöte. Det absolut inget skäl till varför representanter från kongressen och Europaparlamentet inte skulle dras in om året i detta toppmöte två gånger. Om vi gör det betyder det att en del av det nonsens som vi fått från kongressen om Helms-Burton och ILSA-lagarna kan bemötas eftersom representanter från kongressen kommer att sitta vid bordet och delta i dialogen. Låt oss bjuda in ledamöter i maj från kongressen och denna kammare till det transatlantiska toppmötet i London för att se till att dessa speciella förbindelser inte bara sträcker sig till kommissionen, rådet och administrationen utan omfattar lagstiftarna med.

Cushnahan
Herr ordförande! Slutet på det kalla kriget och den Europeiska unionens växande styrka har oundvikligen lett till en omdefiniering av förhållande mellan oss själva och Förenta staterna.
Av historiska och kulturella skäl har det funnit ett gemensamt band mellan Förenta staterna och Europa, i synnerhet då det funnits en gemensam fiende att bekämpa eller ett gemensamt mål att sträva mot. Ingenstans är detta mer sant än i fallet med mitt eget land, där USA konsekvent har stött de irländska och brittiska regeringarna i deras strävan att finna en fredlig lösning på den urgamla konflikten i Nordirland. Vi i Irland uppskattar uppriktigt det personliga engagemang som president Clinton åtagit sig i fredsprocessen i Nordirland.
Vad beträffar förhållandet till Europa i allmänhet måste det dock medges i all ärlighet att det har varit ett förhållande mellan ojämlika parter. Av fullständigt begripliga skäl var Europa tidigare alltför beroende av Förenta staterna och som en följd av detta äventyrades vår självständighet och handlingsfrihet gentemot USA allvarligt.
Alla framtida förbindelser måste byggas på ett verkligt jämlikt partnerskap om de ska bli framgångsrika, oavsett om det handlar om gemensamma aktioner som säkerheten i världen, fredsbevarande åtgärder, krishantering, angrepp mot de internationella knarkkungarna eller bekämpandet av terrorismen. Det måste vara gemensamma åtgärder som överenskommits gemensamt på grundval av ömsesidig respekt och fullständiga överläggningar.
EU kan helt enkelt inte spela rollen av underordnad kassör. Vidare, med tanke på USA: s politik att reducera sin militära närvaro i Europa och andra delar av världen, måste vi göra en ombedömning av Europas nya roll och ansvar. Vi behöver utveckla en europeisk säkerhets- och försvarsidentitet. Även om ett beslut i denna fråga beklagligtvis undveks i det nya Amsterdamfördraget kan vi inte undvika att fatta ett sådant beslut så värst länge till.
En europeisk pelare för försvar måste upprättas i ett sammanhang med VEU, som ska se till att vi i händelse av kris har våra egna militära medel tillgängliga för intervention, oberoende av den ställning Förenta staterna intar.
Europa måste fortsätta upprätthålla varma, konstruktiva och samverkande förbindelser med Förenta staterna. Vi måste fortsätta att inrätta institutionella mekanismer som befäster detta. Vi måste emellertid känna att vi kan fullfölja den politik som ger Europa friheten att vara oenig med våra amerikanska vänner på områden där vi måste agera för att skydda EU: s handel till exempel, inte minst i jordbruket eller på det utrikespolitiska området - som exempelvis våra olika åsikter beträffande förbjud av truppminor, avskaffande av dödsstraffet eller FN: s roll. Vänner måste kunna vara oeniga med varandra på grundval av ömsesidig respekt, samtidigt som man arbetar tillsammans med globala frågor som bevarandet av världsfreden, säkerhet, demokrati och skyddet av de mänskliga rättigheterna. När vi lyckas med detta, då har vi lyckats med att skapa ett jämlikt förhållande.
Låt mig avsluta med en hyllning till de två föredragande för framläggandet av betänkandena och för att ha bidragit till debatten.

Van Bladel
Herr ordförande! Den transatlantiska brokonstruktionen uppvisar sprickor. Som federal stat med en röst utåt väntar Amerika på hur det skall gå med de institutionella reformerna i Europa och vad som skall hända med euron. Därför är det positivt att föredragandena Souchet och Mann betonar ett aktivt genomförande av den transatlantiska agendan. Det är tydligt att motsättningarna mellan den gamla och den nya världen allt mer kommer att uppträda på ekonomiska och handelsmässiga områden, i synnerhet om euron visar sig bli en framgång och anpassningen av den gemensamma jordbrukspolitiken och utvidgningen lyckas.
Europaparlamentet har i Bryssel sitt säte i en byggnad som i sin formgivning, enligt min uppfattning i alla fall, är tydligt inspirerad av Capitolium i Washington. Hur trevligt kommer det inte att vara för våra amerikanska kolleger att förhandla med oss där i framtiden om hur vi kan förebygga en upprepning av extraterritoriell lagstiftning.
Varför kan vi inte här komma överens om att vi före utgången av 1998 diskuterar med våra amerikanska kolleger hur det skall bli med SFOR i före detta Jugoslavien i fortsättningen? Diskutera med dem och övertyga dem om att tillåtandet av audiovisuella europeiska kulturella produkter hör ihop med en fri världshandel.
Relationerna mellan Förenta staterna och Europa utgör fortfarande en viktig grund för stabiliteten i denna värld. Denna relation går att bygga ut ytterligare. Jag är själv en förespråkare för atlantismen. Att tillsammans garantera den internationella freden och stabiliteten betraktar jag, född före 1940, fortfarande som det mest väsentliga för vår relation. Den transatlantiska agendan, såsom den har utarbetats i Souchet- och Mannbetänkandena ger, enligt vad jag tror, en bra chans till detta.

Miranda de Lage
Herr ordförande, ledamöter, herr kommissionsordförande! Debatten om relationerna mellan Europeiska unionen och Förenta staterna innehåller alltid element av stort politiskt intresse.
Att förse relationerna mellan Förenta staterna och Europeiska unionen med en politisk, ekonomisk och kommersiell ram, som är kapabel att utveckla alla möjliga samarbetsområden, är ett mål och ett behov för en nära framtid, vilket vi sett tydligt denna eftermiddag.
Men vi måste för det första påminna oss om att Europeiska unionen är den största handelsmakten i världen. För det andra att etablerandet av euron borde vara en sporre vid förhandlingen om den nya transatlantiska dagordningen och för det tredje att, inom ramen för globaliseringen - som särskilt kommer att gynna de mest konkurrenskraftiga ekonomierna -, kan Europeiska unionen inte glömma sina åtaganden gentemot länder med svårigheter, ej heller ändra sitt traditionella system för bilaterala förhandlingar, skära ned i budgetarna för samarbete, eller bepansra sig, som Förenta staterna gör, antingen genom externa straffåtgärder eller som ett resultat av hypotetiska interna tryck.
Vi erkänner alla vilken viktig roll Förenta staterna spelat när det gäller försvaret av demokratin. En annan sak är att dess demokratikoncept alltid överensstämt med vårt och att dess strävan, som för övrigt är legitim, att samarbeta för folkens frihet har konkretiserats vid tillfällen i speciallagstiftning med den sakrosankta förevändningen om den nationella säkerheten eller de externa hoten som, t.ex. när det gäller Kuba, fört den bilaterala relationen till en besvärlig situation.
Vi måste erkänna att unionen har ett visst handikapp gentemot Förenta staterna när det gäller att ta beslut vid undantagstillfällen. Igångsättandet av mekanismer för försvar av handeln, som svar på externt tryck är svårt, som vi sett, men det är inte omöjligt.
Utvecklingen av Europeiska unionen som politisk enhet kommer att stärka vår förhandlingsposition vid de internationella institutionerna och, i synnerhet, vid Världshandelsorganisationen, ett organ alla tvister borde hänskjutas till, i stället för att försöka lösa dem bakvägen där européerna alltid får stå tillbaka till förmån för pax americana .
Europeiska unionen kan inte dra sig tillbaka och upphöra med att spela den roll den är berättigad till som största handelsmakt i världen. Unionen bör i dagordningen ta upp andra frågor som kanske är mer osympatiska, som miljöfrågorna eller frågor av social karaktär.
Jag vill avslutningsvis gratulera fru Mann för ett utmärkt arbete och påminna kommissionen om att den nya transatlantiska dagordningen också, för vår del, bör beakta utvecklingen på hela den amerikanska kontinenten, vilken, i olika grad, förbinder oss med en samling av avtal som möjliggör den stora atlantiska marknaden, vilken även Förenta staterna är intresserade av och vill sätta igång. Något som aldrig kan finnas med på denna dagordning är, vilket föreslagits ett antal gånger, en förmodad fördelning av politisk makt, som påverkanszoner, så att Syd- och Centralamerika skall vara ytterligare en del av Förenta staternas tydliga påverkan.

Salafranca Sánchez-Neyra
Herr ordförande! Efter att ha gratulerat föredragandena - som även andra kolleger gjort - skulle jag vilja säga att vi alla är medvetna om den verkliga tyngd Europeiska unionen har på världsscenen och de otillräckligheter, inom detta område, som Amsterdamfördraget ännu inte fått bukt med.
Medan vi, i unionen, diskuterar våra positioner i långa och mödosamma förfaranden är Förenta staterna kapabla att ta beslut från ena kvällen till nästa morgon och att inkalla parterna i en konflikt, vare sig det handlar om Bosnien eller, vilket kommer att ske nästa vecka, huvudaktörerna i fredsprocessen i Mellanöstern.
Sanningen är, herr ordförande, att i Europeiska unionen fortsätter vi att lägga största delen av det ekonomiska bidraget på bordet, på samma sätt som sker med utvecklingsstödet i resten av världen - för övrigt med ingen eller mycket liten insyn - och egentligen begränsar vi oss till att spela den hedervärda rollen av att betala notan för de stora samtida dramerna.
Men om vi i den politiska aspekten är en dvärg är vi på det ekonomiska området, när vi agerar tillsammans, den största kommersiella, finansiella och industriella makten på planeten. Och denna huvudroll - vilket andra talare som haft ordet innan jag sagt - kan komma att intensifieras efter de fördelar som den monetära unionen kommer att medföra. Och jag tror att det är utifrån denna, vår ekonomiska styrka, ramen för våra relationer med Förenta staterna bör finnas. Relationerna bör ställas i ett globalt perspektiv och fastställa ett nytt panorama av prioriterade mål med grund i den annorlunda gestalt som hoten i dag framträder i. Dessa mål är perfekt avgränsade i föredragandenas betänkanden, precis som det framgår i deras arbeten, och jag är överens med föredragandena, kort sagt, att dessa mål är lite vaga. Jag tror att Europeiska unionen nu bör sluta använda sig av en rent upplysande diplomati.
Och det är vid denna punkt av konkretion som jag skulle vilja nämna ett av de mest avslöjande fallen: Helms-Burtonlagen. Med största hövlighet och alltid i en anda av broderlig vänskap - som det bör vara mellan trogna partner - har Förenta staterna varit obevekliga vid bananpanelen och obevekliga vid hormonpanelen. Låt oss inte vara blåögda och låt oss agera med samma bestämdhet som de, eftersom det enda språk de förstår när det gäller handel tyvärr är att utnyttja vartenda rättsligt existerande kryphål. Vi ser exempel på några fusioner och koncentrationer - för närvarande underställda kontroll av kommissionens GD IV -, uppförandekodexarna för de datoriserade bokningssystemen när det gäller American Airlines, eller den nyligen inträffade tvisten mellan ett stort bolag i Europeiska unionen i energisektorn och den amerikanska jätten Arko. Vänner och partner, ja, herr ordförande, men när det gäller att försvara våra intressen, lika bestämda som de är.

Cassidy
Herr ordförande! Detta är en debatt i rättan tid eftersom det är i slutet på denna vecka som Förenta staternas kongress kommer över till Europa för våra halvårsvisa möten, och jag är säker på att en mängd resolutioner kommer att hjälpa den amerikanska kongressen att få en uppfattning om våra känslor. Fast jag hoppas att de inte kommer att ta så mycket notis om de ganska obehärskade yttranden som gjorts av deltagare i denna debatt så här långt.
Jag tror dock att amerikanarna skulle ta oss något mindre på allvar om de läste Souchets resolution noggrant, i synnerhet punkt 10, 11 och 14 där det hänvisas till en lag som jag inte tidigare hört talas om, Amato-Kennedylagen. Får jag uppmana den föredragande att föra det till de språkliga ändringsförslagen när vi röstar i morgon, annars kommer amerikanerna att tro att det har uppstått någon ny form av samverkan mellan demokraterna på ena sidan av representanthuset och kongressen och republikanerna på den andra.
Självklart är inte samverkan något alldeles okänt här i Europaparlamentet. Det talades tidigare om fientlighet från det amerikanska folkets sida gentemot den Europeiska unionen. Jag hade inte väntat mig att få höra så mycket fientlighet mot Förenta staterna från ledamöter i Europaparlamentet, i synnerhet från Antony som sitter bakom mig och Ainardi som sitter mittemot mig. Jag frågar mig om detta är något slags cohabitation à la française ?
De faror som kan uppstå ur våra relationer är sådana saker som i synnerhet Mann helt riktigt uppmärksammat. Det är protektionism och vi är minst lika skyldiga till det, vilket vem som helst kan se som läser igenom de rapporter om europeiska handelshinder som framläggs av den europeiska byrån i Washington och Förenta staternas handelsrepresentant varje år.
Det besynnerliga med dessa handelshinder är att de ofta klagar över samma saker, vin till exempel. Amerikanerna klagar över att vi inte vill låta kalifornisk champagne, kaliforniskt bordeauxvin och kalifornisk sherry osv., cirkulera fritt här i den Europeiska unionen - helt riktigt säger ni kanske, eftersom det när allt kommer omkring dessa namn vi alla omhuldar särskilt mycket. Om vi sedan läser Europeiska kommissionens redogörelser om handelshinder så säger de: " Visste ni att amerikanerna har fräckheten att producera kalifornisk champagne och kaliforniska bordeauxviner, osv.?" Det visar med andra ord att vi är lika skyldiga till protektionism. Jag hoppas att vår debatt avslutas på ett förnuftigt sätt. Våra relationer är livsviktiga för båda sidor, men det vore bra om " vi européer" kunde vara litet mindre arroganta mot " de där amerikanerna" .

Elles
Herr ordförande! Som alla andra vill jag gratulera de båda föredragandena som har bidragit med utmärkta dokument till denna debatt. I mitt inlägg skulle jag först vilja se på det historiska perspektivet till denna debatt. Våra relationer med Förenta staterna i dag utgör två parallella linjer. Den första - NATO-relationerna - bygger på politisk säkerhet och har den högsta profilen. Det är den som upprätthåller USAs dominans och det är där vi har avsevärda problem nu när vi närmar oss NATO: s 50-årsjubileum: till exempel hur vi ska ta itu med Bosnien, vårt förhållande till Ryssland, utvidgningen av NATO och upphandling inom vapenindustrin. Detta är mycket svåra frågor.
Det är intressant att en stor del av Souchets betänkande handlar om ekonomiska frågor och trots att NATO behandlas i motiveringen, så sägs där ingenting om vår inställning till NATO i framtiden. Erika Manns betänkande intresserar sig betydligt mer för partnerskapets filosofi, de politiska och ekonomiska frågor i vilka den Europeiska unionen har möjlighet att agera och där vi faktiskt håller på att bygga en nya transatlantisk bro inför tjugohundratalet. Det är inte överraskande att de som är indragna i det här slags debatten är mer optimistiska än de som deltar i NATO-debatterna.
Vad är, för det andra, chansen att den nya transatlantiska agendan blir framgångsrik? Jag skulle vilja säga att den är mycket stor. Vi sysslar med frågar som påverkar de ekonomiska och politiska kårerna på båda sidor, med argumenten om globalisering och med gemensamma intressen. Den transatlantiska handelsdialogen rör sig mot en syn om en ny transatlantisk marknad. Sammanfattningen som gavs av högnivågruppen vid EU-USA-toppmötet den 5 december är så full av prioriteringar och idéer att jag skulle bli överraskad om regeringarna kommer att kunna göra så många framsteg inom sex månader. Det finns uttalanden om Ukraina, klimatförändringarna, elektronisk handel och samarbete om regleringar. Allt detta ska genomföras och ingen vet riktigt hur det ska gå till. Som några talare påpekat ska vi snart ta itu med den monetära dialogen för att försöka få till stånd ett nytt samförstånd om den inhemska och internationella monetära politiken på båda sidor om Atlanten.
Slutligen, vad är nästa steg? Både EMU och utvidgningen av EU och NATO kommer att tillföra de transatlantiska relationerna en ny dimension. Nu när kalla kriget är slut finns det en tydligt framträdande koppling mellan de ekonomiska, politiska och säkerhetsmässiga aspekterna och utformningen av politiken. NATO och EU kommer därför oundvikligen att tvingas ha en dialog även om - som en amerikansk ambassadör sagt - de lever i samma stad, men på olika planeter.
Vi måste ha ett effektivt transatlantiskt partnerskap under tjugohundratalet som bygger på sammanhängande institutionella ramar, vilket inbegriper ett större parlamentariskt samarbete och idéer om en transatlantisk marknad. Ju mer Europa kan ta sitt ansvar ju starkare kommer de transatlantiska förbindelserna att bli under tjugohundratalet, ironiskt nog.

Konrad
Herr ordförande, mina högt ärade damer och herrar! Under den världspolitiska vändpunkten 1989-1990 så gick världspolitikens gamla koordinater under. På det kalla krigets tid handlade det om att hantera status quo, nu handlar det om att behärska förändringen. Alla områden inom det transatlantiska samarbetet berörs också av förändringens dynamik. Därför är det bra och riktigt att vi i dag i Europaparlamentet diskuterar relationen mellan Europa och USA. Det finns centrala frågor, t.ex. när det gäller det säkerhetspolitiska samarbetet eller beträffande världsekonomin och utrikeshandeln.
En självständig roll för Europa inom säkerhetspolitiken är önskad och nödvändig. Men på inget annat område har det under de senaste åren blivit mer tydligt än på Balkan, vilken betydelse USA: s medverkan har. En aktiv roll från USA: s sida kommer även att vara nödvändig när det gäller att lösa den grek-turkiska konflikten och också Cypern-frågan. En mer effektiv gemensam utrikes- och säkerhetspolitik från EU-staterna skulle här för övrigt också vara viktig med avseende på stärkandet av de transatlantiska relationerna.
Vidare förenar intresset av öppna marknader och en fri världshandel oss européer med Förenta staterna. Vi bör utgå ifrån att världen bara kan finna vägen till ekonomisk tillväxt och välstånd, om vi inte faller tillbaka i gamla typer av protektionism och isolerar oss från varandra, utan går ut i konkurrens, och om samhällsekonomierna utvecklar sig till öppna konkurrerande marknader. Med hänsyn till debatten och många bidrag till debatten i dag kan jag fastställa, att Colbert inte har och inte kommer att ha någon framtid. Vår svaghet är ofta Europas otillräckliga konkurrensförmåga.
Den kulturella, intellektuella och religiösa släktskapen förenar Amerika och Europa långt utöver alla ekonomiska och politiska spänningar. Vi måste i framtiden skänka mer uppmärksamhet åt dessa gemensamma rötter. De lämpar sig för att garantera sammanhållningen, inte minst i framtiden.
Inte intressemotsättningarna, utan de gemensamma intressena är grundvalen för den europeisk-atlantiska gemenskapen. Om samhällena i västvärlden, och jag menar hela västvärlden, inte i framtiden stödjer varandra med sina olika erfarenheter och gemensamt tar itu med nyordningen av ekonomin och de politiska förhållandena i världen, kommer vi att slösa bort ofantliga mängder politisk, ekonomisk, social och kulturell energi.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Vi konfronteras nu med en enorm kris i ASEAN-staterna, som säkerligen kommer att ha världsomspännande följder. Jag ställer mig frågan: Hur kan Europeiska unionen och Amerika i detta fall bli aktiva så snabbt som möjligt? Jag tror att det handlar om att gemensamt utveckla instrument för att stabilisera situationen där. Kanske kan vi hjälpa till så snart som möjligt med konvergenskriterier, med benchmarking , med best practice . Jag tror att om vi inte snabbt kommer till hjälp, så kan det bli farligt även för oss.
Den andra punkten, som jag känner mig särskilt berörd av när det gäller relationerna mellan Europa och Förenta staterna, är att Österrike har ställt en mycket värdefull konstsamling, som tillhör en stiftelse, till Amerikas förfogande. Nu har två tavlor ur denna samling ensidigt konfiskerats, och jag kan, ärligt talat, inte personligen föreställa mig, att när man ställer en samling till förfogande, som tillhör en stiftelse, att då två viktiga tavlor skall beslagtas som tack.

Bangemann
Herr ordförande! När jag i kommissionens namn och samtidigt i Sir Leons namn tackar de båda föredragandena, så ber jag er också ha förståelse för att Sir Leon i dag inte kan vara närvarande, eftersom han på grund av toppmötet med Japan är upptagen på annat håll. Han har bett mig förklara kommissionens och sina egna idéer här.
Jag vill gärna göra det, men vill ändå till att börja med formulera det intryck som jag har fått av debatten. Det finns här olika frågor, som vi tillsammans i en europeisk diskussion först borde klara upp, innan vi drar in ställningstaganden och ståndpunkter i diskussionen med våra amerikanska partner. Först har jag en känsla av att det finns en skillnad - och Alan Donnelly visade mycket klart på detta - mellan omfattningen av och intensiteten i diskussionerna mellan å ena sidan de verkställande och å andra sidan de parlamentariska instanserna. Det är helt entydigt, att de i kommissionen och i den amerikanska regeringen, som inte bara är närvarande i handelsdiskussionerna, utan också i de fortsatta politiska diskussionerna, helt uppenbart har ett annat intryck än vad några av ledamöterna i denna församling - inte alla - i dag har framställt det. Jag vill absolut inte säga att denna debatt har gett en enhetlig bild, men jag har ändå - framför allt på grund av erfarenheterna med den transatlantiska business dialogue - känslan att många av dem som i dag har talat här, har gjort det utan att ta tillräcklig hänsyn till vad som egentligen uppnåtts i dessa ständiga dispyter och diskussioner mellan de verkställande organen.
Låt mig ta Helms-Burton-d'Amato som exempel. Om man betänker vad våra debatter i den transatlantiska business dialogue har gett just med representanterna för den amerikanska verkställande makten, då verkar det för mig snarare vara ett problem med kongressen än ett problem med den amerikanska verkställande makten. Jag säger detta mycket försiktigt, eftersom man naturligtvis inte kan pricka någon på grund av samtal, som ofta inte heller obetingat är avsedda för offentligheten, men där finns det ett problem. Det betyder, jag bara kan stödja vad särskilt Mann har krävt, nämligen ett starkare parlamentariskt deltagande i denna dialog. Det kan bara vara nyttigt!
Jag kommer ihåg den tid - det är visserligen länge sedan - när vi knöt de första kontakterna mellan Europaparlamentet och representanthuset. Det hade mycket bra effekt. Det gav årligen flera möten mellan de ledande ledamöterna i representanthuset och Europaparlamentet. Jag minns det fortfarande - vi blev då inbjudna av representanthusets talman. Vi tackade ja till inbjudan och meddelade naturligtvis representanthusets talman, att vi också har en kommunistisk gruppordförande i Europaparlamentet, Guido Fanti, en övertygad europé, en mycket viktig ledamot av Europaparlamentet. Vi hade all svårighet att förklara för representanthuset att det till delegationen med gruppordförande från Europaparlamentet naturligtvis också hör en kommunist. Det var närmast omöjligt att föreställa sig, även för progressiva ledamöter i representanthuset! De accepterade det ändå sedan, när jag förklarade för Tom Fowley, den dåvarande talmannen, att det bara finns en enda politisk skillnad mellan mig - ordförande för den liberala gruppen - och Guido Fanti, nämligen att Guido Fanti engagerar sig mycket mer för NATO än vad jag gör. Det betyder, att det uppenbarligen gäller att skapa en kontakt mellan parlamentarikerna på båda sidor, för att undanröja sådana missförstånd.
Kommissionen bemödar sig alltid om att upprätthålla Europeiska unionens ståndpunkter och försvara dem där det absolut är vår rätt och även vår plikt att göra det. Vi har alltså exempelvis aldrig erkänt principen om extraterritorialitet. Och även nu förbehåller vi oss naturligtvis rätten att vädja till WTO: s panels , om det är nödvändigt, om det företas någon som helst åtgärd mot europeiska företag, som inte är förenlig med de multilaterala förpliktelserna.
Här kommer jag in på den andra punkten som jag uppmärksammade i debatten. Man kan och måste försvara multilateraliteten, ty det är den enda möjligheten att reglera globala ekonomiska och politiska relationer så att ingen otillbörligen kan utöva en dominans. Men om man kräver det, måste man ställa upp samma normer för sig själv. Det betyder att om man säger i samma andetag att amerikaner har en benägenhet till unilateralism, men inte erkänner att vi också kan ha fel i jordbrukspolitiska frågor - t.ex. när det gäller bananer - tycks detta verkligen inte stämma överens. Vi kan inte kräva båda sakerna. Vi kan inte säga: Amerikanerna måste foga sig i multilaterala förpliktelser. Men när sådana förpliktelser rör oss, då kommer vi fram med upphöjda konsument- och hälsovårdsoch andra synpunkter och drar oss undan förpliktelserna. Det får vi heller inte göra. Det skulle avsevärt underminera vår trovärdighet i dessa frågor.
Jag medger att när det gäller bananfrågan var jag från början av den åsikten, att det som vi gjorde där - det här är nu ett personligt uttalande, jag kan inte tala för kommissionen - var i högsta grad oklokt, eftersom det ju inte en gång visade sig vara till fördel för våra egna bananodlingar, men det vill jag nu inte ta upp till debatt. Jag vill bara påpeka att den som förordar multilateralitet som princip, måste sedan också låta den gälla gentemot sig själv, om beslutet i saken inte blir sådant, som han kanske önskar sig.
Ett tredje mycket viktigt påpekande tycks mig vara att vi gemensamt har mycket mer att ta igen när det gäller ömsesidig förståelse än vad många tror. Det gäller för båda sidor. Det skulle kanske vara mycket intressant - och Mann har gjort en hel rad intressanta förslag till detta - om man kunde fundera över hur man skall kunna göra det. Martinez har än en gång formulerat sina idéer om den efterblivna amerikanska kulturen i jämförelse med de högtstående kulturella manifestationer, som vi har hos oss i Europa. Det är - tillåt mig att säga det med all frimodighet - en fördom, en idé, som absolut inte stämmer, när man tittar på vad som åstadkoms av kulturella värden just också i Amerika, och delvis med europeisk medverkan, och när man ofta tittar på vad som betecknas som kultur hos oss. Det gäller för övrigt också för den demokratiska kulturen. Jag kommer mycket väl ihåg hur länge det dröjde innan vi här i Europaparlamentet - i Europa generellt - hade utvecklat en enhetlig idé om dödsstraffet. Jag har i hela mitt liv varit mot dödsstraffet. Hela mitt politiska liv har till stor del präglats av att jag bekämpat dödsstraffet.
Jag kommer mycket väl ihåg hur vi då i Europaparlamentet förde förbittrade debatter med ledamöter från medlemsländerna, som för sig gjorde anspråk på att de befann sig och fortfarande står på en absolut hög demokratisk och kulturell nivå, och som då på fullt allvar påstod, att dödsstraffet inte bara kunde förenas med denna nivå, utan till och med var ett uttryck för denna nivå! Det betyder att vi också ibland måste fundera över om det inte vore lämpligt att ge andra samma tid för att åstadkomma en utveckling, som vi tagit i anspråk för vår del.
Tillåt mig också ett fjärde påpekande. Vi bör inte göra det felet, som Freud har beskrivit mycket bra, att vi omvandlar våra egna svagheter till en anklagelse mot andra. Det gäller exempelvis försvarspolitiken, säkerhetspolitiken, Europeiska unionens närvaro i försöket att reglera internationella problem på fredlig väg. När vi själva med all rätt beklagar att USA är närvarande i många europeiska problem, där vi egentligen borde vara närvarande, då hänger det ibland också samman med att vi inte själva klarar av att vara närvarande. Vi är inte i stånd att - av rent politiska orsaker, som jag här alls inte vill kritisera, jag tar det bara som ett exempel - i många fall exempelvis genom militär närvaro lösa en konflikt, som man inte på annat sätt kan få slut på.
Därför skulle jag vilja be om att vi inte heller gör det felet att vi avleder uppmärksamheten från våra svagheter genom att kritisera någon för att han tar över bördor som vi inte själva vill ta på oss. Men om man glömmer dessa påpekanden eller bara ser dem som en inledning, har vi en mängd nya positiva saker att notera. Det är inte så att Europeiska unionen befinner sig i ett förhållande till USA som skulle ge anledning till grundläggande betänkligheter. Vi har uppnått väldigt mycket. Alan Donnelly och Mann har klargjort detta, jag stöder det bara. Om man tittar på vad vi i dessa diskussioner faktiskt har fått igenom av våra egna ståndpunkter, och att vi absolut inte har gett efter, då är det också fel att påstå att vi har gett vika, därför att någon i USA, vem det vara må, med sin större makt, med det som man som första världsmakt har till förfogande, skulle ha tvingat oss till det.
Hit hör också fallet Boeing-Mac Donnell - Douglas. Jag förstår inte, att man än en gång har upprepat denna kritik. Dit hör inte i något fall frågan om fusionen mellan American Airways och British Airways. Det har vi hittills inte godkänt. Eller tag OECD: s konsensus om subventionerna för varvsindustrin: Vi har genomfört det gemensamt med den amerikanska administrationen. Det är återigen ett exempel på att problemet ligger i kongressen, i den demokratiska representationen, och inte i den amerikanska administrationen. Vi har överenskommit det gemensamt, tillsammans, och det är inte möjligt att ratificera denna fråga i kongressen, vilket dock inte har lett oss till att ge upp vår ståndpunkt. Tvärtom, vi har påbörjat en ny politik på detta område i det klara medvetandet att det hittills inte varit möjligt att ratificera denna fråga i USA.
Påståendet att européerna alltid har förlorat på de områden där vi inte har kunnat enas, anser jag inte är riktigt. Nu kan man hämta en mängd förnuftiga reflexioner från betänkandena, och vi är gärna beredda att främja detta, särskilt när det gäller frågan om parlamentarikernas deltagande i aktiviteterna. Det som Mann och Alan Donnelly har sagt i sina tal tycker jag är mycket positivt. Det måste vara möjligt - det är för övrigt ett allmänt problem i globaliseringsprocessen - att integrera parlamenten och deras ledamöter i högre utsträckning i utarbetandet och beslutsfattandet när det gäller sådana överenskommelser.
Om vi inte kan åstadkomma detta, kommer vi att få uppleva - och detta är inte bara ett problem med USA, utan det kommer att uppträda generellt under globaliseringen - att det finns många människor i regeringarna, i administrationerna, i de internationella organisationerna - WTO, ITU och vad det allt finns på detta område - som går i spetsen, som vill gå i spetsen och som också klarar av det, men som sedan blockeras av parlamentarikerna med den berättigade frågan om vart den demokratiska kontrollen tar vägen, vad händer med medborgarnas medverkan, som bara kan säkras genom parlamentarisk medverkan? Det måste vi undvika. Det betyder att det gäller - och jag tror att Sir Leon och hela kommissionen är mer än beredda till detta - att utveckla ett förfarande, där vi inte blir splittrade i sådana som i kraft av sina verkställande befogenheter går före och har en helt annan syn på problemen, och parlamentariker, som med all rätt beklagar att deras kontrollmöjligheter och möjligheter till medverkan urholkas, och sedan tenderar att reagera med emotionella reaktioner, som bara kan ha en negativ effekt. Det anser jag också vara ett mycket viktigt problem, och kommissionen är mer än beredd att diskutera detta problem i en mycket positiv anda.
Jag vill alltså tacka för de båda betänkandena. De är positiva, och de innehåller aktiva ansatser och talrika rekommendationer, som vi skall ta upp. Vi har en egen styrka. Det är fel att anta att Europeiska unionen skulle befinna sig i ett svagt läge, och man får inte heller glömma bort att i denna globaliseringsprocess, särskilt när det gäller bortfallet av motsättningarna öst-väst, den militära makten inte längre kommer att spela den avgörande rollen, utan ekonomiska frågor, kulturella frågor, att vara öppen för samarbete med andra. Det kommer att vara det egentliga bidrag som Europeiska unionen mycket väl kan ta med in i den globala diskussionen. Det borde vara vår styrka! Om vi kommer ihåg det, då behöver vi inte handla med utgångspunkt från något mindrevärdeskomplex, utan med det lugn, som är en förutsättning för positiva resultat.
(Applåder)

Donnelly, Alan
Herr ordförande! Jag skulle bara vilja säga i all korthet att jag har förstått att kommissionär Bangemann inte kunde ge något klart svar på min fråga om det transatlantiska toppmötet.
Jag skulle vilja be honom att åtminstone ta med sig idén och diskutera den med ordförandena i kommissionen och rådet, eftersom jag anser att detta är ett sätt att få bukt med några av de missförstånd som finns i de lagstiftande församlingarna på båda sidor om Atlanten.

Bangemann
Som Donnelly helt riktigt insett kan jag för närvarande inte göra några utfästelser för kommissionen som helhet. Jag är dock ganska säker på att han har berört ett existerande problem som behöver lösas nu och, som jag sagt, hyser jag inga tvivel över att kommissionen som sådan och ordföranden kommer att vara mer öppna för en sådan begäran äv vad som varit fallet tidigare. Jag kommer att vidarebefordra detta till kommissionen och sir Leon Brittan kommer att ge dig ett svar.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00

Specialdestinerade livsmedel
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan om betänkande (A4-0401/97) av Lannoye för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om kommissionens förslag om förenkling av vertikala direktiv på livsmedelsområdet.

Lannoye
Herr ordförande! Vi skall diskutera frukostprodukter vid ett olämpligt tillfälle, men jag tror att vi alla oroar oss för kvalitén på dessa produkter och att vi därför kommer att föra en debatt av god kvalitet.
Jag erinrar om att kommissionens målsättning, när den lade fram de fem förslagen till ändringar, var att modernisera två direktiv från 1970-talet, på grundval av en princip: ange de enda grundläggande nödvändiga kraven för att säkerställa fri rörlighet för de aktuella varorna, i detta fall socker, honung, fruktsaft, marmelad och helt eller delvis dehydratiserad mjölk. Det är förvisso en lovvärd målsättning så länge konsumentens intresse beaktas på ett seriöst sätt.
Kommentaren från utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd är att det krävs omfattande ändringar i kommissionens förslag. Vi stödjer oss då på två principer: å ena sidan måste vi införa en dynamik för att öka produkternas kvalitet och å andra sidan har konsumenten rätt till korrekt information, dvs. vi måste undvika alla tvetydigheter när det gäller produktbenämningar och fastställa en tydlig märkning.
Jag sätter fingret på några brister eller svagheter i texterna, vilka givit upphov till ändringsförslag som till stor del antagits av utskottet, samtidigt som betänkandet i sin helhet antogs enhälligt.
Den första kommentaren gäller informationen. Liksom när det gäller choklad står vi när det gäller fruktsaft och konserverad mjölk inför olika nationella lagstiftningar, bl.a. vad gäller möjlig tillsats av vitaminer. Eftersom lagstiftningen är olika - och enligt kommissionens förslag skall fortsätta att vara det - kommer konsumenten att i varje medlemsstat potentiellt finna två typer av produkter som är något olika men märkta på samma sätt, eller åtminstone har samma namn. Vi anser att det inte är acceptabelt och att vi måste ändra benämningen något och lägga till " med tillsats av vitaminer" i förekommande fall.
Den andra kommentaren gäller produkternas kvalitet. Ett antal brister är uppenbara i texterna, bl.a. när det gäller socker. Vi måste ta hänsyn till den tekniska utveckling som gör det möjligt att minska den överskjutande halten av svaveldioxid, vilket är en föga önskvärd beståndsdel i socker. Man kan minska halten från 15 till 10 mikrogram per kilo, vilket f.ö. industrin bekräftar. Denna andra kommentar gäller också fruktsaft. Ni vet att dessa kan vara antingen fullständiga eller erhållas genom återhydratisering efter torkning. I det här fallet är det viktigt att det vatten som tillsätts för att erhålla slutprodukten, dvs. " Återhydratiserad fruktsaft" är ordentligt kodat, vilket inte är fallet i förslaget. Ett ändringsförslag från miljöutskottet syftar till att rätta till denna brist. När det f.ö. gäller möjligheten att tillsätta socker i fruktsaft kan man förvånas över att inget gränsvärde angivits i förslaget. Det är anledningen till att miljöutskottet föreslår att ett gränsvärde fastställs som helt enkelt består i att inte överskrida den naturliga koncentrationen.
Jag skall slutligen betona en viktigare punkt eftersom det handlar om en debatt som redan engagerat parlamentet vid flera tillfällen, nämligen problemet med honung. I januari 1995 lämnade Lullings betänkande om kvalitén på honung och det stora problemet med importerad honung ett antal krav som enhälligt antogs av parlamentet. Jag erinrar om att hälften av den honung som konsumeras i Europa är importerad, den tillverkas alltså utanför Europeiska unionen, under kvalitetsvillkor som absolut inte är garanterade.
Vi anser därför att det för importerad honung krävs en skyldighet till märkning och inte bara en frivillighet för medlemsstaterna. Ett ändringsförslag har också lämnats i det hänseendet om att ursprungsland skall anges. Vi anser f.ö. att det är på tiden att fastställa en seriös analysmetod för honung, vilket fortfarande saknas. Vi anser slutligen också att man skall avskaffa det lite för ädla uttrycket " bagerihonung" för en produkt som faktiskt är en denaturerad honung som det skulle vara mer relevant att kalla " industrihonung" .
Dessa är de huvudsakliga ändringsförslagen.
Jag skulle vilja ställa två frågor till kommissionären. För det första: vad anser han om det som jag anser vara de viktigaste ändringsförslagen, dvs. ändringsförslag 19 och 28 om honung och ändringsförslag 42 om fruktsaft? Vidare: vilken är hans ståndpunkt om den föreslagna rättsliga grunden med tanke på att flera kolleger i PPE lämnat in ändringsförslag som syftar till att ändra den genom att övergå till artikel 100a? Personligen passar detta ändringsförslag mig, men all information vi förfogar över i dag visar att den stöter på mycket stort motstånd från kommissionens sida.

De Coene
Herr ordförande, ärade kolleger! Först och främst vill jag gratulera föredraganden till, ja, hur skall jag uttrycka det, ett femfaldigt betänkande, och så vill jag önska vår kommissionär ett gott nytt år. Vi hade gärna önskat honom god jul med anledning av chokladdebatten, men då hade vi inte den äran att få träffa honom. Med viss försening, gott nytt år.
Föredraganden har egentligen belyst de viktigaste ändringsförslagen mycket grundligt. Jag skulle gärna inför kollegerna också vilja ställa en fråga till kommissionären i samband med den rättsliga grunden. Vi var i vår grupp litet förvånade, fru Schleicher, att dessa ändringsförslag kom vid behandlingen i plenum. Men var inte orolig: vi är naturligtvis inte a priori emot dessa ändringsförslag, men vi har ändå en fråga, för detta ärende har behandlats grundligt av utskottet för rättsliga frågor och av parlamentets rättstjänst. Båda har i sitt slutgiltiga svar kommit fram till att den korrekta rättsliga grunden för de fem fall som vi behandlar i dag skulle ha varit artikel 43. Vi som individuell parlamentsledamot, antingen som parlamentariskt utskott eller som parlament, är naturligtvis alltid för en procedur som är underkastad medbeslutandeproceduren, eftersom parlamentets rättigheter då är mycket mera skyddade och eftersom vi anser att vi som enda demokratiskt valda institution står närmare konsumenten och således är bättre lämpade, tror vi, att försvara konsumentens intressen. Å andra sidan måste vi också vara en smula ärliga. Vi måste se till att ett sådant ändringsförslag, om vi vill tvinga fram ett sådant, att det naturligtvis också är rakt igenom rättsligt underbyggt, för annars kanske vi inför oss själva litet grand ägnar oss åt tomma ord, och kanske lurar vi också oss själva.
Jag har intrycket, fru Schleicher, herr föredragande och andra kolleger, att problemet egentligen inte är problemet med artikel 43 eller artikel 100a. Problemet är att artikel 43 inte är underkastad medbeslutandeproceduren, och tråkigt nog har Amsterdamfördraget inte kunnat hjälpa oss där. Trots detta vill vi inte fördöma dessa ändringsförslag. För att kunna följa er en bit på vägen skulle vi gärna vilja ha ett rättsligt underbyggt svar av kommissionären på ändringsförslagen från kollegerna från PPE.
Ett par andra kommentarer beträffande ändringsförslagen, föredraganden har belyst dem allihop mycket grundligt. Om man tittar på paketet för de fem produkterna är det egentligen ändringsförslag som allihop har lagts fram på grund av en extrem omsorg om konsumenten, skydd av konsumenten och information till nytta för denna konsument. Parlamentet är uppenbarligen inte splittrat vad detta beträffar. När det handlar om ursprunget för honungsprodukter anser vi absolut att det måste anges tydligt på etiketten. När vitaminer måste tillsättas till produkter anser vi att det absolut måste anges tydligt på etiketten. Enhetligheten här i parlamentet står i bjärt kontrast till frånvaron av enhetlighet då det gäller choklad. Här kan vi inte nog upplysa konsumenten. När det handlar om choklad är parlamentet plötsligt väldigt beskedligt. Jag håller mig kvar i nyårssfären och konstaterar att i landet av mjölk och honung är vi helt eniga om allting, men i den stund vi diskuterar choklad blir vi plötsligt litet bittra.
Min kollega Graenitz kommer strax att ytterligare belysa ändringsförslagen angående honung, och vad de övriga beträffar tror jag att vi i gott samråd och med stor samklang kan rösta för alla ändringsförslag. De betyder framsteg. Låt oss nu hoppas att kommissionen, förutom ändringsförslagen kring den rättsliga grunden, även kommer att kunna godkänna de andra ändringsförslagen.

Schleicher
Herr ordförande, herr kommissionär, mina damer och herrar! Lannoyes betänkande antogs med stor majoritet i utskottet, och vår grupp stödjer de framlagda ändringsförslagen. De Coene, ni har just påmint lite om hur ologisk man ibland är. Jag tror att det ligger i människans natur att hon inte alltid är logisk. Trots detta är jag av den åsikten att vi bör försöka agera logiskt; därför inställer sig ett grundläggande problem för mig, med vilket vi alltid - och på sista tiden i tilltagande utsträckning - konfronteras, nämligen problemet med den rättsliga grunden.
Artikel 43 läggs i normala fall till grund för förslagen till direktiv, som har med produktion och försäljning av jordbruksprodukter att göra, vilket även tas upp i bilaga II till EG-fördraget, det gäller alltså förverkligandet av målsättningen för den gemensamma jordbrukspolitiken. Eller artikel 100a, medbestämmandeförfarandet. Denna rättsliga grundval tjänar till förverkligande av och funktion hos den inre marknaden med hjälp av en tillnärmning av de rättsliga och administrativa föreskrifterna i medlemsstaterna, alltså harmoniseringen.
Harmoniseringsdirektiven skall garantera den fria rörligheten för motsvarande produkter. Kommissionens förslag, som ligger till grund för Lannoyes betänkande, rör fem produkter, nämligen socker, honung, fruktsafter, mjölk, sylt och marmelad. Alla produkter är redan bearbetade produkter, som uteslutande har jordbruksprodukter som råmaterial. Till och med när det gäller mjölken handlar det om dehydratiserad mjölk eller torrmjölk.
Kommissionen väljer artikel 43 som rättslig grund. Vi anser att artikel 100a är den korrekta rättsliga grundvalen, även om detta tidigare alltid har hanterats på annat sätt. Men också inom rättskipningen går utvecklingen vidare, inte minst genom ändringar i fördragen, och tyvärr också på grund av aktuella händelser. Till följd av BSE-krisen har kommissionen garanterat att i framtiden alla rättsliga och hälsovårdspolitiskt relevanta rättsliga akter, som har med livsmedel att göra, skall baseras på artikel 100a i EG-fördraget. Inte minst innehåller kommissionens förslag om socker, honung, fruktsafter, mjölk, sylt och marmelad även föreskrifter om konsument- och hälsovårdsskydd, t.ex. när det gäller märkning, resthalter av svaveldioxid i socker, förpackningar, halt av aromer och vitaminer, vattnets kvalitet för fruktsafter, gränsvärden för nitrat, natrium kalcium etc, dvs. märkningsföreskrifter för vitaminberikade fruktsafter, mjölkprodukter, sylt och marmelad.
Den totala gemenskapliga livsmedelsrätten kommer nu att avvecklas genom artikel 100a i EG-fördraget. Därför pläderar vi enträget för artikel 100 a som den korrekta rättsliga grunden för detta kommissionsförslag, och jag vill än en gång fråga er, herr Bangemann, som representant för kommissionen, om ni kommer att stödja detta förslag från Europaparlamentet. Annars vill jag tillkännage att jag föreslår återförvisning till utskottet, om kommissionen ännu inte hunnit så långt. Vi står nu rent praktiskt i en process i enlighet med artikel 43, och om detta kommer att ändras, krävs det verkligen också en garanti. Vi kan helt enkelt inte låta detta passera och avvakta vad som kommer att ske. Det är vår anhållan, och jag hoppas att kommissionen inte bara tänker över detta noggrant, utan kanske på detta område också är konsekvent, alltså logisk.

Olsson
Herr ordförande! Jag vill börja med att gratulera Lannoye till en bra produkt. Detta med livsmedel är inte så enkelt. I förslaget från kommissionen sägs det att man skall förenkla direktiven, men enkelheten står ofta mot säkerheten.
Vi vet att när marknaden för alla varor, men i synnerhet för livsmedel, växer, dvs. livsmedel transporteras allt längre bort från produktionsplatsen. Det är ju en tanke i EU och en fri marknadsekonomi att det skall vara möjligt. Då händer emellertid också någonting annat, nämligen att den direkta information som i gamla tider var knuten till den som sålde livsmedel, den som producerade livsmedel, försvinner. I stället köper vi något som vi inte vet vad det är, om det inte står på vad det är. Därför tror jag att man måste hitta en avvägning mellan enkelheten och säkerheten som ligger närmare säkerhetsaspekten än det förslag som kommissionen har lagt fram. Om man avstår ifrån det, så riskerar man att konsumenten inte får tillräcklig information.
Jag vill också framhålla något som står i ett av ändringsförslagen, nämligen att oberoende av om en produkt är tillverkad i EU eller utanför så skall samma regler gälla, inte minst med tanke på den föregående debatten som vi hade här i kammaren.

Gahrton
Herr ordförande! Jag har begärt ordet för att understryka ett principiellt, oerhört viktigt inslag i betänkandet om dessa livsmedelsdirektiv, där föredraganden ger kommissionen välförtjänt bakläxa. Det gäller två punkter med i princip samma innebörd, där kommissionen vill fastslå att medlemsstaterna " för att undvika att nya hinder för den fria rörligheten uppkommer skall avstå från att anta mer detaljerade bestämmelser" .
Lannoye däremot vill ge medlemsstaterna rätt att anta eller behålla mer detaljerade bestämmelser. Enligt Lannoye krävs det alltså inte att kommissionen skall godkänna sådana hårdare regler. Det krävs inte heller en mängd andra begränsningar i motsats till det som står i unionsfördragets artikel 100a.4, som ju i sin nya utformning enligt Amsterdamfördraget genom en rad inskränkningar helt har förlorat karaktären av så kallad miljögaranti och har krympt till en sorts inskränkt dispensmöjlighet. Men i Lannoyebetänkandet formuleras alltså nu något som börjar likna en miljö- och hälsogaranti, dvs. en rättighet, och inte bara möjlighet, för de enskilda medlemsstaterna att gå före när det gäller att skärpa det regelverk som syftar till att skydda hälsa, miljö och konsumenternas intressen.
Jag har velat understryka detta, eftersom det är så viktigt. Jag hoppas att denna viktiga princip skall få genomslag också i andra EU-bestämmelser. Visst är det motiverat med vissa gemensamma miniminormer, men att man av hänsyn till den fria rörligheten skulle förbjuda medlemsstaterna att gå före och anta ännu bättre bestämmelser är ett utslag av EU: s sämsta sidor. Jag hoppas därför att parlamentet skall anta betänkandet, och att det också skall få genomslag i EU: s officiella politik.

Martinez
Herr ordförande! Bland de fem vertikala direktiven om en rad frukostprodukter, som vår föredragande sade, skall jag ta upp det om honung, inte bara för att Frankrike är den största producenten inom Europeiska gemenskapen med 25 000 ton, det finns nära 80 000 bikupor i mitt Languedoc, utan för att man måste ha smakat på honung från rosmarinhedar, honung med smak av timjan från Larzacplatån, honung med smak av ljunghedar, honung med flera olika aromer, med smak av hallon eller maskros och honung från Provence eller Alpilles, från Grekland eller Spanien vars doft beror på bikupornas placering, för att känna hela skillnaden mot maoistisk honung som doftar av Goulagfångarnas svett eller tårarna från folkmordet av det stora språnget bakåt, denna glukoshonung.
Vi måste alltså skydda oss mot illojal import, utan tullavgifter från Kina, Östländerna, Mexiko, Canada och illojal konkurrens från falsk honung gjord av majs eller sirap. Vi måste ha ett " honungsmärke" för en produkt från trakten, en produkt med magisk sammansättning, gjord av nektar från astrar och andra blommor, dessa välgörare för hälsan med etiketter om ursprungsland, herr ordförande, eftersom honung är en jordbruksprodukt, oavsett debatten om artikel 43 eller artikel 100a, och inte en beståndsdel på den gemensamma marknaden, måste vi skydda den. Vi måste skydda våra biodlare med premier för bikupor, kvalitetspremier, premier för att de gjort en tjänst för pollineringen och civilisationen.
Jag hoppas, herr ordförande, att vi på nytt skall få majoriteten från 1995 för det stora bipartiet.

Graenitz
Herr ordförande, herr kommissionär! Under de senaste månaderna har jag diskuterat med många människor från de mest skilda områden och medlemsländer om lagstiftning på livsmedelsområdet, och jag har inte funnit någon som inser varför cikoriaextrakt har en annan rättslig grund i en vertikal lagstiftning än marmelad eller fruktsafter eller sockerarter. Därför tror jag också att vi måste befatta oss mycket mer intensivt med frågan om den rättsliga grunden än att bara säga: Det handlar om produkter som framställs av agrara råvaror. Det finns bearbetning, och det finns också en överregional betydelse, som karakteriseras av den debatt om vitamintillsatser som förts i utskottet, och som - anser jag - måste föras ännu mycket mer intensivt i kommissionen.
Jag tror inte att vi kan tillåta att man utan verklig information till konsumenterna kommer att tillsätta vitaminer till fruktsafter eller mjölkprodukter eller kanske också till sylt och marmelad med olika bestämmelser i de enskilda medlemsländerna, eftersom det säkerligen över huvud taget inte har någonting att göra med regionala sedvänjor eller lokala livsmedel.
När det gäller honung skulle jag gärna vilja föra in ännu ett par punkter i debatten. För det första är det mycket viktigt att alltid tänka på att honung är ett naturligt livsmedel och att därför inte bara analysen borde vara likadan i hela unionen, utan att vi i lagen har ett påpekande att honung består av mer än bara av olika sockerarter, huvudsakligen glukos och fruktos. Med dessa båda sockerarter skulle man kunna tillverka förfalskad honung, och då har vi inte den honung som biodlarna ger oss från bina. Biodlarens arbete bör värderas särskilt högt inom unionen, eftersom det inte bara handlar om honungsproduktionen, utan också om - och jag tror att Lulling kommer att dryfta denna fråga vidare - att biodlarna ger värdefull hjälp till att bibehålla vår natur och också verkligen producera den frukt som vi ju så gärna vill ha till fruktsafter och marmelad, eftersom det inte går utan bin.

Lulling
Herr ordförande! Europeiska gemenskapen finansierar dyra tvåsidesannonser i veckopressen, där man propagerar för kvalitetshonung med ursprungsbeteckning från medlemsstaterna, nämligen med frågan: " Njuter Ni av honung med samma respekt som Sankt Ambrosius?" Den helige Ambrosius är biodlarnas skyddshelgon, ty han var en stor honungsälskare, och som ärkebiskop begeistrad över binas idoga arbete, som han lät sig inspireras av när han organiserade talrika kloster i sitt stift lärdom.
Tyvärr har kommissionen i sitt förslag till förenkling av direktivet om honung, som man här har lagt fram för oss, inte hållit sig till det som de med hjälp av mycket pengar råder konsumenterna till på glättat papper. Herr Bangemann, så här ser det ut: I era förslag saknar vi den nödvändiga respekten för naturprodukten honung. Jag är tacksam mot miljöutskottet och dess föredragande, Lannoye, för att han i sitt betänkande har tagit med de talrika förslag som jag lämnade i jordbruksutskottet. Det handlar dock i första hand om att den högkvalitativa jordbruksprodukten honung, som produceras i våra medlemsstater, skall skyddas gentemot den billiga importhonungen med lägre kvalitet, varför det obetingat och obligatoriskt bör anges på etiketten om produkten har producerats i gemenskapen eller i tredje land. Tyvärr finns i olika medlemsstater redan upp till 80 procent utspädd honung på marknaden, varför för övrigt filtreringen av honung, vilken förstör de genetiska fingeravtrycken, så att det regionala ursprunget inte längre kan fastställas, absolut måste förbjudas. Det är inte påfyllningslobbyn utan biodlarna som vi här måste lyssna till, och på så vis säkerställa att inte färre utan helst fler biodlare fortfarande är beredda att trots de mycket högre kostnaderna framställa sin högkvalitativa produkt honung. Därmed bör naturligtvis även det garanteras som jag alltid har predikat i mina rapporter om situationen för biodlingen i Europa, att det fortfarande finns tillräckligt med bin i Europeiska unionen, som med sin pollinering försörjer över 80 000 olika växtarter.
Men jag ville också säga att jag obetingat skulle sätta värde på att våra ändringsförslag antas. De innebär att när det gäller ursprunget avses honung som inte till väsentlig utan övervägande del motsvarar kvaliteten. Jag har nu inte någon mer tid kvar, och kommer under min röstförklaring att säga resten.

Kronberger
Herr ordförande! Alltid när vi här i församlingen talar om föreskrifter för livsmedel, så kommer frågan upp, vilka kompromisser vi måste göra. Det gäller säkert också för de nationella parlamenten. Jag har det intrycket att vi har glömt en sak, nämligen att fundera över att mänskligheten under årtusenden har klarat sig utan kemiska tillsatser och additiver. Jag tror, och det visar också debatten här, att vi har förlorat något, nämligen respekten för födoämnena. Jag tänker här speciellt på den gentekniska manipulationen, där vi hela tiden tror att vi måste leka Gud fader själv.
Den andra aspekten är att livsmedelsproduktionen, framför allt produktionen av högvärdiga livsmedel, är en fråga om arbetsplatser, inte bara inom jordbruksområdet, utan också inom handeln. Detta gäller i synnerhet för avlägset belägna regioner, som är föga tillgängliga i turisthänseende. Av den anledningen är det viktigt att medlemsstaterna har möjlighet att genom egna beteckningar ta hänsyn till respektive region och tillämpa en egen högre kvalitetsstandard än den allmäneuropeiska, som direktivet fastslår.
Det måste alltså naturligtvis vara så att samtliga tillsatser är otvetydigt igenkännliga för konsumenten, likaså det geografiska ursprunget, och det måste vara deklarerat på ett förståeligt sätt. Det är vi inte bara skyldiga konsumenterna, utan också de producenter, som satsar på tillverkning av kvalitetsprodukter, vilka helt naturligt är något dyrare än massproducerade varor.

Bangemann
Herr ordförande! Jag tror att jag bäst kan tacka föredraganden genom att följa hans uppslag och yttra mig om de olika ändringsförslagen, ty frågan är så teknisk att det väl inte är bra om man befattar sig med de filosofiska funderingar, som även hölls i debatten.
Vad beträffar sockerarterna, så skall man med ändringsförslagen 1 och 4 på nytt införa föreskrifter om utbudet av färdiga förpackningar. Dessa förslag är oantagbara för oss av samma anledning som fick oss att förkasta dem när det gällde diskussionen om förslaget om kaffe och cikoriaextrakt. För kort tid sedan befattade ni er i förlikningsförfarandet med direktivet om prisangivelser per måttsenhet. Detta direktiv kan även tillämpas på sockerprodukterna, så att föreskrifter om utbudet av färdiga förpackningar inte längre är nödvändigt, eftersom ju konsumenten informeras om prisangivelsen per måttsenhet.
Genom ändringsförslag 7 och 8 skall resthalten av svaveldioxid i den torra massan för särskilda sockerarter sättas ned från 15 mg/kg till 10 mg/kg. Här har man satt upp institutionella skrankor för oss, eftersom det av kommissionen föreslagna värdet om 15 mg motsvarar värdet i det på artikel 100a baserade allmänna, alltså med parlamentets medverkan åstadkomna direktivet om tillsatser. Schleicher torde erinra sig detta, och eftersom hon själv har röstat för förslaget, kommer hon nu säkert att välkomna min redogörelse med stor begeistring.
Vad beträffar ändringsförslag 10 om analysförfarandet för socker, så delar vi er uppfattning enligt vilken de nuvarande analysförfarandena, som härstammar från 1969, är föråldrade, och att man måste finna en lösning för att kunna ta hänsyn till de nya förfarandena.
Nu kommer vi till förslaget om honung. Det som Lulling har sagt, skulle säkert uppfylla Aigner, som ni förmodligen kommer ihåg, med stor tillfredsställelse. Av detta ser man att det finns en kontinuitet i de viktigaste intressena i den parlamentariska representationen. Det som Aigner i många år har hävdat, har Lulling än en gång framfört.
(Inpass från Lulling) Ja, men det var mycket imponerande, det som ni sade. Men jag måste säga er, att det, när det gäller förslaget om honung, huvudsakligen handlar om att fastställa reglerna för marknadsföring och märkning av dessa produkter. Målet är inte att reglera frågor som hänför sig till produkternas kvalitet, eller att träffa åtgärder för att stödja biodlarna. Det är en helt annan problematik, och den måste behandlas i ett annat sammanhang.
Flera föreslagna ändringar är antingen av mycket tekniskt eller redaktionellt slag. Jag vill nu inte gå in på dem. Med ändringsförslag 19 berörs dock en grundläggande fråga, som även Lulling än en gång har lagt fram; den gäller den obligatoriska uppgiften om honungens ursprungsland, oberoende av om produkten tillverkats i gemenskapen eller i tredje land.
Detta ändringsförslag kan delvis principiellt accepteras. Honungens ursprungsland kan vara en för konsumenten nyttig upplysning. Den obligatoriska angivelsen om ursprungslandet för honung som kommer från gemenskapen är dock inte tillåten på grund av domstolens rättskipning. Vi måste här naturligtvis hålla oss till det som domstolen har sagt, eftersom vi är en rättslig gemenskap, och Martinez torde säkerligen inte betvivla detta. För övrigt förordar jag att honungen från departementet Les Deux-Sèvres äntligen en gång får en riktig beteckning, ty det är den renaste honung som över huvud taget finns. Jag hoppas att Martinez vet var departementet Deux-Sèvres är beläget.
Av just denna anledning föreskrevs inte denna uppgift redan i direktivet 1976. Vad uppgiften om ursprungsland för honung från tredje land beträffar, kan kommissionen rösta för att man tillfogar uppgiften. Det kan vi göra. Men vi måste naturligtvis göra det på så vis att vi inte kommer i konflikt med internationella förpliktelser, men det är fullt möjligt.
Vad gäller analysförfarandena har jag redan sagt det som är nödvändigt. Då kommer vi fram till fruktsafterna och dehydratiserad mjölk Det handlar här om märkning av produkterna i händelse att man har tillsatt vitaminer till dem. Det granskar vi nu. Å ena sidan är det så att ett överskott av vitaminer i normala fall inte alls tas upp av kroppen, å andra sidan kan det finnas särskilda fall, när det leder till problem. Vi måste alltså se vad vi kan göra här.
Då kommer vi till sylt och marmelad - ändringsförslag 55 om märkning av sylt och marmelad som är framställd av svavlade frukter. Denna uppgift kan vara av nytta för konsumenten. Därför kan vi acceptera detta ändringsförslag, liksom även 53, 64, 65, 67 och 68, men däremot inte 62.
Så kommer vi till denna verkligen viktiga fråga om den rättsliga grundvalen. Jag har stor förståelse för parlamentets hållning. Schleicher har också än en gång hänvisat till kommissionsordförandens principiella förklaring. Överallt där vi måste övertyga allmänheten är parlamentets medverkan självklar och även en förnuftig och riktig metod. Men, här har vi inte den friheten. Jag har inte den friheten. Jag har, som sagt, stor förståelse för detta. Hela kommissionen har emellertid efter diskussion av denna fråga anfört artikel 43 som rättslig grund, och detta inte utan orsak.
Låt mig hänvisa till utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt i parlamentet. Jag vet inte om ni har förtroende för det, fru Schleicher, men säkerligen mer än för kommissionen. Utskottet för rättsliga frågor och medborgarrätt har med all rätt hänvisat till domstolens rättskipning - och den har då inte heller satts ur kraft genom Amsterdam - av vilken det helt klart framgår, att alltid när det rör sig om jordbruksprodukter som nämns i bilaga 2 till fördraget, även när det handlar om marknadsföringsfrågor, måste artikel 43 tillämpas.
Detta är EG-domstolens ständiga rättskipning, och av den anledningen har kommissionen valt denna rättsliga föreskrift, denna rättsliga grundval. Naturligtvis står det parlamentet fritt, om det anser att denna fråga är så viktig, att återförvisa frågan till utskotten. Men jag vill göra er uppmärksam på, fru Schleicher, att ni därigenom inte löser problemet, tvärtom! Inga förbättringar som vi har föreslagit, kommer då att genomföras. Men det är då ett ansvar som ni själv måste ta på er. Detta ansvar kan jag tyvärr inte lösa er ifrån.

Ordföranden
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Frågestund (kommissionen)
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är frågor till kommissionen (B-0001/98).
Eftersom frågeställaren är frånvarande bortfaller fråga nr 44.
Fråga nr 45 från Clive Needle (H-0988/97):
Angående: Stöd till behandling av HIV/aids i utvecklingsländer
Kan kommissionen ange sin ståndpunkt om de nya förslag som lades fram av en medlemsstats hälsominister vid en konferens i Elfenbenskusten i december 1997 och som omfattar inrättandet av en läkemedelsfond för HIV/aids-smittade i utvecklingsländer?
Håller kommissionen med om att det inte finns något utrymme för en sådan politiskt " gångbar" men potentiellt förödande idé inom EU: s utmärkta riktlinjer för HIV/aids i utvecklingsländer som kommissionsledamot Pinheiro nyligen presenterade för Europaparlamentet?
Kan kommissionen tydligt garantera medlemsstaterna att man inte kommer att överväga något EU-stöd till detta program utan att först i detalj analysera dess innebörd och att resultatet av en sådan analys bör läggas fram för Europaparlamentet?

Pinheiro
Herr ordförande! Låt mig, innan jag besvarar frågan, så här den första gången jag är i parlamentet under 1998, önska alla ledamöter ett framgångsrikt år.
De förslag som nyligen presenterades av en medlemsstat vid Abidjankonferensen om aids i december 1997, och om en läkemedelsfond för att förbättra tillgången till behandling för HIV/aids-smittade i utvecklingsländerna, har det goda med sig att de skapar debatt om ett reellt problem. Det finns faktiskt nu en tydlig orättvisa mellan omhändertagandet av de aids-sjuka i de nordliga länderna, där man har antiretrovirala medel och i andra ändan, de sydliga länderna där de flesta sjuka inte har tillgång till grundläggande hälsovård. Emellertid lyfter skapandet av en fond av denna typ fram en rad mycket viktiga frågor som det är nödvändigt att besvara.
I enlighet med begäran från Europeiska rådet i Luxemburg i december skall kommissionens enheter analysera skapandet av den läkemedelsfond som står under UNAIDS beskydd och som är inriktad på kampen mot aids i utvecklingsländerna. Resultaten av denna analys bör fördjupa de olika möjliga scenarierna och respektive konsekvenser, såväl på ett etiskt och ett jämlikhetsplan som på tekniska, ekonomiska och finansiella plan. Jag vill försäkra ledamoten om att resultaten av denna analys kommer att meddelas Europaparlamentet.
Jag lägga till att enligt min åsikt lyfter skapandet av en sådan här fond fram tre grundläggande frågor. Den första frågan är den om omfånget på tillgången till denna fond med hänsyn till den årliga behandlingskostnaden för tri-terapi, som uppskattas till mellan tio och tjugotusen dollar. Urvalet av sjuka pekar oundvikligen på etiska problem och diskrimineringsproblem bland de aids-smittade människorna.
Den andra frågan handlar om formen för att få tillgång till behandling, då det existerar en verklig fara i att skapa ett parallellt system som är inriktat enbart på aids-sjuka, vilket skulle vara på samma gång ineffektivt och dyrbart och skulle kunna få negativa följder för övriga sjuka med malaria, tuberkulos, mässlingen etc.
Den tredje frågan vi måste svara på är det faktum att den långsiktiga effektiviteten av de antiretrovirala medlen ännu inte är helt bevisade. Dessutom finns ännu inte de nödvändiga hjälpmedlen för den antiretrovirala behandlingen i de flesta afrikanska länder, såsom laboratorier och tillgång till läkare och sjukvårdspersonal.
Av dessa skäl, herr ordförande, ärade ledamöter, avvaktar vi den analys som kommissionen kommer att genomföra med en viss försiktighet inför de slutsatser som kan komma fram i den.

Needle
Tack så hemskt mycket herr ordförande, får jag göra gemensam sak med kommissionär Pinheiro och önska både er och honom ett gott nytt år. Jag vill också be att få tacka kommissionären för ett mycket bra och utförligt svar på denna fråga, vilket i stor utstäckning motsvarar anledningen till att frågan togs upp. Det finns en oro både bland icke-statliga organisationer och många ledamöter, och vi känner oss delvis lugnade av ert svar beträffande studien. Vi ser verkligen fram emot att rapporten presenteras för parlamentet.
Jag tror ni gör rätt i att akta er för att ta plötsliga initiativ av det här slaget hur värdefulla eller välmenande de än är och hur massiv omfattningen på problemen än är. Får jag fråga er i all korthet: håller ni med om att problemet inte är huruvida folken i utvecklingsländerna ska ha samma tillgång till HIV/aids-behandling som folken i de utvecklade länderna - alla är eniga om att detta är nödvändigt - men snarare hur detta mål ska uppnås? Som det är nu skulle det vertikala synsättet gentemot dem som lider av aids, som föreslagits av ett av våra medlemsländer, allvarligt äventyra den allmänna sjukvården genom att skapa ett parallellt system. Jag vill påstå att detta skulle gynna de utvecklade läkemedelsföretagen i världen och förskjuta tonvikten från förebyggande åtgärder till behandling. Jag undrar om ni anser att detta är något som studien kommer att ge ett klart svar på?

Pinheiro
Jag skulle bara vilja understryka att beträffande sjukvårdssektorn eller hälsosituationen i utvecklingsländerna har kommissionen i stort sett alltid ansett att vi måste sträva mot vad vi kallar ett horisontellt synsätt. Vi försöker förbättra själva systemet självt, utbildningen av läkare och annan sjukvårdspersonal, för att försöka åstadkomma en jämn ström av läkemedel som bygger på allmänt ägande och så vidare. Kanske är HIV/aids det enda undantaget till detta synsätt, vilket huvudsakligen beror på kopplingen till vissa typer av beteenden. En ny studie som genomförts av kommissionen, Förenta nationerna och Världsbanken har funnit ett klart samband mellan sexuellt överförbara sjukdomar och överföringen av HIV-viruset. Det betyder att utbildning och förebyggande åtgärder kanske är det bästa sättet att reducera omfattningen av sjukdomen i åtminstone Afrika.
Av alla dessa skäl hoppas vi att studien, som kommissionen ska genomföra tillsammans med experter från medlemsstaterna och de övriga länder som kanske kommer att hjälpa oss, kommer att vara till stor hjälp för att antingen formulera en ny strategi eller bekräfta den vi har fullföljt. En sak är säker, om man räknar med de nuvarande kostnaderna för att behandla en patient är mellan 10-20 000 dollar så skulle detta innebära, om jag inte misstar mig, någonting över 100 miljoner dollar per år, vilket uppenbarligen ligger utanför vår förmåga.

Smith
Jag vill tacka kommissionären för ert svar och önska er gott nytt år på den Europeiska unionens elva arbetsspråk. Först och främst kan jag säga att Needle och jag har framfört liknande frågor till rådet och rådet grupperade ihop dem. Det är konstigt att kommissionen inte gjort samma sak. Men för att återvända till den här fonden, kommissionär, om en sådan fond skulle grundas, skulle den då bestå av nya pengar? För om det inte tillförs nya pengar så blir det svårt att föreställa sig hur den skulle kunna fungera utan att man ställer in medel till minst lika viktiga projekt. Jag ser verkligen fram emot studien och hoppas att den tar upp denna punkt. Skulle ni kunna tala om för mig om det är fråga om nya pengar om en sådan fond grundas?

Pinheiro
Vad jag vet så kommer de nya pengarna att komma från medlemsstaterna eftersom kommissionens budget är fastställd, och om inte ledamöterna i denna kammare beslutar att vi ska få extra medel, så kommer inga nya pengar att vara tillgängliga. I vilket fall som helst tyder gensvaret från de politiska ledarna i medlemsstaterna på att de är beredda att skjuta till en del nya pengar till denna fond. Men jag tror att de vore förhastat att i nuläget dra några slutsatser om fonden kommer att grundas eller inte, om dess storlek och det sätt på vilket den kommer att fungera. Jag försökte säga detta i mitt svar till Needle.

Ordföranden
Fråga nr 46 från John Cushnahan (H-1018/97):
Angående: Den inre marknaden
Vilka åtgärder överväger kommissionen att vidta för att säkerställa att det inte sker någon ytterligare splittring av den inre marknaden, med tanke på domstolens utslag nyligen mot den franska regeringen och nötköttsblockaden mot brittiska hamnar?

Pinheiro
Herr ordförande! Kommissionen godkände den 18 november ett förslag till förordning från rådet, vilket upprättar en interventionsmekanism för kommissionen för att kunna eliminera vissa handelshinder. Detta förslag svarar på en begäran från Europeiska rådet i Amsterdam i juni förra året, som bestod av deras slutsatser om handlingsplanen för den inre marknaden.
Detta förslag svarar också på den oro som ledamoten uttrycker i sin fråga angående den uppföljning som kommissionen tänker göra av domstolens utslag av den 9 december, i fallet kommissionen mot Frankrike. Enligt den föreslagna interventionsmekanismen, skall kommissionen genom beslut, kräva av berörd medlemsstat, att den vidtar erforderliga åtgärder för att få slut på ett tydligt, kvalificerat och oberättigat hinder för accepterandet av fördragets artiklar 30 och 36, och som allvarligt stör den fria rörligheten för varor på den inre marknaden.
Jag vill tillägga att på grundval av tidigare erfarenheter skulle de mest representativa fallen för denna situation kunna vara till exempel det olämpliga och oberättigade importförbudet av produkter från andra medlemsstater, åtgärder som inför eller återinför importrestriktioner, som exempelvis tekniska licenser eller tillstånd, förstörande av betydande mängder produkter från andra medlemsstater, på exempelvis vägar, i affärscentrum eller i magasin eller också blockering av produkterna vilket gör det omöjligt att komma in i ett land eller att röra sig där, till exempel genom transportblockader vid gränserna, på motorvägarna, i hamnar eller på flygplatserna.
Genom ett beslut, om rådet godkänner denna förordning, ger ett ingripande av kommissionen erforderliga kraftåtgärder, det skapar omedelbara rättsliga effekter i medlemsstaten i fråga, vilket gör det möjligt för de drabbade att direkt driva process om de rättigheter de förnekas. Detta, herr ordförande, är det svar jag skulle vilja ge ledamoten.

Cushnahan
Jag skulle vilja besvara kommissionärens hälsning genom att önska honom och hans kollegor, särskilt min irländske kollega, kommissionär Flynn, och parlamentets ordförande ett gott nytt år.
Jag tror att ni kan medge, kommissionär, att EG-domstolens beslut mot den franska regeringen var en milstolpe som kommer att hjälpa er att fullfölja den politik ni enades om på toppmötet i Amsterdam. Jag vill ställa en rad frågor till er angående detta. Först och främst, kan vi få en försäkran om att när någon ytterligare störning av den gemensamma marknaden sker så kommer kommissionen att agera snabbt och bestämt för att se till att medlemsstaterna fullgör sina skyldigheter så att den gemensamma marknaden inte störs.
För det andra, vilka åtgärder har kommissionen vidtagit för att delge den brittiska regeringen sina synpunkter beträffande den senaste olagliga blockaden i brittiska hamnar som drabbade irländska jordbrukare, åkare och exportörer? För det tredje vilka åtgärder kommer kommissionen att vidta för att se till att kompensation ges till de irländska jordbrukare, åkare och exportörer som drabbades svårt på grund av detta olagliga agerande?

Pinheiro
Beträffande frågan huruvida kommissionen kommer att agera snabbt så är det detta som är målsättningen för de nya förordningar vi föreslagit. Om vi skulle gå till väga på det traditionella sättet skulle det ta så lång tid att en del livsmedel skulle gå helt förlorade. Beträffande det som inträffat tidigare skulle jag vilja göra en distinktion mellan två olika situationer. Den första är då en blockad sker, men där medlemsstaten gör sitt yttersta för att undanröja blockaden. Då finns det inget behov av att kommissionen agerar. Den andra är när det är svårt att uppfylla kraven för den gemensamma marknaden antingen beroende på att en regering misslyckats med att vidta åtgärder eller på grund av regeringens uppsåtliga agerande. Det är i det senare fallet som kommissionen agerar.
Vad kompensation beträffar så ligger det i det jag sade att kompensation ska sökas av enskilda individer som anser att deras varor har förstörts eller något annat. Så om rådet antar vårt förslag kommer det faktum att ett beslut fattats att göra det möjligt för privata intressen att få direkt gehör i domstolarna. Det kommer att få omedelbar laga kraft i de berörda medlemsländerna. Så kompensation är inte en angelägenhet för kommissionen, utan för vederbörande myndigheter i ett medlemsland och det är dem det åligger att handla.

Seppänen
Herr ordförande, herr kommissionär! I mitt land har det uppstått frågetecken kring detta direktivförslag, som kommissionen har förberett, eftersom det anses begränsa arbetarnas fria strejkrätt. Det handlar inte bara om att komplettera den gemensamma marknadens funktion utan också om en sådan medborgerlig rättighet som i vårt land hålls för helig och som heter strejkrätt.
Jag frågar, herr kommissionär, om ni håller på att begränsa den fria strejkrätten under täckmantel av den gemensamma marknadens funktion, och har ni för avsikt att göra det utan att kontakta fackföreningsrörelsen och utan att bry er om den så kallade triangelprincipens funktionsduglighet?

Pinheiro
Herr ordförande! Jag skulle vilja säga att även för kommissionen är strejkrätten okränkbar, och under inga omständigheter skulle kommissionen kunna tillåta att en arbetstagarnas grundläggande rättighet i en demokratisk stat skulle upphävas med den inre marknaden som skäl. Av denna anledning kan jag uttryckligen säga er att strejkrätten under inga omständigheter kommer att beröras av denna förordning, eller någon annan som kommer ur denna, av samma skäl.

Ordföranden
Fråga nr 47 från Nikitas Kaklamanis (H-0977/97):
Angående: Blodtransfusioner
Enligt uppgifter i pressen över hela Europa finns det välgrundade skäl att misstänka att Creutzfeldt-Jakobs sjukdom, som drabbar människor, överförs via blod och blodprodukter.
Jag vill fråga kommissionen om man i medlemsstaterna kontrollerar det blod som används vid transfusioner och i så fall i vilka medlemsstater?
Har kommissionen för avsikt att föreslå att man omedelbart, i alla medlemsstater, inför obligatorisk kontroll av blod som används vid blodtransfusioner ?

Flynn
Innan jag går in på frågan om Creutzfeldt-Jakobs sjukdom vill jag upplysa ledamoten om att medlemsstaterna faktiskt kontrollerar förekomsten av ett antal olika patogena organismer i blod och plasma. En översyn som kommissionen nyligen genomfört i den Europeiska gemenskapens medlemsländer om föreskrifter och praxis i fråga om blod- och plasmadonatorers lämplighet och testningen av deras donationer bekräftar att alla medlemsstater rutinmässigt genomför kontroller efter antikroppar mot hepatit C-virus, humant immunbristvirus typ I och II och ytantigenen till hepatit B-viruset.
Beträffande oron över att blod och blodprodukter kan överföra de agenser som orsakar Creutzfeldt-Jakobs syndrom (CJS) måste man först göra en distinktion mellan klassisk och sporadisk CJS och den nya varianten av sjukdomen, nvCJS, som har starkt kopplats till BSE. Enligt de studier som hittills genomförts, särskilt i Förenade kungariket och Förenta staterna finns det inga belägg för att agenserna som orsakar klassisk och sporadisk CJS skulle kunna överföras genom blod eller blodprodukter. Det råd som vederbörande vetenskapliga kommittéer, i synnerhet patentmedicinska kommittén, gett kommissionen beträffande riskerna för dessa former av CJS är att det inte finns någon särskild grund för en tänkbar indragning eller isolering av satser av produkter framställda av plasma. Denna fråga kommer dock att utvärderas med jämna mellanrum på grundval av tillgången på epidemiologiska data och den vetenskapliga bedömningen av dessa.
Vad beträffar nvCJS finns det verkligen en oro för att det kan finnas nya, extra risker med blodprodukter som framställts av donationer från infekterade donatorer. På grund av dessa farhågor och som en förebyggande åtgärd har patentmedicinska kommittén gett rådet att satser av produkter framställda av plasma ska dras in från marknaden när en donator i en plasmapool senare fått diagnosen nvCJS.
Medlemsstaterna har redan börjat följa det rådet. Förenade kungariket följer också rådet från sin spongiform encefalopati-kommitté i detta avseende. Dessutom har en snabb larmprocedur för återkallande av bristfälliga produkter inrättats i gemenskapen. I Förenade kungariket har man börjat genomföra riskbedömingar för att utröna möjlig överföring av nvCJD genom blodtransfusioner. Detta genomförs parallellt med en undersökning av de operationella och vetenskapliga aspekterna med att införa leucodepletion - avlägsnande av de vita blodkropparna.
Beträffande obligatorisk testning av blod för nvCJS är jag övertygad om att ledamoten känner till att det för närvarande inte finns någon kontrolltest. Vetenskapsmän och industrin arbetar för närvarande med att utveckla en sådan test för kontroll och diagnosticering. Ledamöterna i Europaparlamentet finner säkert intresse i att höra att ett särskilt seminarium om nvCJS för specialister kommer att hållas den 15 januari under den patentmedicinska kommitténs beskydd. Detta seminarium, som kommer att föra samman specialister på detta område, kommer att inrikta sig på infektivitetsspridning mellan den nya varianten av CJS och klassisk CJS, risken för överföring genom blod och blodfragment, en genomgång av publicerat och pågående arbete och identifiering av vilken ny forskning som krävs. En rapport från mötet kommer att finnas tillgänglig.
Kommissionen har rådfrågat den vetenskapliga styrkommittén och den vetenskapliga kommittén för medicinska produkter och har redan framlagt ett förslag till en rekommendation från rådet beträffande blod- och plasmadonatorers lämplighet och kontroller av donerat blod i Europeiska gemenskapen, vilket har som syfte att upprätta krav på permanent avstängning för de personer i vars släkt CJS har förekommit.
Mot bakgrund av resultaten från pågående utvärderingar och uppskattningar och de råd som inhämtats kommer kommissionen överväga att föreslå åtgärder som särskilt rör nvCJS med avseende på blod och plasma som källmaterial för medicinska produkter. Vad beträffar blod till transfusioner däremot, finns det för närvarande ingen laglig grund på vilken bindande krav kan fastslås på gemenskapsnivå. Jag hoppas att denna otillfredsställande situation kommer att förändras i och med att Amsterdamfördraget träder i kraft, i synnerhet artikel 152.
Jag beklagar att jag tagit så lång tid, men det är en mycket känslig och viktig fråga och jag ville ge ett så utförligt svar som möjligt.

Kaklamanis
Herr ordförande! Jag önskar er och de två, åtminstone i mitt tycke, högst älskvärda kommisionärerna, de Silguy och Flynn, ett gott nytt år. Jag önskar också dem och alla europeiska medborgare att de får ha hälsan i behåll. Men, ni vet att önskningar inte räcker för att det skall finnas hälsa, både goda intentioner och specifika åtgärder behövs.
Jag tackar så mycket för svaret, herr kommissionär, som verkligen var tydligt. Jag måste dock helt enkelt påminna er om att det år 1980, precis som nu, endast fanns aningar om att aids-viruset överförs via blodet, via blodtransfusioner. Vi vidtog inte då de nödvändiga åtgärder vi var skyldiga att vidta, det gjorde vi 1983. Resultaten av denna treåriga försening känner vi alla tyvärr till. Detta är alltså vad jag är rädd för. Jag säger er nu som läkare: jag föredrar att det nu vidtas obligatoriska åtgärder trots att det, som ni sade, endast finns aningar, i stället för att det som hände med aids händer igen; då kommer det att vara alldeles för sent.

Flynn
Jag uppskattar ledamotens lyckönskningar till kommissionären. Jag måste säga till er att ja, detta är en sak om vilken vi ständigt avger många väl genomtänkta omdömen. Vi är som ni vet självklart helt bundna av de vetenskapliga rön finns tillgängliga för oss vi en viss tidpunkt. Men förebyggande åtgärder övervägs och vidtas förvisso i medlemsländerna. Nu talar vi om donatorer, frågan om kontroll, utvärdering och testning samt frågor om forskning och diagnostiska tester. Alla de frågor som ni bekymrar er över tas med kontinuerligt och det är skälet till att vi har detta speciella möte den 15 januari till vilket vi kommer att sammanföra all information så att vi sedan kan göra det som är nödvändigt på tillrådan av denna kommitté.

Thors
Även jag vill uttrycka min uppskattning för det förslag som föreligger på rådets bord och som kommissionären hänvisade till. Jag har tagit del av denna rekommendation och uppfattar att vi genom den skall få ett förbud mot att personer som lider av denna sjukdom inte skall få ge blod.
När uppskattar kommissionären att denna rekommendation kommer att antas av rådet, och hur var den diskussion vid rådets sammanträde i november, då denna fråga enligt uppgift diskuterades?
Vidare undrar jag om kommissionen har någon uppskattning av hur mycket " riskblod" som har funnits på den europeiska marknaden, sådant blod som man nu måste dra tillbaka. Är kommissionen övertygad om att allt " riskblod" har dragits tillbaka?

Flynn
Tack, fru Thors, jag är glad över att ni stöder det möte som kommer att hållas den 15 januari under patentmedicinska kommitténs beskydd. Detta kommer att bli ett mycket värdefullt seminarium som kommer att sammanföra experterna på området och särskilt inrikta sig på infektivitetsspridning, vilket inkluderar spridning i vävnaderna mellan den nya varianten och klassisk CJS. Jag skulle också vilja säga att ja, det finns en mängd riskblod - det är ingen fråga om saken. Våra kunskaper om detta är ganska begränsade. Kommissionen har bara möjlighet att ingripa direkt gentemot medicinska produkter som har fått marknadslicens från kommissionen genom den centraliserade proceduren. Inga medicinska produkter som framställts från blod eller blodplasma har fått någon sådan licens för närvarande.
Situationen är annorlunda vad beträffar de decentraliserade förfarandena. Där kan vi agera i enlighet med artikel 12 i 75/3/90/EEG, varigenom vi via kommitologiförfarandet kan förslå en indragning av marknadslicensen och på så sätt dra in produkten.
Beträffande de produkter ni nämnde som är angripna av nvCJS har den patentmedicinska kommittén diskuterat detta att rekommenderat att de satser med angripna produkter som fortfarande finns på hyllorna dras in. Detta har skett. Medlen för detta finns i de decentraliserade förfarandena, men så långt har inga licenser utfärdats genom det centraliserade förfarandet.

Ordföranden
Fråga nr 48 från Sören Wibe (H-0964/97):
Angående: Stabilitetspaktens krav på budgetbalans
Stabilitetspakten innehåller ett krav på budgetbalans över konjunkturcykeln. Avser detta krav en real eller en nominell balans? Har kommissionen räknat på t.ex. de sysselsättningsmässiga konsekvenserna av den reala åtstramning av efterfrågan som de facto följer av ett krav på en nominell finanspolitisk balans i de olika staterna? de Silguy, som jag också önskar gott nytt 1998, har ordet.

de Silguy
Tack herr ordförande! Jag tar tillfället i akt i min tur att till er och era kolleger, till er och er familj, framföra min bästa välgångsönskningar för det nya året.
Kommissionen tackar Wibe för att än en gång ha fått tillfälle att precisera innehållet och betydelsen i stabilitets- och tillväxtpakten. Stabilitets- och tillväxtpakten, som godkänts av ert parlament, är en översättning, varken mer eller mindre, av bestämmelserna i Fördraget om Europeiska unionen. Det är på sätt och vis en förordning inom euroområdet. Den har antagits av samtliga medlemsstater och syftar till att säkerställa att den Ekonomiska och monetära unionen fungerar korrekt, genom att ange de operativa villkoren för artikel 103 och artikel 104c i fördraget. Jag vill tillägga att det också är en faktor för trovärdighet när det gäller euron.
För att återupprätta medlemsstaternas handlingsutrymme i budgeten uppmanar pakten medlemsstaterna att, jag citerar " respektera målsättningen på medellång sikt med en budgetsituation som ligger nära jämvikt eller överskott" . Stabilitets- och tillväxtpakten medför alltså inget ytterligare krav. Den fastställer en målsättning. Det handlar naturligtvis om en balans eller ett överskott enligt de nationella räkenskaperna, dvs. en balans som uttrycks i procent av BNP och alltså beräknas utifrån nominella storheter.
Denna målsättning behölls av stats- och regeringscheferna för att, jag citerar " förstärka villkoren som gynnar en hållbar tillväxt av produktion och sysselsättning" . Strävan efter balans på medellång sikt i den nationella budgeten kan bara har positiva konsekvenser för sysselsättningen. Endast sunda budgetförhållanden kan gynna en hållbar tillväxt vilket i sin tur främjar att sysselsättning skapas. Saneringen av de offentliga finanserna är ett krav för att kunna utnyttja de låga räntorna som gynnar investeringar och därmed tillväxten och sysselsättningen.
Jag vill tillägga att Europa har sanerat sina offentliga finanser sedan 1993 och vi börjar kunna skörda frukten av detta. Som bevis på detta finns det siffror som är en kall illustration av verkligheten. 1996, underskott: mindre än 4, 2, tillväxt: 1, 8, 1997, underskott: mindre än 2, 6, tillväxt: 2, 6, prognos för 1998: underskott: mindre än 2 - det fortsätter att sjunka - tillväxt: mer än 3 procent - den fortsätter att öka. Jag vill tillägga att enligt kommissionens prognoser kommer Europa att skapa nära fyra miljoner arbetstillfällen på tre år mellan 1997 och 1999.

Wibe
Låt mig börja med att liksom alla andra önska alla ett gott nytt år och tacka kommissionären för detta svar.
Jag har ställt denna fråga för att undersöka om ni har diskuterat denna skillnad mellan ett realt underskott och ett nominellt underskott. Ett realt underskott är ju budgetunderskottet plus förändringen i statens kapitalställning, dvs. att om ett land har, låt oss säga, en statsskuld på 150 procent av BNP och en tvåprocentig internationell inflation, eller inflation i de valutor, i vilka statsskulden är placerad, så innebär ju det att man, trots att man har budgetbalans, i realiteten har en åtstramning, ett realt sparande.
Det innebär ju, kommissionär de Silguy, att om vi har ett krav på nominell budgetbalans och länderna har en statsskuld, och vi antar att vi har en inflation som normalt ligger på 1-3 procent, så kommer alltså stabilitetspaktens krav att leda till en reell åtstramning av efterfrågan. Trots kommissionär de Silguys optimism om att detta nu skall skapa sysselsättning, håller ni ändå inte med om att en real åtstramning av efterfrågan leder till minskad produktion och ökad arbetslöshet?

de Silguy
Nej det tror jag inte. Jag tror att erfarenheten från de senaste tio eller femton åren visar på motsatsen. När man uppnår alltför högt offentligt underskott - och över 3 procent blir det mycket stort - medför det för det första en betydande ökning av skulden och för det andra en höjning av räntan.
Jag skall ta ett tydligt och enkelt exempel. När man konstaterar att, låt oss säga 18 månader eller ett år sedan, 50 procent av hushållens sparande i Europa användes för att finansiera statsskulden drar man oundvikligen slutsatsen att detta sparande skulle kunna användas bättre om det kunde finansiera produktiva investeringar. Därför måste minskningen av det offentliga underskottet innebära en avreglering av sparandet till förmån för den inre efterfrågan, vare sig det gäller investeringar eller konsumtion, åtminstone beträffande produkter med medellång livslängd.

Alavanos
Herr ordförande! Jag kommer att uppehålla mig vid frågan om sysselsättning då jag tror att det är givet att politiken är inflationshämmande och att vi borde lyssna lite på Förenade staterna som talar om en fara, inte för inflation och överhettning, men för en stagnation av ekonomin och jag vet inte vart EMU leder oss med dagens fördrag.
Jag skulle dock vilja säga att här i Strasbourg, för att tala om sysselsättningsfrågan, firades det nya året av tusentals unga med desperata handlingar. I dag är huvudnyheten i Grekland en 60-årig mans självmord, en man som lämnade ett meddelande som lyder " jag begår självmord för att jag är arbetslös" . Ur denna synvinkel skulle jag vilja fråga: finns det, med tanke på de nya höga arbetslöshetssiffrorna i Tyskland, självmorden, det aggressiva beteendet hos de förtvivlade unga, några nya problemställningar för kommissionen?

de Silguy
Jag är övertygad om att euron kan skapa en ekonomisk ram som kommer att generera mer tillväxt och därmed mer sysselsättning i Europa. Jag är f.ö. fullständigt medveten om att euron inte kommer att lösa problemet med arbetslösheten, att vi för att lösa arbetslöshetsproblemet måste ge oss på dess djupa rötter, som kommer av en rad anledningar och orsaker som ni känner till.
Under 1997 blev det slutligen möjligt att göra ett genombrott åtminstone på begreppsnivå. Europeiska rådet i Luxemburg i november tog fram en ny metod. Jag tror att det finns hopp för denna metod som är en metod som bygger på målsättningar. Vi fastställer gemensamt på europeisk nivå ett antal konkreta målsättningar, t.ex. att om fem år ska det inte finnas några ungdomar som sex månader efter att de gått ut från universitetet eller skolan är utan sysselsättning. Sedan skall varje medlemsstat, utifrån sina egna särdrag, traditioner och regler genomföra och föreslå planer för att uppnå detta mål. Och sedan gör vi en gång om året en genomgång med stats- och regeringscheferna och får på så sätt en multilateral övervakning. På detta stadium blir regeringarna tvungna att svara för sina åtgärder inför allmänheten och inför sina partners för att se om de uppnått sina målsättningar.
Jag tror därför att vi måste gripa oss an problemet med arbetslösheten genom djupa reformer, inte styrda mot de anställda utan som genomförs med dem. Det är anledningen till att den sociala dialogen är så viktig för att vi på sikt skall lyckas med kampen mot arbetslösheten.

Rübig
Herr kommissionär! Tror ni att ASEAN-krisen kommer att få effekter på uppnåendet av budgetbalans?

de Silguy
Jag tror att jag svarat på den frågan under förmiddagens sammanträde. Jag anser att vi måste vara försiktiga när det gäller krisen. Jag har ingen kristallkula att se in i, men jag kan göra alla möjliga och tänkbara katastrofscenarier.
I dag, med den information vi förfogar över, tror jag att jag kan säga att krisen endast får en marginell inverkan på tillväxten i Europa och att den inte kommer att påverka införandet av euron. Varför? Först och främst eftersom vi i rent ekonomiska termer är föga beroende av Asien, som endast står för 9 procent av vår export. Vidare konstaterar jag att den europeiska grunden är mycket sund. Inflationen är låg. Räntorna har aldrig varit så låga. Förtroendeindexen, de undersökningar vi genomför genom opinionsundersökningar bland konsumenterna, investerarna och de ekonomiska aktörerna är fortfarande mycket positiva. De har t.o.m. aldrig varit så positiva.
Detta förklarar bl.a. att kapitalet - sannolikt inser finansmarknaderna med de nuvarande omlokaliseringarna - kommer till de länder som är mest trovärdiga och klarar sig bäst, dvs. Amerika och Europa. Det är bl.a. förklaringen till varför dollarn ligger kvar på den nivå vi förutsett och där den legat i flera månader, och till de sjunkande räntorna som aldrig varit så låga.
Med förbehåll för en utveckling som jag inte kan förutse tror jag inte att den nuvarande situationen i reella termer kommer att få någon inverkan på ekonomin eller budgeten. Om det blir någon inverkan blir den marginell och det är inte till någon nytta att ange den i exakta siffror.

Ordföranden
Fråga nr 49 från Tommy Waidelich (H-0968/97):
Angående: EMU
Enligt senaste toppmötet i Luxemburg ska de medlemsstater som inte deltar i EMU: s tredje fas kunna delta i euro-X-rådet förutom i direkta " Euro-frågor" . Kan kommissionen redogöra för vilken typ av frågor det rör sig om?

de Silguy
Eurorådet skapades av stats- och regeringscheferna vid mötet i Luxemburg i december förra året. Ministrarna i de stater som deltar i eurosamarbetet kommer att kunna träffas på ett informellt sätt för att diskutera frågor i anslutning till det särskilda ansvar de har när det gäller den gemensamma valutan. Det handlar om frågor avseende gemensam och solidarisk förvaltning av en och samma valuta, såvitt de endast gäller de stater som deltar i eurosamarbetet. Exempelvis växlingspolitik för euron, avrådande aspekter, dvs. stabilitets- och tillväxtpaktens sanktioner, eller förberedandet av omstruktureringar inom det nya europeiska monetära systemet. Men det är bara exempel. I enlighet med de önskemål parlamentet uttryckt kommer kommissionen dessutom att delta i alla möten med eurorådet, och i förekommande fall kommer den europeiska centralbanken att kunna inbjudas till dessa möten. Såsom den ärade ledamoten noterat preciserade emellertid stats- och regeringscheferna att " varje gång frågor av gemensamt intresse berörs skall de diskuteras av ministrarna från alla medlemsstater" . Jag tror t.ex. att frågor knutna till samordning av den ekonomiska politiken frågor rörande de stora riktlinjerna för den ekonomiska politiken kommer och bör diskuteras med alla femton medlemsstater. Detsamma gäller allt som berör den gemensamma marknaden, skattemässig harmonisering eller sociala problem. Dessutom erinrade Europeiska rådet, och det är grundläggande, om att Ekofinrådet (rådet med de femton medlemsländernas finansministrar) till skillnad från eurorådet är den enda instans som är berättigad att fatta beslut enligt regler och förfaranden i fördraget. Denna centrala roll som Ekofinrådet skall spela på uttrycklig begäran av Europeiska rådet, med stöd av kommissionen och på dess förslag, bekräftar gemenskapens enhet och sammanhållning på det ekonomiska området.

Waidelich
Jag skulle vilja tacka för svaret. Jag skall inte vara sämre än alla andra och önskar också en god fortsättning på det nya året, inte minst riktar jag det till kommissionären. Vi har väl alla ett spännande år framför oss, när vi nu skall sjösätta euron, och kommissionären kommer ju i högsta grad att vara delaktig i detta. Jag är ju en av de svenska parlamentariker som ser mycket positivt på denna händelse, dvs. att vi nu får en euro och kan få en möjlighet att förhindra valutaspekulation och därigenom faktiskt också ökad självständighet för nationerna att bedriva en ekonomisk politik i hägnet av euron.
I svaret fick vi också reda på att det skulle handla mycket om informella möten i det s.k. eurorådet. Det innebär, som jag förstår, att det inte är några formella diskussioner om majoritetsbeslut och liknande. Det kan väl kommissionären i så fall bekräfta.
Jag skulle önska att det här eurorådet utvecklades till ett forum, där det kunde vara en mer politisk motvikt mot centralbanken - mer demokratisk kontroll och också en samordning av den ekonomiska politiken.

de Silguy
Herr ordförande! Tack för era välgångsönskningar som jag också tar emot beträffande framgången med införandet av euron. Det jag kan försäkra er är att vi f.n. inte kommer att spara några ansträngningar för att operationen skall lyckas.
Ja, eurorådet är en användbar instans eftersom vi aldrig talar tillräckligt med varandra. Vi har en gemensam federal valutapolitik, använder lämpliga ord och inför detta har vi nationell ekonomisk politik som fortfarande faller under nationella befogenheter. Det är nödvändigt att utöka samordningen och våra gemensamma åtgärder. Därför bör vi öka kontakterna mellan finansministrarna.
Men vi får heller inte kullkasta fördragets balans. Jag tror att eurorådet blir användbart för att medvetandegöra och analysera. Men vi måste se till - och kommissionen kommer att göra det vad den anbelangar - att samtliga befogenheter som föreskrivs i fördraget, enligt villkoren i fördraget, dvs. kommissionens förslag, Europeiska rådets yttrande, rådets beslut, att dessa befogenheter utövas i av fördraget härför avsedda instanser, dvs. Ekofinrådet.

Andersson
Jag stämmer också in i de lyckönskningar inför det nya året som tidigare talare har uttryckt. Liksom Waidelich tillhör jag dem i Sverige som ser mycket positivt på eurons genomförande och hoppas att hela denna ganska svåra process skall gå bra.
När detta euroråd bildas, är det naturligt att det är de länder som deltar i EMU som också deltar i detta råd och i de informella sammanträdena. Det kan dock finnas ett intresse för de länder som har valt att stå utanför att ändå bli informerade om vad som händer på eurorådets sammanträden. Finns det några tankar på hur de få länder som står utanför EMU, när den genomförs, kommer att informeras?

de Silguy
Herr Andersson! Eftersom ni är anhängare av euron och från ett land som för närvarande uttryckt önskemål om att inte delta, tillåt mig till att börja med att ge er två argument, eller två tankebanor, som skulle kunna fördjupas i ert land.
Tror ni verkligen att ett land som inte deltar i eurosamarbetet kan bedriva en valutapolitik som är fullständigt oberoende av euroområdet, vilken per definition blir något mycket mäktigt? Personligen tror jag att man kan ifrågasätta det, eftersom det i det här fallet innebär att om man inte deltar i eurosamarbetet blir man tvungen att följa valutapolitiken utan att ha varit med om att definiera den.
Den andra diskussionspunkten gäller företagen. Även om de nationella myndigheterna i länderna utanför eurosamarbetet tillåter dem att arbeta i euro, kommer de inte ändå att få ytterligare kostnader? Någon måste förvisso på ett eller annat sätt stå för växelrisken mellan euron och den andra valutan. Denna valutarisk kommer att försvinna för euroländerna och vare sig det gäller företagen eller bankerna kommer de inte att behöva fakturera den. Det förefaller mig som om problemet gäller länderna utanför eurosamarbetet men, herr Andersson, det är bara två idéer eller två tankebanor som enligt min uppfattning förtjänar att granskas.
För att mer exakt svara på er fråga skulle jag vilja säga att det är självklart att detta organ är informellt men arbetet måste för den skulle fortfarande vara öppet. Kommissionens närvaro och det faktum att besluten kommer att fattas i Ekofinrådet ger alla garantier för att informationen kommer att ges på ett öppet sätt i alla europeiska länder oavsett om de deltar i eurosamarbetet eller ej. Man kan inte hindra euroländerna från att diskutera sinsemellan, men fördelen med denna resolution från Europeiska rådet är att diskussionen ingår i ett förfarande och i ett system som både säkerställer öppenhet och garanterar enhet inom Europeiska unionen.

Ordföranden
Fråga nr 50 från Jan Andersson (H-0970/97):
Angående: Möjligheten att i framtiden utveckla fler kriterier för det ekonomiska och monetära samarbetet
Det ekonomiska monetära samarbetet inom Europeiska unionen är idag i stort sett helt inriktat på skapandet av prisstabilitet. Diskussionen om en utveckling av EMU är dock full av andra uppslag för att kunna tillföra även andra kriterier för samarbetet. Ett sådant kriterium som diskuteras, och som borde förtjäna ett seriöst beaktande, handlar om tillväxten.
Hur ser Europeiska gemenskapernas kommission på möjligheten att tillföra ett tillväxtkriterium till det ekonomiska och monetära samarbetet?

de Silguy
Herr Anderssons fråga ger tillfälle att skingra allt missförstånd mellan olika koncept, nämligen kriterier, medel och målsättningar.
Vi har kriterier för genomförande och för att få en väl fungerande ekonomisk och monetär union. Vi har målsättningar och medel för samordning av den ekonomiska politiken. Kriterierna för övergången till den Ekonomiska och monetära unionen är fastställda i artikel 109j i Fördraget om Europeiska unionen. De skall göra det möjligt för kommissionen - jag erinrar om det - och för rådet att kontrollera om, jag citerar: " en hög grad av varaktig konvergens uppnåtts mellan de olika medlemsländerna" .
Bland dessa kriterier återfinns, jag citerar: " verkställandet av en hög grad av prisstabilitet" . Detta är även den huvudsakliga uppgift som centralbankernas europeiska system erhållit. Det är artikel 105 i fördraget och denna artikel föreskriver, jag citerar: " Huvudmålet för ECBS skall vara att upprätthålla prisstabilitet. Utan att åsidosätta detta mål skall ECBS stödja den allmänna ekonomiska politiken inom gemenskapen i syfte att bidra till att förverkliga gemenskapens mål enligt artikel 2" .
Vad innehåller då artikel 2? " Bland" - jag citerar fortfarande - " dessa mål återfinns en hållbar och icke inflatorisk tillväxt" . Tillväxt kan inte föreskrivas. Den är resultatet av den ekonomiska politiken och nödvändig för att kunna skapa mer sysselsättning. Sysselsättningspolitiken är f.ö. Europeiska unionens prioriterade politik. Prisstabiliteten är nödvändig för att tillväxten skall bli varaktig och för att säkerställa en hög nivå av socialt skydd. Jag erinrar om att under 1996 hade vi 2, 6 procent inflation och en tillväxttakt på bara 1, 8. Under 1997 sjönk inflationen till 2, 1 procent, tillväxttakten ökade till 2, 6 procent och inflationen borde i stort sett bibehållas under 1998 och tillväxten öka till 3 procent.
Arbetsmarknadens parter har mycket väl förstått denna strategi eftersom de stödjer den, vilket deras gemensamma yttranden visar, bl.a. det om det senaste Europeiska rådet. Det finns därför inga planer på att under dessa förhållanden ändra kriterier som är bra. Endast en varaktig tillväxt och en behärskad inflation ger en lämplig ram för att skapa sysselsättning, även om kampen mot arbetslösheten kräver andra mer grundläggande åtgärder, jag skulle vilja säga strukturåtgärder. Det var den väg som öppnades av Europeiska rådet i Luxemburg i november och som jag nämnde nyss när jag svarade på en tidigare fråga.

Andersson
Låt mig först kommentera det som kommissionären sade i samband med mitt förra inlägg, nämligen att länder utanför EMU inte kan föra en självständig penningpolitik. Jag delar den uppfattningen; det är en chimär att tro att man utanför kan bedriva en självständig penningpolitik. Jag delar också uppfattningen att företag i länder som ligger utanför EMU naturligtvis är beroende av det som händer inom euroområdet.
Det finns ju ändå en kritik mot EMU, och den har en bristande folklig förankring i Europa - det kan man inte bortse från. En av anledningarna till detta är att vi samtidigt som EMU skall genomföras har haft en alltför hög arbetslöshet. Man kan inte bortse från att det kan ha spelat en roll att det har funnits en övergripande målsättning att skapa prisstabilitet som har varit överordnad andra målsättningar. Jag skulle önska att det fanns en större balans mellan prisstabilitet och tillväxt. Jag är inte emot prisstabilitet, tvärtom. Balansen mellan tillväxtmål och prisstabilitetsmål borde dock vara bättre.

de Silguy
Jag skall svara mycket snabbt att för mig är konvergenskriterierna eller stabilitetskriterierna inte några hinder mot tillväxten. Tvärtom, de innebär stöd till tillväxten, även om tillväxten måste innehålla mer sysselsättning. Vi kommer inte att få allmänheten att acceptera denna nya process, denna nya händelse, om vi inte förklarar den. Jag tror att vi måste räkna med en omfattande ansträngning för att förklara processen.
För det andra måste vi säkerställa en konkret tillämpning och för detta måste kampen mot arbetslösheten, som blivit en prioriterad politik inom Europeiska rådet och ministerrådet, få ett innehåll. Det var vad Europeiska rådet i Luxemburg i november åtog sig. Vi måste nu fylla den ramen.
Jag tror att en lovande väg har öppnat sig. Den återspeglar ett angreppssätt som med framgång använts för EMU, nämligen ett angreppssätt med mål. Vi måste gå vidare på den vägen.

Lindqvist
Till skillnad från de tidigare frågeställarna tillhör jag den kritiska delen av den svenska representationen i parlamentet vad gäller EMU. Jag frågar varför man inte kan tänka sig att utveckla också andra kriterier än prisstabilitet - sysselsättning har inte nämnts alls, tillväxt har nämnts. Den amerikanska Fed har ju alla dessa tre kriterier i sin definition av vad Fed skall syssla med.
Jag deltog häromveckan i en utfrågning i underutskottet för monetära frågor, där jag är ledamot. Det var en mycket intressant utfrågning, där just dessa frågor kom upp från de deltagande experterna om bristen på balans i ECB, dvs. att det bara är prisstabiliteten som skall gälla. Den fråga som då kom upp var också bristen på demokrati när man inte riktigt säkert vet vem som är ECB: s uppdragsgivare.
Min fråga till er skulle vara: Kan ni svara på om det är parlamentet eller om det är ministerrådet, eller någon annan som är ECB: s uppdragsgivare?

de Silguy
Jag skall svara snabbt, herr ordförande, eftersom jag tror att ni har bråttom och att vi har överskridit den tilldelade tiden. Det är ingen överraskning för mig att lyssna till Lindqvist. Jag tror att han är en ohämmad motståndare till euron och det är hans rätt. Under dessa villkor förstår ni att jag inte kan instämma i hans analys. Jag skulle bara vilja påpeka - eftersom han nämnde exemplet med Förenta staterna - att Förenta staterna har som målsättning att uppnå budgetbalans till början av nästa århundrade, och att de redan i år kommer att vara i balans och sannolikt få ett överskott. Det handlar alltså om ett exempel som för mig visar att budgetbalans, tillväxt och skapande av sysselsättning inte är oförenliga.
En andra kommentar gäller den europeiska centralbanken: jag tror att ni får gott om tid att fråga de framtida ledarna för den europeiska centralbanken eftersom jag vet att ni kommer att ha en utfrågning med dem innan de utnämns formellt av Europeiska rådet. Jag tror att det skulle vara ett bra tillfälle för dem att förklara för er hur de avser att bedriva sin valutapolitik, men i sammanhanget anser jag också att kampen mot inflationen är ett villkor för tillväxt.

Waidelich
Jag håller med kommissionären om att goda offentliga finanser och låg ränta är bra för tillväxten. Jag tror också att euron genom valutastabilitet är bra för tillväxt och sysselsättning i EU, framför allt i euroländerna då.
Jag tror emellertid också att man kan behöva se andra möjligheter. Jag tror att ett tillväxtmål, liksom Federal Reserve har i Förenta staterna, kan vara ett sätt att gå framåt. Jag undrar om jag har tolkat kommissionären rätt och vill fråga följande: Är det formellt möjligt att senare lägga till ett tillväxtkriterium, om regeringscheferna är överens om det?

De Silguy
Jag tror inte personligen att man på medellång eller lång sikt kan ställa politiken i Förenta staternas Federal Bank mot politiken i Tysklands Bundesbank. Om ni tittar på siffrorna över en period på 10, 15 eller 20 år kommer ni att se att resultaten till slut inte är särskilt olika även om vissa skillnader i bedömning vid vissa tillfällen förvisso kan uppträda.
För det andra kan inte tillväxten vara ett kriterium i den mening som avses i fördraget, eftersom ännu en gång tillväxten inte kan föreskrivas - den är konsekvensen av en bra ekonomisk politik. Vad man kan säga är att tillväxten är en målsättning i vår ekonomiska politik där sysselsättningen står i centrum.

Ordföranden
Tack, herr de Silguy. Eftersom tiden för frågor till de Silguy är slut besvaras frågorna nr 51 till 55 skriftligen.

Oreja Aguirre
Jag vill påminna ledamoten om slutsatserna från rådet den 24 november 1997. Där preciserades att kommissionen bör låta framläggandet av förslag som främjar musiken ingå i området för det beslut som togs den 22 september 1997 om framtiden för kulturverksamhet i Europa, vilket förutser möjligheten med ett instrument endast för kulturen.
Vad gäller detta har vi gjort en erfarenhet under årens lopp. Från det ögonblick som kulturen skrevs in i artikel 128 har vi gjort det med hjälp av tre program: Ariane -programmet, Kalejdoskop-programmet och Rafael-programmet. Men såväl parlamentet som rådet har ansett att detta förmodligen varit en väg för ett försök. I framtiden är det bättre att fastställa en allomfattande ram, en egen ram för att behandla kulturfrågor.
Av denna anledning innefattar de förslag som kommissionen snart lägger fram - i vilka speciell vikt läggs vid musiken - i denna egna ram de olika kulturella och konstnärliga sektorerna, i enlighet med den önskan parlamentet och rådet uttryckt.
När det gäller sysselsättningen inom kulturen påminner kommissionen att den inom de närmaste veckorna kommer att lägga fram en grönbok om kulturen, kulturindustrin och sysselsättningen, och den kommer konkret att åsyfta musiken. Denna studie är långt framskriden - den är ännu inte avslutad - men jag vill lugna Izquierdo Rojo och säga att musiken kommer att få en speciell plats.
När det gäller gemenskapsstöden för musik de senaste åren har kommissionen till ledamöternas förfogande den inventering som vi i informationssyfte distribuerade vid den utfrågning som hölls om detta ämne i Europaparlamentet den 18 juni.
Jag vill också påminna om att för kommissionen kan och bör samarbetsprojekt inom musikens område få stöd, men i den grad de uppfyller villkoren i existerande program och gemenskapsinitiativ. Dessa är, under 1998, Kalejdoskop -programmet och förslagsförfarandet som kommer att publiceras inom de närmsta dagarna från post B3-2003 med rubrik " Gemenskapsstöd för kulturprojekt" .
Om man dessutom tar i beaktande att nämnda program och initiativ är öppna för en stor mångfald av konstnärliga yttringar, och att den kulturella kvalitén på projekten är ett av de avgörande kriterierna för urvalet, måste man förstå att kommissionen inte för närvarande är i stånd att förutse omfattningen av de ekonomiska stöd som kan komma att beviljas denna sektor under 1998.
Men framför allt vill jag påminna om att de direkta stöden till orkestrar som genomgår ekonomiska svårigheter i medlemsstaterna är - som Izquierdo Rojo mycket väl vet - ett ansvarsområde för medlemsstaterna. Det är dessa som skall bestämma prioriteten när det gäller offentliga stöd till musikinstitutioner, medan gemenskapsåtgärden - enligt artikel 128 i fördraget och subsidiaritetsprincipen - är inriktad på att främja samarbete mellan medlemsstater.
Jag vill dock påminna om det stöd som gemenskapen ger orkestrar som t.ex. " European Youth Orchestra" och " Orquesta Barroca" genom programmet Kalejdoskop . Dvs. att dessa program och dessa orkestrar där de olika medlemsstaterna samlas beviljar vi stöd. Jag kan dessutom säga er att jag personligen trott att denna slags stöd bör sporras. Jag anser att det är oerhört symboliskt att dessa orkestrar som har representanter från alla medlemsstaterna finns.
I framtiden kommer reflexionen om musiken att vara integrerad i ramprogrammet om en europeisk kulturpolitik. Jag tar detta tillfälle i akt att särskilt fästa uppmärksamheten på denna fråga eftersom jag tror att vi måste förnya oss, även om det vi har gjort hittills kommer att tjäna som referens. Vi måste verkligen veta vad vi vill med kulturen inom gemenskapens ram. Det är en fråga som inte är tydlig, som fortfarande inbjuder till mycket debatt, till mycken ovisshet. Detta beror på att det finns medlemsstater som anser att det är en fråga som endast minimalt bör behandlas inom ramen för gemenskapen. Andra stater har konstitutionella problem, dvs. dessa staters konstitution försvårar möjligheten för att låta kulturen planeras inom gemenskapens ram. Det är också anledningen till att jag anser att såväl parlamentet som rådet har visat mycket gott omdöme och, med kommissionens övertygelse, kommer vi att väl förbereda detta stora ramprogram, detta stora kulturprogram.
Och det är där musiktemat kommer att inrymmas. Vi kommer att hålla ett forum om detta den 29-30 september där parlamentet kommer att vara väl representerat. Jag träffar varannan eller var tredje vecka en grupp representanter från musikens värld och andra kulturområden. T.ex. Gutiérrez Aragón, som varit en av de många som deltagit vid dessa möten. Alla länder har varit representerade och jag har träffat tolv personer varje gång. I synnerhet för att få inspiration och för att få veta vad det europeiska samhället tänker om vad som kan göras på kulturområdet. Resultatet är det som kommer att göra det möjligt för oss att förbereda det dokument som rådet begärt, som också parlamentet önskar, och som vi måste lägga fram innan den 11 maj. Därför har vi ett mycket intensivt arbete att utföra fram till den 11 maj, och ni kan känna er lugn, fru Izquierdo Rojo, att vi kommer att ta väldigt mycket i beaktande vad kulturverksamheten betyder och naturligtvis också - inom musikens värld - i vilken utsträckning allt detta kan bidra till att skapa sysselsättning.
(Applåder)

Izquierdo Rojo
Jag skulle vilja tacka kommissionären för det djupgående, så positiva och i synnerhet så uppmuntrande svaret.
Det skulle lugna mig ännu mer om vi, inför otillräckligheten i den politik som förts hittills, kunde lägga manken till när det gäller de innovativa aspekterna. Just därför, och med tanke på nödvändigheten att subsidiariteten inte ska utgöra en broms i nästa etapp, skulle jag vilja fråga er om man, för att nå dessa prestigefyllda och välrenommerade orkestrar som ännu inte erhållit tillräckligt stöd (och det är problemet: att det vi gjort hittills inte tjänar något till eftersom det inte räcker för att främja musiken), förutser att fastställa överenskommelser och avtal med olika enheter så att det inte blir subsidiariteten - på grund av brist på musikalisk kultur - som hindrar oss att uppnå detta mål.

Oreja Aguirre
Javisst, jag tror att man måste försöka med dessa avtal. Vad jag skulle vilja be er om - det är ju väl känt att Izquierdo är känslig för den här frågan -, är att ni bidrar med vilket initiativ eller vilken idé som helst som ni har om detta eftersom det nu är rätt tid att sätta igång. Vi kommer nämligen att börja utarbeta projektet den 1 februari. Nu, från och med nu till den 1 februari, vill vi, i synnerhet inom ramen för detta stora forum, framför allt lyssna.
Vi har försökt undvika frestelsen kommissionen kan känna att stänga in sig på ett kontor och förbereda ett projekt. Vi har inte velat göra det så. Inte inom något område bör man göra det, men ännu mindre när det gäller kultur. Därför vill vi vända oss till skådespelare, kreatörer, poeter, artister, parlamentariker, regeringar och att vi tillsammans, inom den ram som detta forum skall vara, kan ta emot idéer. Ni kan också vara säker på att jag, innan den slutliga presentationen den 1 maj, skall försöka träffa kulturutskottet för att utbyta åsikter om detta.
Jag tycker att den fråga ni ställt är viktig och jag skulle vilja ta upp den konkret, med mycket preciserade lösningar när vi har ramprogrammet, som vi kommer att presentera den 1 maj, mer skisserat.

von Habsburg
Herr kommissionär! Jag vill framför allt tacka er för det som ni sagt med hänvisning till frågan från Izquierdo Rojo. Men jag skulle vilja ställa två frågor om detta. Under hela den tid jag varit i parlamentet har det egentligen bara skett ett genomgripande framsteg på musikens område. Det var på sin tid musikåret, som ägde rum på vår kollega Hahns initiativ. Det var verkligen framgångsrikt. Har ni utnyttjat det när ni förbereder planerna för framtiden fram till den 1 maj?
Den andra punkten: Jag är mycket oroad över förfallet på folkmusikens område. Det är ett faktum att denna folkmusik steg för steg tillintetgörs genom olika massmedier. Kommer ni att i ert program även infoga dessa mycket viktiga punkter, kommer ni att befrämja de folkliga instrumenten genom att stödja denna musik? Det behöver vi för framtiden!

Oreja Aguirre
Jag skulle vilja säga er herr Habsburg att jag är särskilt känslig för det ni nämnde om folkmusiken.
Jag tror just att en av de faktorer som är karakterisk för Europa är den rika variationen. Vad är egentligen Europa? Och vad är den europeiska enheten? Den europeiska enheten utgörs av mångfalden av olika folk, deras traditioner, deras sätt att leva, deras seder. Det är den stora skillnaden jämfört med den melting pot Förenta staterna är.
Den stora skillnaden är att vi måste trygga denna rika mångfald och inom denna mångfald finns naturligtvis musiken, folkvisorna... Det är något som måste skyddas.
När det gäller det europeiska musikåret minns jag mycket väl att när jag befann mig här, men i en annan funktion, i Europeiska rådet, lanserades det Europeiska musikåret. Det blev också mycket framgångsrikt, just därför att man inte bara försökte med finkultur utan man försökte uppnå just respekten för denna kulturella mångfald.
Vi ska ha detta i åtanke och för det program som ska läggas fram den 11 maj antecknar jag denna önskan som uttryckts, och som jag helt och hållet tar till mig.

Ordföranden
Fråga nr 57 från Hugh McMahon (H-1001/97):
Angående: Jordbundna TV-sändningar av större sportevenemang i EU
Kan kommissionen informera parlamentet om huruvida några framsteg har gjorts i diskussionerna med medlemsstaterna om att göra upp en förteckning över alla större nationella och internationella sportevenemang, till exempel femnationersturneringen i rugby, British Open och Wimbledon, som kommer att förbli tillgängliga för alla EU-medborgare?

Oreja Aguirre
I medbeslutandeförfarandet för ändring av direktivet " TV utan gränser" godkände parlamentet ett ändringsförslag med syfte att garantera publiken tillgång till vissa sportevenemang av särskilt intresse i TV över hela Europeiska unionens territorium. Jag hade inte inbegripit det i förslaget till direktiv. Jag föreslog ett direktiv den 22 mars 1995 och jag innefattade inte ett förslag på tillgång till vissa sportevenemang. Men, när jag i plenum lyssnade på det initiativ som uppkommit i parlamentet, att inkludera möjligheten att garantera publiken tillgång till vissa sportevenemang, tyckte jag att det var en intressant idé, som jag tog till mig direkt.
Jag kan säga er att under förlikningen som hölls - eftersom ingen överenskommelse uppnåtts efter andra behandlingen - konstaterades - och jag höll med om det - att det inte var möjligt att förverkliga vad vi skulle kunna kalla en harmoniserad relation om de stora evenemangen på gemenskapsnivå. Det var viktigt att på något sätt fånga upp åsikten att det fanns händelser som borde sändas med fri tillgång, men några av oss trodde att det inte var möjligt - och jag var en av dem - att det kunde finnas en harmoniserad relation för evenemangen på gemenskapsnivå.
Därför innehåller det nya direktivet några bestämmelser som syftar till att garantera att medlemsstaterna skall kunna vidtaga åtgärder för att skydda rätten till information och säkra en bred tillgång för publiken av TV: s täckning av nationella händelser, eller inte nationella, av stor vikt för samhället. De exempel vi vanligtvis brukar ta upp är olympiska spelen, världsmästerskapen i fotboll och Europamästerskapen i fotboll.
Dessa bestämmelser finns i en ny artikel 3b i direktivet. De består av ett system som man kallar ömsesidigt erkännande och syftar till att förhindra möjligheten att kringgå nationella åtgärder som säkrar en tillgång till TV-sändningar av viktiga evenemang. Systemet fungerar i tre etapper.
För det första kan medlemsstaterna fastställa en lista på evenemang av stor vikt och vidta åtgärder så att inte en betydande del av publiken fråntas möjligheten att följa dessa evenemang i direktsändning eller senare i television med fri tillgång.
För det andra skall dessa åtgärder notifieras kommissionen. Kommissionen kommer att förvissa sig om att de inte strider mot gemenskapsrätten och den kommer att utverka en ståndpunkt av en kommitté som skapats genom direktivet, benämnd kontaktkommitté för representanter för medlemsstaterna. Varje samling nationella åtgärder skall, om de anses förenliga med gemenskapsrätten, kommuniceras till övriga medlemsstater och publiceras i Europeiska gemenskapernas tidning.
För det tredje bör medlemsstaterna garantera att radio- och TV-organ under deras jurisdiktion inte låter bli att uppfylla listan på evenemang som fastställts av andra medlemsstater i enlighet med detta förfarande.
Slutligen vill jag påminna om att det nya direktivet publicerades och trädde i kraft den 30 juli 1997. Medlemsstaterna har fram till den 31 december på sig att införliva det i sina respektive nationella bestämmelser.
I kontaktkommittén har det förts en djup diskussion om tillämpningen av artikel 3b och fram till dags dato har kommissionen inte fått någon officiell notifiering av medlemsstaterna. Dock har kommissionen kännedom om att en stor majoritet av staterna - om inte alla - har antagit eller tänker anta åtgärder för att garantera publiken en bred tillgång till TV: s täckning av de stora evenemangen och hoppas få in dessa notifieringar under 1998.
Som slutsats, och konkret som svar på er mycket specifika fråga herr McMahon, kan jag säga er att när det gäller de tre evenemang ni nämner är det nödvändigt att Förenade kungariket föreslår dessa evenemang på den lista som läggs fram för kommissionen och att kommissionen finner att de uppfyller villkoren för betydande sportevenemang. Detta är således mekanismen, som förusetts i direktivet, i vilket, det insisterar jag på, det inte handlar om harmonisering, dvs. det handlar inte om en enda lista, utan om de listor som kommer från var och en av medlemsstaterna, och var och en av medlemsstaterna accepterar de övrigas listor enligt principen om ömsesidigt erkännande. Och slutligen är det kommissionen som måste godkänna och kontrollera att gemenskapsrätten följs.

McMahon
Herr ordförande! Jag tackar kommissionären för hans utförliga förklaring - ett svar som uppgick till 6 minuter och 47 sekunder. Ett mycket utförligt och omfattande svar.
Det är uppenbart från hans svar, vilket kanske borde betonas, att ingen medlemsstat har försett honom med någon information. Kommer han att göra några påtryckningar på medlemsstaterna för att de ska ge honom information, en lista? Hur ofta föreställer han sig att kommittén kommer att mötas och skulle han att vidta överträdelseproceduren om medlemsstaterna inte ger honom någon lista?

Oreja Aguirre
Herr McMahon, en medlemsstat är inte tvingad att presentera en lista. En medlemsstat kan låta bli att presentera en lista. Det är upp till den. Det som händer är att om en medlemsstat presenterar en lista, låt oss säga överdriven, i antal och i synnerhet överdriven när det gäller slaget av evenemang - t.ex. fotbollsmatcher - kommer detta naturligtvis inte att accepteras av kommissionen. Men inget hindrar en stat att besluta sig för att inte innefatta något evenemang på listan. Det respekteras.
Därför kommer jag inte att göra någonting. Jag kommer inte göra något annat än att vänta på att de skickar mig listan. Och jag är säker på att nästan alla länder kommer att sända listan men det kan hända att en stat inte gör det - jag känner åtminstone till en stat som än så länge inte har tänkt sig att presentera en lista och jag vill uppmärksamma er på att det inte är den stat jag bäst känner till, det är en annan - men det är möjligt.
När det gäller kontaktkommittén tyckte vi att det var bra att kommissionen inte var ensam utan att den kunde rådfråga någon. Vem? En kontaktkommitté. Men i slutänden kommer det att vara kommissionen som tar beslutet. Och i de fall då kommissionens beslut inte respekteras av en medlemsstat kommer kommissionen naturligtvis att sätta igång lämpligt förfarande.

Cunningham
Jag har en mycket kort fråga. Jag skulle vilja veta hur Ryder-cupen passar in i allt detta. Ryder-cupen som nyligen hölls i Spanien för första gången, som ni vet, är förmodligen den enda tävling där nästan hela Europas befolkning faktiskt hejar på Europa. Ni kan heja på England, Frankrike, Tyskland eller vilket annat land som helst i andra tävlingar, men när hela Europa spelar mot Förenta staterna i golf då samlas hela Europas folk till denna händelse i två eller tre dagar och alla stöder de Europalaget. Och ändå sändes detta på satellit-TV i Storbritannien där större delen av människorna ändå inte kunde se det. Så var kommer Ryder-cupen in i detta särskilda scenario?

Oreja Aguirre
Herr Cunningham! Det kan hända att jag har en uppfattning när det gäller den fråga ni ställer mig - jag anser att det är ett viktigt evenemang - men jag skulle inte nu vilja ge ett individualiserat svar. Vi måste nu vänta på en sak: att listorna från de olika staterna kommer. När listorna från de olika staterna kommer skall kommissionen rådfråga kontaktkommittén, få svar från denna och, beroende av svaret, tar kommissionen ett beslut.
Det handlar om att det skall finnas ett strikt kriterium, men det innebär inte att de stora evenemangen inte innefattas. Jag vill också säga er en sak som jag tycker är viktig. Det som i ett land räknas som viktigt evenemang kanske inte är det i ett annat land. Tänk t.ex. på derby . Naturligtvis är derby ett mycket viktigt evenemang i Förenade kungariket men förmodligen är det ett evenemang som i Spanien och Grekland är mindre intresserant. Det kriterium som alltså skall följas - och därav det ömsesidiga erkännandet - är att varje stat skall besluta vilka som är dess viktiga evenemang och att de andra ska respektera detta beslut.

Ordföranden
Fråga nr 58 från Birgitta Ahlqvist (H-1009/97):
Angående: Kommissionens utredning om barn och reklam
Nu är det tredje gången som jag ställer en fråga till kommissionär Oreja om en utredning som flera gånger utlovats av kommissionen, nämligen en utredning om vilka inverkningar reklamen kan ha på minderåriga. Av andra oberoende utredningar har det framgått att barn inte kan anses som konsumenter i och med att de i genomsnitt inte förrän vid tolv års ålder kan skilja på ett reklambudskap och objektiv information.
Kan kommissionären tala om för mig vad det blivit av kommissionens utredning? Och när kunde kommissionären ge en redogörelse för den, om så bara en informell sådan, till exempel inför kulturutskottet?

Oreja Aguirre
Jag tror att jag i svaret till Ahlqvist kan vara kortfattat. Det är inte första gången denna fråga kommer upp och jag känner till Ahlqvists intresse för frågan. Jag vill påminna er om att kommissionen, på grund av en ansökan från en delegation i rådet under granskningsförfarandet av direktivet TV utan gränser, lovade att genomföra en undersökning om TV-reklamens och TV-försäljningens påverkan på minderåriga i syfte att åter undersöka dena fråga vid nästa granskning av direktivet. Jag vill upprepa för Ahlqvist vad jag redan sa henne förra gången. Jag förstår er oro, som jag till fullo delar. Det som inträffar är att jag har de begränsningar jag har och detta är ett ansvar som kommissionen har påtagit sig inom en bestämd period. Det betyder. att kommissionen måste göra denna granskning senast den 31 december år 2000. Vad ska göras? En rapport om uppfyllandet av direktivet, till vilken, om så blir fallet, motsvarande förslag till anpassning bifogas.
Detta är således vad vi åtagit oss att göra. Rapporten kommer naturligtvis också att läggas fram för Europaparlamentet.Tyvärr kan inte studien påbörjas under 1998 - även om jag hade föredragit det -, eftersom budgetmyndigheten - och ni vet vad jag vill säga med det, fru Ahlqvist - har skurit ner de föreslagna medlen till kommissionen för denna sorts studier. Kommissionen har just nu en annan prioritering som jag är säker på också är viktig för Ahlqvist. Det handlar om undersökningen om V-chip , som uttryckligen behandlas i artikel 22 i det nya direktivet. Vi var tvungna att välja och eftersom vi har en prioritering, som är chip -programmet, innebär detta att kommissionen inte kommer att kunna påbörja den studie vi talar om förrän i början av 1999. Jag hoppas alltså nå resultat under 1999 eller, allra senast, precis i början av år 2000. Jag vill - jag lovade det förra gången och jag repeterar det nu - att detta skall kunna göras inte i slutet, utan innan slutet, och om så är möjligt vid denna tidpunkt. Därför bör vi göra studien i tid för att innefatta den i rapporten om tillämpningen enligt artikel 26.
Om situationen skulle förändras - t.ex. inom ramen för Noteboom-förfarandet - kan jag försäkra ledamöterna om att vi skulle vidtaga lämpliga åtgärder för att försöka påbörja denna studie. Så jag delar alltså, som jag redan sagt, ledamotens oro.

Ahlqvist
Jag skall fatta mig väldigt kort. Jag tackar kommissionären för svaret. Jag vet att kommissionären är positiv till att göra denna studie. Tidigare har jag aldrig fått ett så tidsmässigt konkret besked som att det skall göras 1999. Jag är därför tacksam för det svaret.
I Sverige ökar dock irritationen över och kritiken mot barnreklam. Man uppmanar till bojkott och anser att något måste göras. Nu har jag då fått detta svar om år 1999. Även om det är negativt, är det i alla fall tydligare än de två tidigare svaren, så jag tackar kommissionären för det.

Ordföranden
Fråga nr 59 från Maj Theorin (H-0965/97):
Angående: Situationen i Burma
Situationen i Burma är mycket allvarlig. 1990 vann NLD (Nationella demokratiförbundet) det fria parlamentsvalet med över 80 procent. Valet respekterades inte. Militärregimen håller sig kvar vid makten med hjälp av undantagstillstånd. Den 27 september 1997 hölls NLD: s första tillåtna kongress. En kort tid därefter greps ett omfattande antal av kongressdelegaterna av militärdiktaturen SLORK.
Vilka initiativ är kommissionen beredd att vidta för att stödja oppositionens kamp för demokrati i Burma?

Marín
När det gäller Europeiska unionens politiska position i Burmafrågan vill jag först och främst bekräfta att den gemensamma ståndpunkt som antogs i oktober 1996 har förnyats. Så Europeiska unionen upprätthåller exakt samma position avseende händelserna i detta land.
För det andra har man upprätthållit och man fortsätter att upprätthålla utestängningen av Burma från fördelarna i de allmänna preferenssystemen, vilket var ett förslag från kommissionen, som parlamentet väl känner till.
För det tredje lade kommissionen i november för rådet fram ett förslag om att uppskjuta mötet på hög nivå med ASEAN-gruppen. Detta just därför att ASEAN-gruppen insisterade på att Burma skulle närvara. Europeiska unionen accepterade inte denna situation och mötet sköts upp. Jag tycker att det är oerhört positivt att vi inte accepterade att fortsätta vårt arbete i ASEAN-gruppen förrän inställningen till Burma i gruppen inte är klargjord.
När det gäller det konkreta vill jag säga er att avseende de mänskliga rättigheterna och demokratin har kommissionen grundat ett Europa-Burma-kontor i Bryssel i syfte att genomföra en allmän åtgärd för medvetandegörande om vad som händer i Burma och också, så långt det är möjligt, i syfte att skapa framtida ledare och hjälpa oppositionen i Burma.
Den totala kostnaden för finansieringen ligger kring 950 000 ecu. Låt oss hoppas att detta kontor alltid klart skall visa att Europeiska unionen har ett mycket bestämt åtagande gentemot Burma och vad som där händer.

Theorin
Jag är tacksam för denna klara ståndpunkt från kommissionen. Vi har ingen delad mening. Vi anser inte att Burma uppfyller de kriterier som måste finnas för att man skall kunna ha ekonomiska och handelsmässiga förbindelser och ha tullförmåner med detta land. Detta är väldigt viktigt, eftersom det finns europeiska företag, troligen också i mitt eget land, som i dag överväger att börja investera i Burma, vilket vore ganska allvarligt om det skedde.
I USA finns sedan maj 1997 ett förbud mot nyinvesteringar på grund av att situationen inte har förändrats i Burma. EU har nu tillgångar till den rättsliga ramen och de ekonomiska påtryckningsmöjligheterna. Därför är det viktigt att EU nu visar vägen och den politiska viljan.
Det är bra att kommissionären är helt överens med mig om att vi naturligtvis inte kan acceptera att europeiska företag profiterar på det förtryck mot människor som den burmesiska staten utsätter sina invånare för.

Marín
Som ni mycket väl vet, fru Theorin, har kommissionen, och jag tror att detta har uppskattats av parlamentet, vidtagit en mycket bestämd och tydlig åtgärd mot Burmas regering. Vi har inte befogenhet, i en globaliserad ekonomi, att bestämma var ett privat företag investerar, men i vilket fall som helst, och med tanke på situationen i sydöstra Asien, tycks det mig förenat med viss risk att nu tala om europeiska investeringar. Inte på grund av situationen i Burma utan för den allmänna situationen som för tillfället råder på marknaden i sydöstra Asien.

Kinnock, Glenys
Jag skulle vilja fråga kommissionären om han accepterar legitimiteten för valen i Burma 1990 i vilket NLD som leddes av Aung San Suu Kyi var den klara, rättmätiga vinnaren . Om detta är fallet skulle han då hålla med mig om att i stort sett varje nytt val som militärjuntan i Burma kommer att kalla till inte kommer att accepteras som legitima och att det därför aldrig kan accepteras att ett sådant får åsidosätta valresultaten 1990?

Marín
Svaret är självklart.Aldrig kommer val att erkännas, vare sig i Burma eller något annat land, som inte är demokratiska, öppna och under internationell observation.

Ordföranden
Eftersom de behandlar samma ämne, kommer frågorna 60, 61 och 62 att tas upp tillsammans:
Fråga nr 60 från Marianne Eriksson (H-0996/97):
Angående: Mänskliga rättigheter i Colombia
I Colombia sker det sedan flera år allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Den politiska demokratin existerar inte i realiteten eftersom alla legala progressiva partier och rörelser är utsatta för förföljelse. Bara partiet Unidad Popular har förlorat tusentals medlemmar genom politiska mord, bland dem flera demokratiskt valda borgmästare. Ett aktuellt exempel på förföljelsen är den demokratisk valde borgmästaren José Antonio Bula från Apartado. Han häktades på falska grunder och sattes i fängelse. Trots att han i domstol den 22/7 1997 friats från alla anklagelser kvarhålls han i fängsligt förvar.
Vad gör kommissionen för att protestera mot de allvarlig brotten mot demokratin och mänskliga rättigheter som sker i Colombia?
Vad gör kommissionen i det konkreta fallet José Antonio Bula för att få honom frigiven? Fråga nr 61 från Jörn Svensson (H-0998/97):
Angående: Mänskliga rättigheter i Colombia
Convivirstyrkor i Colombia är tillsammans med de renodlade paramilitära grupperna ett mycket allvarligt problem: Convivir drar in civila i en väpnad konflikt och bär ansvaret för många allvarliga brott mot de mänskliga rättigheterna. Även om Convivirstyrkorna enligt colombiansk domstol anses vara i enlighet med landets konstitution, så har både FN: s kommitté för mänskliga rättigheter och mänskliga rättskommissarien Almodena Mazarassa sagt att existensen av de colombianska Convivirstyrkorna är ett brott mot internationell humanitär rätt och strider mot de mänskliga rättigheterna.
Vad avser kommissionen att göra för att protestera mot existensen av Convivirstyrkorna?
Hur ska EU agera i framtiden för att bidra till att Convivirstyrkorna upplöses?Fråga nr 62 från Richard Howitt (H-1004/97):
Angående: Mänskliga rättigheter i Colombia
Instämmer ledamoten av kommissionen i att de illegala halvmilitära styrkorna i Colombia är ett av de största hindren för de allomfattande fredssamtal som landets regering nyligen har föreslagit? Mot bakgrund av att regeringen för två år sedan lovade att skapa särskilda väpnade styrkor för att bekämpa de halvmilitära styrkorna, ett löfte som nyligen har getts på nytt, vilka diskussioner för och kommer kommissionen att föra med den, för att se till att detta löfte uppfylls? Och dessutom, med tanke på att minst 19 colombianska människorättsaktivister har mördats under 1997 och att människorättsorganisationerna spelar en aktiv roll i kampen mot problemet med laglösheten, avser kommissionen att öka sitt politiska och ekonomiska stöd till dessa grupper i Colombia?
Marín
Kommissionen delar parlamentets oro för situationen för de mänskliga rättigheterna i Colombia.
Jag tror att kommissionens inställning, och i allmänhet Europeiska unionens, när det gäller detta ämne är mycket väl känd.
När det gäller kontoret för mänskliga rättigheter som nu finns i Bogotá - i Colombia -, bör jag säga att detta kontor existerar tack vare Europeiska unionens inblandning. Inte bara för den politiska hjälp som getts, utan för den ekonomiska hjälpen. Med tanke på de svårigheter Förenta nationerna står inför har vi tagit beslutet att förlänga gemenskapsfinansieringen för nästa år i syfte att detta kontor och ambassadör Mazarrosa skall fortsätta arbeta.
När det gäller de paramilitära grupperna och särskilt de s.k. kooperativen "Convivir" borde ni veta att jag, vid mitt senaste officiella besök i Colombia, och vid den presskonferens jag gav, klart uttalade vilken Europeiska unionens position är avseende detta. Vi anser att all paramilitär verksamhet, och konkret denna slags kooperativ, ligger utanför det som vi anser som normalt inom det ansvar som en stat har att garantera en normal situation i vilket land det vara må.
För oss är den huvudsakliga frågan att - till de allmänna valen, som skall hållas i maj - främja freden och fredsförhandlingarna och då tänka på, som jag redan haft möjlighet att säga i Colombia, att det viktigaste politiska målet för den nya regeringen, oberoende av vilken det blir i maj, måste vara fredsförhandlingarna och att söka fred för ett land som lider av problem, inte bara på grund av narkotikahandeln, utan också gerillan - som också är medskyldig -, paramilitärerna och den interna politiska situationen.
Det är en mycket komplex och svår situation där jag tror att Europeiska unionen kan göra en hel del genom att hjälpa till i fredsprocessen och den interna förhandlingen.

Eriksson
Jag tackar för svaret. Jag kan hålla med om att situationen i landet är minst sagt svår. Därför kan jag väl heller inte säga att jag var så väldigt nöjd med att få höra att vi har ett kontor i landet.
Jag har också ställt en fråga kring en specifik person. Jag undrar om jag kan få ett svar på den frågan. I övrigt avser jag att återkomma i denna fråga.

Marín
Det borde inte förvåna er att Europeiska unionen är den huvudsakliga finansiären och den som bestämt att ett kontor för de mänskliga rättigheterna skall upprättas i Bogotá. Det första i Latinamerika.
Det var ett beslut av kommissionen för mänskliga rättigheter i Genève, i samarbete med fru Robinson som är FN: s nya ansvariga för mänskliga rättigheter, som samarbetar utan problem med oss. Jag minns inte adressen nu, men det är offentligt och allmänt känt att detta kontor finns sedan ett år tillbaka.

Svensson
Hösten 1997 hade jag anledning att uttala mig kritiskt mot en parlamentsresolution som ensidigt prisade den colombianska regeringens fredsinitiativ, utan att samtidigt ta ställning till att regeringen i Colombia samtidigt också bombade civila mål.
Nu har vi återigen fått en påminnelse om den colombianska regeringens dubbelspel genom dess utrustande och användande av dessa paramilitära grupper. Därför är det mycket värdefullt att kunna tolka kommissionens svar så, att den inte delar den tidigare parlamentsmajoritetens illusionära och något naiva syn på den colombianska regeringen, utan har en mer kritisk hållning till denna regering. Det får vi tacka för.

Marín
Nej, nej, min inställning är fortfarande densamma. Jag är överens med den där resolutionen från Europaparlamentet.
När det gäller mänskliga rättigheter i Colombia, som är ett land jag känner väl till, och där vi arbetar mycket med temat mänskliga rättigheter, har dessa kränkts av regeringen. Det har jag sagt i Bogotá. De har kränkts av militärerna, men de har också kränkts av gerillan.
Man ska inte tro att det finns rena och aseptiska själar när det gäller vad som sker i Colombia. Alla är ansvariga. Ja, jag vet att ni inte tycker om det svaret, men alla är ansvariga för denna situation.

Howitt
Jag håller med kommissionären om att vi alla är ansvariga för våra egna handlingar, men han verkar ha gjort ett allmänt uttalande om sin oro för de mänskliga rättigheterna i Colombia utan att svara på några av de specifika frågor som ställts till honom. Jag frågade er, kommissionär, vad ni kommer att göra med avseende på direkta diskussioner i frågan om bildandet av väpnade grupper för att bekämpa de paramilitära grupperna. Jag frågade er om ni skulle sträva efter att öka det direkta givandet av medel till de colombianska människorättsorganisationerna. Ni har inte svarat på det heller. Uppriktigt sagt skulle era uttalanden om stöd till FN-kontoret få ett bättre mottagande om ni på en av era presskonferenser i Colombia inte hade sagt att ni trodde att Convivir skulle kunna stabiliseras och att de skulle kunna fortsätta existera under vissa villkor. Antingen är den rapport jag läst felaktig eller så agerar ni i direkt strid med vad den person som sköter FN-kontoret faktiskt förespråkar, och vi finansierar honom.
Var snäll och ge oss några bestämda svar nu och inte bara tala om några vilka områden vi bekymrar oss över i allmänhet. Vi är alla ansvariga för våra egna handlingar.

Marín
Jag skall fatta mig mycket kort herr Howitt, för jag vet inte om jag inte förstår er, eller om ni inte vill förstå mig.
Det enda jag inte kommer att göra är att lägga fram ett program för att kämpa mot paramilitärerna genom att använda de icke-statliga organisationerna.
Jag vet inte om jag förstått er rätt. Jag vet inte om ni vet vad en paramilitär i Colombia är. Det tycks mig som om ni inte vet det. Men jag tycker att det är en naivitet utan någon politisk sans att påstå att paramilitärer, eller fenomenet paramilitärer, i Colombia, i Algeriet eller i vilket annat land som helst, skall kunna bekämpas genom att finansiera, eller ej, de icke-statliga organisationerna.
Jag beklagar att behöva säga er det så tydligt. Och för det andra tror jag inte att jag på något sätt angripit kontoret för de mänskliga rättigheterna. Här måste föreligga ett missförstånd. Tvärtom, vi finansierar det.
Jag ber er därför att ni fortsätter att nära följa den politik vi för avseende Colombia och de framsteg som vi gör i en svår situation. Men, snälla ni, föreslå inte kommissionen sätt att förfara eller att arbeta på som verkligen är svåra att acceptera.

Ordföranden
Eftersom tiden för frågor till kommissionen är slut kommer frågorna nr 63 till 82 att besvaras skriftligen.
Jag förklarar härmed frågestunden avslutad.
(Sammanträdet avbröts kl. 19.30 och återupptogs kl. 21.00.)

Begränsning av utsläpp av organiska föreningar
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0406/97) av Cabrol för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om förslag till rådets direktiv om begränsning av utsläpp av flyktiga organiska föreningar förorsakade av användning av organiska lösningsmedel i viss industriell verksamhet (KOM(96)0538 - C4-0139/97-96/0276(SYN)).

Cabrol
Herr ordförande, mina kära kolleger! Rådets förslag till direktiv som vi granskar i kväll syftar till att minska utsläppen av flyktiga organiska föreningar som vi kallar VOC, utsläpp som beror på användningen av lösningsmedel, vilka själva är organiska och flyktiga och som används i en rad industriella verksamheter. Överskottet av dessa VOC i de lägre atmosfäriska lagren, tillsammans med svaveloxid och under inverkan av solstrålningen, medför att ozonet ökar i den omgivande luften, ibland med paroxysmartade ökningar som kallas ozontoppar.
Vad framkallar dessa ozontoppar? Överskottet av ozon i den omgivande luften ger upphov till stora risker och hälsoproblem. I Frankrike har ett regionalt folkhälsocentrum i Parisregionen bedrivit en studie som visat att under perioden 1987-1992 har ozontoppar medfört en ökning av antalet läkarbesök och sjukhusvård för astma, andningsproblem, ögonsjukdomar, huvudvärk och vissa dödsfall, förvisso sällsynta och hos särskilt känsliga individer. Det motiverar ett försök att minska dessa farliga utsläpp.
Varifrån kommer dessa utsläpp? De kommer från användningen av vissa lösningsmedel inom en rad sektorer, ett tjugotal, så olika som bilindustrin, tryckerier, gummi, textil, träindustri, etc. Problemet berör över 400 000 företag, där flertalet är små och medelstora företag, med totalt över tio miljoner anställda och med mycket olika tekniker. Det visar på den stora ekonomiska, finansiella och sociala betydelsen av problemet, men också på komplexiteten i detta mycket tekniska direktiv.
Vilken är direktivets utmaning? Den består i att minska dessa utsläpp med 67 procent i förhållande till 1990 års nivå och kräva att anläggningarna skall överensstämma med direktivet före 2007. Hur skall vi uppnå det? Förslaget till direktiv innehåller flera lösningar mellan vilka företagen kan välja. För det första respekt för vissa gränsvärden för utsläppen, vilka anges i bilaga 3a till förslaget och som är olika beroende på industrisektor. För det andra användning av lösningsmedel som innehåller mindre VOC. För det tredje ändringar i processer och bearbetningsmaterial, vilka förklaras i bilaga 3b. Slutligen kan medlemsstaterna i stället för att tillämpa gränsvärdena i bilaga 3 genomföra nationella planer som totalt sett leder till samma resultat men med andra medel.
Förslaget till direktiv ger ett viktigt bidrag till lösningen på miljöförstöringsproblemet och kräver därför en grundlig granskning. Men denna granskning har gjort det möjligt för oss att upptäcka vissa vagheter, tvetydigheter eller brister vilka motiverar de ändringsförslag vi har lagt fram. Dessa ändringsförslag kan delas upp i fem huvudkategorier. De är för det första inriktade på att förenkla och förtydliga texten, för det andra på att göra den förenlig med direktiv 96/61/EEG på samma tema men gällande storindustrin, för det tredje på flexibilitet i val och tillämpning av metod för att minska utsläppen, för att göra det möjligt för alla olika berörda företag att på bästa sätt anpassa sig till direktivets mål, antingen på grundval av konceptet med bästa tillgängliga teknik som dessutom är ekonomiskt genomförbart eller utifrån hänsyn till de mycket olika särdragen för varje sektor och varje företag. På så sätt undviker man att belasta vissa företag med alltför stora kostnader, vilket skulle begränsa deras konkurrenskraft i förhållande till tredje land.
I det sammanhanget bör noteras att det inte förekommit någon egentlig uppskattning av kostnaderna eftersom de uppskattats till fyrtio miljarder ecu av kommissionen men 80 miljarder ecu av det fransk-tyska institutet vid universitetet i Karlsruhe, med en grundinvestering på 30 miljarder ecu. Om man vill att direktivet skall tillämpas, måste man alltså vara realist och enbart begära det som är ekonomiskt genomförbart.
Ändringsförslagen i den fjärde kategorin betonar betydelsen av de nationella planerna. Dessa måste vara öppna och regelbundet läggas fram, inte bara för kommissionen utan även för parlamentet. Slutligen bör vi åtgärda en brist i detta direktiv, som bara vänder sig till vissa industriella och konstnärliga verksamheter, som förvisso är ansvariga för 70 procent av utsläppen av VOC. Men 30 procent av dessa utsläpp har förbigåtts med tystnad, eftersom direktivet inte omfattar färg som används i byggnader eller söndagsmålarna som pysslar på sin fritid. Europeiska kommissionen borde därför komplettera sitt förslag med ett verkligt initiativ beträffande dessa två ansvariga. Kommissionen borde också främja bättre information och bättre utbildning för konsumenten samt medvetandegöra branschfolket så att de tillverkar färg med mindre lösningsmedel, och sprida amatörernas målande över året. De arbetar framförallt på sommaren vid hög värme vilket bidrar till ozontoppar och självfallet till de faror vi pekat på.

Rübig
Herr ordförande, ärade kolleger! Cabrols betänkande om begränsningen av utsläppet av flyktiga organiska föreningar är ett anspråksfullt betänkande. Faktum är att föreliggande förslag till direktiv spelar in på flera områden och för med sig enorma effekter. Jag citerar kommissionens rapport: Av detta initiativ kommer ca 400 000 företag, bland dessa många små och medelstora företag inom totalt ca 30 branscher, att omfattas, och naturligtvis ännu fler konsumenter. Kostnaderna, det har vi redan hört, rör sig om miljarder ecu. Vi talar alltså här om ett mycket viktigt och stort område.
Målet vi strävar efter med detta direktiv, en reducering med två tredjedelar av utsläppen av flyktiga organiska föreningar, rättfärdigar absolut dessa siffror. Två tredjedelar inom de närmaste åren är ett synnerligen ambitiöst mål. Det förtjänar att stödjas av oss alla och bör inte vattnas ur alltför mycket. Ändå skulle jag vilja varna för sådana regler som punktvis skjuter ovanför målet. Vad tjänar det till att exempelvis underkasta etylalkohol, ett jämförelsevis miljövänligt medel för ytrengöring, de strängaste tröskelvärden, när det som alternativ kvarstår exempelvis användning av icke lättflyktiga lösningsmedel, som hotar miljön i mycket högre utsträckning.
Vi är också rent allmänt av den åsikten att miljöskyddet inte i första hand skall främjas med hjälp av tvång, utan framför allt genom uppmuntran. Ett exempel från mina hemtrakter: Övergången till medel för ytbeläggning med ringa innehåll av lösningsmedel har lett till att konsumtionen av lösningsmedel i Österrike sedan 1990 har gått ned med ungefär hälften. Därför försvarar jag sådana stimulanssystem även på europeisk nivå, för att man på dessa områden skall kunna tillämpa tröskelvärdena flexibelt.
Vi diskuterar denna vecka arbetsplatser och även utflyttning. Men jag tror att det är nödvändigt att uppnå miljömålen och att trots detta försöka stimulera miljöpolitiken på förnuftigt sätt, så att vi kan leva på ett hållbart vis även i framtiden.

Bowe
Herr ordförande! Å socialistgruppens vägnar vill jag ge mitt stöd till Cabrol och dessutom framföra mitt tack för hans betänkande till kommissionens förslag.
Direktivet om att kontrollera utsläppen av flyktiga organiska föreningar från industriell verksamhet har min grupps stöd, och jag skulle vilja framföra mitt personliga tack till den föredragande för det hårda arbete han lagt ned och för det han har uträttat så långt. Det blir allt mer tydligt att utsläppen av flyktiga organiska föreningar har en skadlig verkan på människans hälsa och miljön i allmänhet, vare sig det handlar om deras bidrag till de fotokemiska föroreningarna, det marknära ozonet i vår atmosfär eller framkallandet av astma eller till och cancer bland vårt folk. Vi har goda skäl att försöka reducera och kontrollera och till och med eliminera dessa utsläpp från de industriella verksamheter där de används.
Bruket av föreningarna är utbrett och de verksamheter där de fyller en funktion är många och skiftande, så vi måste sträva efter att sätta nya, kraftigare begränsningar på utsläppen av dem i en hel rad större industriella anläggningar. Vad beträffar den vidare roll de spelar i mindre anläggningar hoppas vi att kommissionen kommer att lägga fram ett förslag så snart som möjligt för att se till att nya färger och beläggningar med lägre lösningsmedelsinnehåll används och att andra mindre skadliga ämnen används.
Vi inser självklart att det finns svårigheter i en del industriella sektorer med att reducera bruket av flyktiga organiska föreningar eller att byta till effektiva alternativ, och vi har följaktligen medgivit en generös tidsgräns för uppfyllelse av kraven, vilket vi anser ger tillräckligt med tid för att genomföra nödvändiga förändringar.
Vi anser att omröstningen i miljöutskottet avspeglade vår ståndpunkt fullständigt, och vi kommer att ge vårt stöd till alla ändringsförslag som antagits av utskottet, i synnerhet dem som klargör föreskrifterna i direktivet och reducerar utrymmet för nationella planer, och således gör att förslaget blir mer Europaomfattande och mer inriktat på den gemensamma marknaden. Därför kan vi inte stödja de extra ändringsförslag till betänkandet som framlagts av några kollegor under sammanträdet.
Slutligen hoppas vi att rådet och kommissionen godtar våra ståndpunkter, inlemmar dem i förslaget och gör dem till en verklig värdig del av Europeiska unionens ansträngningar att skydda miljön och bli en verklig ledstjärna för hela världen.

Schleicher
Herr ordförande, fru kommissionär! Vi behandlar i dag ett utomordentligt viktigt bidrag till skydd för miljö och klimat. Professor Cabrol och Bowe har ju just understrukit att flyktiga organiska föreningar är kemiska substanser som lätt dunstar ut i atmosfären. Som så kallade prekursorer kan de naturligtvis i reaktion med andra ämnen både verka ozonbildande och ozonförstörande. Därigenom medverkar de både till att ozonskiktet bildas och förstörs. Man skulle kunna säga: För lite där uppe åstadkommer ett hål i ozonskiktet, för mycket där nere åstadkommer en växthuseffekt.
Genom att minska dessa ämnen vid källan kan man åstadkomma ett viktigt bidrag även till skydd för klimatet. Som komplettering till det som sagts av kollegan Rübig vill jag fastslå följande: Cirka 51 procent av VOC orsakas av användningen av lösningsmedel. Den europeiska lagstiftningen berör ca 400 000 företag i Europeiska unionen, men 90 procent av dessa är små och medelstora företag med ca 10 miljoner anställda. Dessa siffror klargör betydelsen av de europeiska bestämmelserna för miljö- och klimatskydd, men även de ekonomiska effekterna på den europeiska industrin.
Fram till år 2007 skall utsläppen av flyktiga organiska föreningar i Europeiska unionen reduceras med 1, 4 miljoner ton, dvs. ungefär 67 procent. Den viktigaste åtgärden är den branschspecifika begränsningen av utsläppen för alla nya anläggningar. Existerande anläggningar kommer stegvis att integreras. Undantag, s.k. planer för minskning av utsläpp, skall bara finnas om man använder ersättningar som bevisligen har låg eller ingen halt av lösningsmedel.
Kommissionens förslag är därmed ett steg i rätt riktning. Men vi har ett mycket stort problem. De nationella åtgärdsprogrammen, som planeras av Europeiska kommissionen som en tredje möjlighet, har i det förgångna visat sig föga effektiva. Det finns en betydande risk för att de används för att kringgå den stränga begränsningen av utsläpp. Därför har utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd med stor majoritet uttalat sig för att dessa möjligheter skall strykas.
Efter en lång tid av förberedelser har Europeiska kommissionen för övrigt, enligt min grupps uppfattning, lagt fram ett förslag som man absolut bör kunna enas om. Därför är vi mot väsentliga ändringar, både när det gäller en försvagning och orealistiska skärpningar. Det finns väl ytterligare några nationella egendomligheter, särskilt i Österrike och Spanien, och jag vore tacksam om kommissionen än en gång skulle vilja diskutera dessa frågor, ty vi vill inte att det här leder till någon orimlig utveckling.
Just under de senaste åren har man i alla medlemsländer, och även på europeisk nivå, blivit övertygad om att man inte så snabbt kan få grepp om alla problem. Vi sätter även stort värde på frivilliga åtgärder. Företag, som gör något åt detta i ett tidigare skede och mer frivilligt än vad lagen kräver, bör också tillmötesgås på lämpligt sätt. Därför ber jag särskilt om att man snarare borde avveckla det administrativa arbetet inom byråkratin. Jag har bland annat också lagt fram ett förslag om detta. Jag skulle vara tacksam om man ville stödja våra förslag.

Eisma
Herr ordförande! I denna " överfulla" kammare konstaterar jag för den liberala gruppens räkning att det europeiska pusslet av direktiv som skall förbättra luftkvaliteten i Europa sakta men säkert fullbordas. Vi har till exempel redan kommit ganska långt med auto-oil-programmet.
Förra månaden slöts stränga avtal i Kyoto. I dag diskuterar vi begränsning av utsläppet av flyktiga organiska ämnen. I ett pussel är det viktigt att å ena sidan antalet bitar är komplett och att man å andra sidan har de riktiga bitarna. I fråga om de flyktiga organiska ämnena är detta inte riktigt fallet. Vad som saknas i detta pussel är den bit som reglerar lösningsmedel i färg. Vi har lagt fram ändringsförslag 8, och jag skulle vilja be kommissionären att här i dag upprepa det löfte som hon, enligt vad jag fått uppgift om, har lämnat i rådet om att komma med ett förslag om för färgprodukterna. Dessa lösningsmedel är nämligen för skadliga för hälsan för att få fortsätta att föras ut på marknaden.
I samband med direktivet om de flyktiga organiska ämnena måste vi se upp så att vi inte på förhand avvisar några av de nuvarande, framgångsrika, nationella programmen såsom föreslås i ändringsförslag 22. I Nederländerna, i mitt land, finns en frivillig överenskommelse med industrin för att minska utsläppen, vilket har gett mycket goda resultat. Det skulle vara beklagligt om parlamentet avvisar denna typ av nationella program, medan såväl kommissionen som rådet har gett sitt samtycke till detta. Min grupp kommer således inte att stödja ändringsförslag 22.
Jag ber min kollega att även rösta för ändringsförslag 3. Det får inte gälla mindre stränga krav för mindre anläggningar. Utsläppet av VOC är alldeles för allvarligt för detta i dessa länder. Jag konstaterar att med dessa anpassningar börjar det europeiska luftkvalitetspusslet närma sig sin fullbordan.

Breyer
Herr ordförande! Det är nog ett fattigdomsbevis för den europeiska miljöpolitiken när vi först 20 år efter det att en medlemsstat, nämligen Förbundsrepubliken Tyskland, lagstiftade om flyktiga organiska föreningar, sätter i gång med att göra det på europeisk nivå. Jag har i dag hört mycket om industrins problem. Många kolleger har talat om konkurrensvillkoren. Varför talar vi - och det är lika skamligt - egentligen inte om de människor som skadats av kemin? Jag känner många människor som har fått skador av lösningsmedel. Därför är det på tiden att man skapar värden som leder till att det uppstår färre skador på hälsan, ty även detta måste vi betänka: Det existerar inte bara kostnader för industrin, utan också inom hälsovården, och de människor som drabbats av dessa hälsorisker har naturligtvis fått utstå mycket personligt lidande och problem.
En sak ligger oss särskilt varmt om hjärtat - och jag ber er, fru kommissionär, att gå in på detta -, nämligen de ämnen som används inom den kemiska industrin. De används mycket ofta. Vi vet att de är cancerframkallande, vi vet att det finns endokrina ämnen - det är mycket väsentliga punkter, som även parlamentet sysselsätter sig med -; just på grund av den cancerframkallande och den östrogenliknande effekten måste vi äntligen börja minska på dessa ämnen så långt som möjligt, och även uppmuntra industrin att ersätta dessa ämnen. Även detta är en fråga om konkurrens. Vi bör utöva påtryckningar så att man drar tillbaka farliga, hälso- och miljöfarliga ämnen. På så vis kan vi äntligen få ett försprång i konkurrensen, nämligen genom att vi för ut färre farliga ämnen på marknaden. Framför allt borde det ligga oss varmt om hjärtat att minska ämnena inom den kemiska industrin.
Jag ber er, fru kommissionär, att även gå in på varför kommissionen inte är beredd att följa Europaparlamentet i dess skarpare agerande, och varför kommissionen här gömmer sig bakom industrin. Som sammanfattning vill jag än en gång plädera för att man reducerar dessa hälsovådliga ämnen så snabbt som möjligt, så att vi här även stimulerar industrin till det. Vi bör inte glömma bort att det finns många människor i Europeiska unionen som skadats av kemin, och de måste ligga oss lika, eller t.o.m. ännu mer varmt om hjärtat än industrins intressen.

Blokland
Herr ordförande! Jag skulle vilja börja med att gratulera professor Cabrol till hans betänkande. Cabrolbetänkandet innebär viktiga skärpningar av kommissionsförslaget på några punkter. Minskningen av mängden flyktiga organiska ämnen är en nödvändighet av två orsaker.
För det första därför att dessa ämnen förorsakar ozonförorening vid jordytan vilket får obehagliga följder för människor med luftvägsproblem. För det andra därför att det nu står klart att dessa ämnen absolut inte är ofarliga för människor som dagligen arbetar med dem.
Målare, tapetserare, människor som arbetar mycket med lim, människor som måste rengöra saker med aceton löper en stor risk på grund av dessa ämnen. De drabbas av psykiska sjukdomsbilder, som mestadels upptäcks för sent, och som förstör deras liv. Det handlar om koncentrationsstörningar, sömnlöshet, yrsel, och i svårare fall minnesförlust, personlighetsstörningar och depressivitet.
Dessa sjukdomsbilder, som nu är kända under samlingsnamnet OPS, organiskt psykosyndrom, var länge inte erkända. Det måste nu bli slut med det. Målet för detta direktiv är inte att reglera arbetsförhållandena i de företag där flyktiga gaser frigörs. Ändå hoppas jag att reduceringsskyldigheterna kommer att vara ett bidrag i kampen mot OPS. För övrigt förhindrar det inte att jag gärna uppmanar kommissionen att uppmärksamma detta problem inom ramen för socialpolitiken.
På en punkt är jag mindre glad över resolutionsförslaget, nämligen där som implementeringen av reduktionen via nationella planer slopas. Det innebär enligt min åsikt en tillbakagång. Regleringen i artikel 5 av de nationella planerna var absolut inte sämre än en allmän reglering. Ofta är nationella planer till och med mycket effektivare. För övrigt: ett utmärkt yttrande som rådet kan göra något positivt av.

Kirsten Jensen
Herr ordförande! Det är glädjande att vi här har ett förslag som inriktar sig på organiska lösningsmedel. Dessa flyktiga ämnen har en särskilt toxisk effekt på människor och miljö. Därför måste vi sträva efter att begränsa användningen så mycket som möjligt. Under många år har man misstänkt att lösningsmedel leder till hjärnskador. Man ser det - som Blokland nämnde - i stor utsträckning hos målare som kommer i daglig kontakt med ämnena. Härifrån kommer begreppet " målarsyndromet" . Dessa erfarenheter bör man ta hänsyn till i det direktiv som vi behandlar i dag, eftersom folkhälsa inte bara är ett fritidsbegrepp utan sannerligen också en fråga om arbetsmiljö. I andra lagar är sambandet mellan inre och yttre miljö erkänt. Därför verkar det lite underligt att kommissionen i den här texten inte vill erkänna sambandet, men detta kommer kommissionsledamoten förhoppningsvis att redogöra närmare för. Jag ser också en klar länk till direktivet om kemiska substanser, som Freddy Blak är föredragande för.
Jag stödjer helt de ändringsförslag som Maartje van Putten lade fram och som antogs i miljöutskottet, och som tar upp hälsorisker vid yrkesmässig exponering samt också det ändringsförslag som klargör att medlemsstater som har kommit längre än gemenskapen i fråga om ersättning av farliga organiska lösningsmedel kan upprätthålla strängare restriktioner. Det kan enbart vara till fördel att det finns vissa som går i täten och därmed får erfarenheter som kommer alla till godo.

Lannoye
Herr ordförande! Jag skulle vilja komplettera vad min kollega Breyer sade med några punkter.
För det första: kommissionen betonar starkt problemen med luftföroreningar och VOC: s roll som förelöpare till det troposfäriska ozonet men, såsom flera kolleger redan påpekat, finns det flera risker. Riskerna med organiska flyktiga föreningar är många. Jag vill särskilt betona riskerna på arbetsplatsen, men också de diffusa riskerna såsom effekterna på fortplantningen vilka till stor del underskattats hitills. Kort sagt, detta direktiv kommer vid rätt tillfälle. Det är synd att det är så svagt i sitt förslag, men jag skall strax återkomma till det.
För det andra: föredraganden fäster med rätta uppmärksamheten på det faktum att 40 procent av utsläppen beror på do it yourself , på söndagsmålarnas arbete. Kanske vi skulle införa en åtgärd som skulle främja användningen av färg med låg halt lösningsmedel, eller åtminstone mindre skadliga lösningsmedel, t.ex. genom att införa en miljöskatt.
För det tredje: kommissionens text tar ofta upp kostnaderna för åtgärden som är enorma. Men man talar mycket lite om hälsoutgifterna. Jag skulle vilja nämna en siffra. Genom att konsultera aktuell litteratur, har jag insett att i de flesta europeiska länder har beloppet i konstanta franc för hälsovårdsutgifter multiplicerats med 3, 5 under 25 år. Det är enormt med tanke på att hälsonivån knappast är högre än för 25 år sedan.
Utan att riskera att missta sig alltför mycket, kan man därför säga att skadorna som åstadkoms av miljöförstöringen tynger européernas hälsa alltmer, vilket mycket tydligt motiverar snabba åtgärder.
Jag skall formulera min sista kommentar som en fråga till kommissionär Bjerregard. Det förefaller som om rådet redan fastställt sin gemensamma ståndpunkt. Det är förvånande, eftersom parlamentet just nu diskuterar frågan. Stämmer det? Om så är fallet, skulle denna debatt vara en förvånande händelse.

Van Putten
Herr ordförande! Jag skulle också vilja framföra ett hjärtligt tack till Cabrol för hans utmärkta arbete på detta område, och jag skulle också speciellt vilja gå in på det som ett antal andra kolleger också har gjort, nämligen effekterna för arbetare som arbetar med lösningsmedel. De används, såvitt vi har kunnat utröna, i cirka tjugo ekonomiska sektorer, bland andra den kemiska industrin, målarfirmor, metallindustrin och den grafiska industrin, till och med livsmedels- och njutningsmedelsindustrin och textilindustrin. Exponering för dessa medel kan leda till trötthet, illamående, hjärtklappningar etc. Långvarig exponering kan leda till ett irreversibelt angrepp på nervsystemet, vilket bland annat kan yttra sig i glömska, koncentrationssvårigheter och till och med personlighetsförändringar, eller det organiska psykosyndromet, OPS.
Den nederländska staten vidtog under hösten 1997 åtgärder för att skydda arbetare i ett antal sektorer där man arbetar med lösningsmedel. Även i andra europeiska medlemsstater, Sverige, Danmark och Finland, finns det tydlig lagstiftning för att skydda arbetare. Sedan denna lagstiftning infördes har antalet OPS-offer sjunkit, i synnerhet i de sist nämnda länderna. I andra medlemsstater finns det ännu ingen reglering. I vissa länder erkänns OPS som yrkessjukdom, men i andra medlemsstater finns det inget som helst intresse för OPS. Det är av denna anledning som vi har lagt fram ändringsförslag just till detta direktiv. Jag har själv lagt fram ett antal av dessa ändringsförslag och är mycket glad över att de har tagits över av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd.
Jag anser också att skyddet för dessa OPS-offer måste tas med i förslaget från kommissionen, som visserligen går in på folkhälsa men där denna del fullständigt saknas. Det är en chans som kommissionen måste ta nu för att föregripa det som kommissionen måste göra mellan 1999 och 2003, nämligen ett åtgärdssprogram på gemenskapsnivå för sjukdomar som har samband med förorening, så har jag uppfattat det. Jag hoppas också att kommissionären kan gå in på våra ändringsförslag, och jag skulle gärna vilja ha ett svar på detta.

Bjerregaard
Herr ordförande! Jag vill gärna ta tillfället i akt och tacka utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och utskottet för ekonomi och valutafrågor och industripolitik, och i synnerhet deras föredragande Cabrol och Rübig, för det mycket grundliga arbetet under behandlingen av detta komplicerade förslag. Det är riktigt som det har sagts att det är ett mycket viktigt förslag, men det är också ett mycket tekniskt förslag.
Huvudsyftet med direktivet är att minska VOC-utsläppen från en lång rad industriella verksamheter där man använder lösningsmedel. Många av VOC-utsläppen - som det också framgått av debatten här - är direkt hälsofarliga för människor, och därför måste de minskas så mycket som det är tekniskt möjligt. Lösningsmedel används, som det framgått av debatten här, i målarfärg, vid rengöring, inom tryckeribranschen och till många andra saker; sammanlagt är 20 sektorer berörda. För de flesta sektorers vidkommande består kraven i gränsvärden för utsläppen och gränser för diffunderande utsläpp. Företagen kan emellertid undantas dessa krav under förutsättning att de uppnår samma minskning av utsläppen på annat sätt, t.ex. genom att ersätta produkter med högt innehåll av lösningsmedel med produkter med lågt eller inget innehåll av lösningsmedel. Dessutom ger förslaget också medlemsstaterna möjlighet att uppnå samma mål med medel som bäst passar de nationella förhållandena, och som fastslagits i en nationell plan.
Kommissionen har bedömt de 32 ändringsförslag som har lagts fram av miljöutskottet, samt de 15 nya ändringsförslag som parlamentet har lagt fram. Resultatet av detta blev att kommissionen kan acceptera 11 av dessa ändringsförslag antingen helt eller delvis. Kommissionen kan acceptera ändringsförslag 4, 13, 15, 17, 18, 21, 25 och 31, den kan i princip acceptera ändringsförslag 23 och delvis ändringsförslag 26, och slutligen kan den delvis godkänna ändringsförslag 37 (fotnot 1). De förbättrar texten med ytterligare bakgrund, ytterligare förnuftiga och logiska krav, tar bort möjliga feltolkningar, förbättrar insynen och ökar skyddsnivån. Jag skall låta bli att gå in på detaljer för vart och ett av dessa ändringsförslag. Men jag vill gärna ge en motivering till vår inställning till vissa av ändringsförslagen och därmed redogöra för kommissionens tankegångar.
Kommissionen anser att medlemsstaterna bör ha en viss handlingsfrihet i fråga om sättet på vilket de uppnår direktivets miljömål och det har också flera av talarna här i kväll varit inne på. Därför kan vi inte stödja ändringsförslag 6, 19 och 22 som helt och hållet tar bort möjligheten att skapa nationella planer. Parlamentet är dock säkerligen på det klara med att rådet är benäget att minska tillämpningsområdet för de nationella planerna och därför kan kommissionen arbeta vidare med den tankegången och vi kommer självklart att ta upp det i det fortsatta förfarandet.
Ändringsförslag 16 om ett tvång att fortast möjligt ersätta R40-ämnen med mindre skadliga ämnen stödjs inte av kommissionen, eftersom R40-ämnen inte är tillräckligt farliga för att kräva sådana åtgärder. Kommissionen anser att de mycket stränga begränsningar för utsläpp som har fastslagits för dessa ämnen utgör ett tillräckligt incitament för att söka ersättningar för R40-ämnena.
Eftersom risken för yrkesskador - denna fråga togs upp bl.a. av Kirsten Jensen och Van Putten - inte faller under detta förslags tillämpningsområde, kan ändringsförslag 2 och ändringsförslag 20 inte omedelbart accepteras. Å andra sidan skall kommissionen organisera ett informationsutbyte, och jag tycker att man här bestämt borde överväga att använda information om denna viktiga aspekt i detta informationsutbyte. Därför kan ändringsförslag 17 accepteras.
Ändringsförslag 7 kan inte accepteras, eftersom fördraget redan innehåller nödvändiga bestämmelser om att medlemsstaterna kan godkänna strängare krav.
De flesta ändringsförslag gällande förfarandeaspekter kan accepteras, men två ändringsförslag medför att godkännandeförfarandet endast får användas på anläggningar som omfattas av IPPC-direktivet. Det gäller ändringsförslag 10 och 14. I enlighet med subsidiaritetsprincipen skall medlemsstaterna fritt kunna bestämma vilket förfarande, dvs. godkännande eller registrering, som skall följas för icke-IPPC-anläggningar.
I två nya stycken i ingressen uppmanas kommissionen att ta ytterligare initiativ. Det första stycket i ingressen är ändringsförslag 8 som bl.a. Eisma var inne på och det avser frågan om ett direktiv om produkter som innehåller lösningsmedel såsom målarfärg och produkter för hobby-bruk. Kommissionen håller med om att ett sådant tillvägagångssätt kan vara nyttigt och har för avsikt att påbörja det inledande arbetet i år. Det är emellertid enligt vår åsikt för tidigt att acceptera några åtaganden innan undersökningarna är klara. I det andra stycket i ingressen, ändringsförslag 9, uppmanas kommissionen att undersöka hur anläggningar under de tröskelvärden som fastställs i direktivet, kan regleras på EU-nivå. Det är inte kommissionens avsikt att göra tillägg till detta förslag med ytterligare åtgärder för mindre anläggningar.
Kommissionen har lagt särskild vikt vid att det inte skall läggas onödiga bördor på små och mellanstora företag. Följaktligen kan kommissionen inte acceptera ändringsförslag 3 samt 28-30 som inför strängare gränsvärden för utsläpp eller ändrar förslagets tillämpningsområde. Ändringsförslag 36, 37 (bortsett från fotnot 1), 38, 42, 43, 45-47 kommer antingen att försämra det miljöskydd förslaget syftar till eller inskränka förslagets tillämpningsområde. Därför kan dessa ändringsförslag inte få stöd av kommissionen.
Kommissionen är övertygad om att förslaget, förbättrat med många av parlamentets ändringsförslag, ger en effektiv och väl avvägd grundval för en begränsning av ozonutsläppen i troposfären.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Epidemiologisk övervakning
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är andrabehandlingsrekommendationen (A4-0004/98) för utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd om rådets gemensamma ståndpunkt inför antagandet av Europaparlamentets och rådets beslut om att bilda ett nätverk för epidemiologisk övervakning och kontroll av överförbara sjukdomar i gemenskapen (C4-0437/97-96/0052(COD)) (Föredragande: Cabrol).

Cabrol
Herr ordförande, fru kommissionär, herr kommissionär, mina kära kolleger! Inför ökningen nyligen av antalet kända överförbara infektioner, såsom tuberkulos eller nya sjukdomar som vissa varianter av Creutzfeldt-Jakobs sjukdom lämnade Europeiska kommissionen den 11 april 1996 ett förslag till beslut om inrättande av ett nät för epidemiologisk övervakning och kontroll av överförbara sjukdomar inom Europeiska unionen.
Förslaget granskades vid den första behandlingen av utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd och parlamentet den 3 november 1997. Er föredragande betonade svagheterna och föreslog tillsammans med många av er ändringsförslag avsedda att garantera de europeiska medborgarna effektivt skydd mot infektionsfaror. Detta skydd går via krav som Europaparlamentet erinrat om och betonat.
Den gemensamma ståndpunkt som kom tillbaka för en andra behandling den 22 juli 1997 är en total karikatyr av parlamentets förslag. Rådet har fullständigt vänt upp och ned på ordningen och innehållet i kapitlen, kanske för att göra det man vill få oss att acceptera obegripligt. Men en noggrann analys av denna gemensamma ståndpunkt gör det möjligt att inse att flertalet av de viktiga ändringsförslag som parlamentet lämnat inte accepterats.
Det är anledningen till att vi på nytt föreslår och med största kraft begär de grundläggande ändringsförslagen i vårt första förslag. Det handlar för det första om: insamling av kompletta uppgifter om infektionssjukdomar, enligt en exakt metod, där man beaktar inte bara den kliniska diagnostiken utan också en mikrobiologisk diagnostik, så långt det är möjligt.
Det är för det andra viktigt att dessa insamlade uppgifter är tillförlitliga och att de i varje land samlas in av en lämplig väl definierad struktur som skulle kunna kallas nationella eller europeiska centrum.
För det tredje måste också dessa uppgifter vara jämförbara och förenliga så att alla vet vad vi talar om så att vi inte använder olika språk för att tala om samma sjukdom.
För det fjärde måste de sålunda insamlade uppgifterna kunna analyseras och sammanställas av ett centralt organ. Ett kontaktnät möjliggör i sig bara utbyte av information. Ett europeiskt centrum eller europeiskt observatorium för överförbara sjukdomar måste kunna göra en syntes av alla uppgifter från de olika medlemsländerna.
För det femte måste denna centrala organisation kunna slå larm i hela Europeiska unionen och samordna en lämplig och snabb åtgärd. Låt mig i det sammanhanget säga att artikel 5 i den gemensamma ståndpunkten är en modell av ineffektivitet. Där sägs att när överförbara och farliga sjukdomar uppstår skall medlemsstaterna informera sig och konsultera varandra, men de åtgärder som skall vidtas ligger fullständigt under respektive medlemsstats befogenheter.
Men bakterierna bryr sig inte om gränser. Hur kan man tro att den information som samlats in i respektive stat utan ett lämpligt och permanent centrum skall samordnas av sig själv, genom trolleri? Gemenskapens kontaktnät skall naturligtvis i likhet med järnvägsnätet låta informationen cirkulera precis som tågen. Men utan en centralstation för att kontrollera trafiken och besluta om lämpliga reaktioner kommer det att bli stopp i trafiken på grund av trafikstockning eller olyckor, i det här fallet på grund av intressekonflikter.
För det sjätte anser rådet att inga resurser skall avsättas till inrättandet av detta nät och föreslår att nödvändiga resurser skall tas från andra europeiska program. Det förefaller oss tvärtom nödvändigt, om inte annat för att säkerställa inrättandet av nationella kvalitetscentra och en central samordningsorganisation, att särskilda resurser avsätts, utan att punktera övriga program för folkhälsan vars finansiering - det har vi sett - redan är otillräcklig.
Om man effektivt vill kämpa mot den dramatiska faran för oss, våra familjer, för Europas medborgare, av en hotande och brutal epidemi är det sammanfattningsvis viktigt att parlamentet bestämt vidhåller sin ståndpunkt. Europeiska kommissionen kan f.ö. enligt egen utsago inte acceptera denna gemensamma ståndpunkt från rådet, med motivet att den inte ger ett fullständigt och effektivt svar på uppkomsten av en farlig epidemi, att den gemensamma ståndpunkten avsevärt minskar åtgärdsområdet för det föreslagna kontaktnätet inom gemenskapen, att formuleringen av åtgärder som skulle kunna föreslås i epidemisituationer är oacceptabel, eftersom den uttrycks i termer av mellanstatligt samarbete som är totalt olämpligt och står i motsats till artikel 129 i Maastrichtfördraget.
Jag ber er därför, kära kolleger, att stödja de ändringsförslag som lämnats, vilka, det betonar jag, alla accepterats enhälligt av miljöutskottet.

Needle
Herr ordförande! Jag vill tacka föredraganden för hans detaljerade förklaring av den situation vi befinner oss i inför den andra läsningen, vilken jag inte har för avsikt att upprepa här i kväll.
Med all respekt för de få flitiga själar som finns kvar på åhörarläktaren vid denna tidpunkt, skulle jag i stället vilja åskådliggöra, på ett sätt som särskilt relevant för ledamöterna, varför vi måste göra några verkliga framsteg både i kväll och under de kommande veckorna för att skapa ett meningsfullt europeiskt nätverk för övervakning och kontroll av överförbara sjukdomar.
Det finns något som de flesta ledamöter gör mer än många av våra medborgare: vi flyger med flygplan. Sammanför två ledamöter och de kommer snart att börja tala om avgångshallar och flygtidtabeller. Vi flyger inte bara runt i Europa, ofta reser vi igenom de flesta av jordklotets hörn. På hela detta jordklot finns det många riktigt riskabla platser och många av de risker som den obetänksamme eller den oskyddade utsätts för utgörs av sjukdomar. Sjukdomarna kan förmedlas genom luft, vätskor, kroppar, föremål eller insekter. Men i vissa av den Europeiska unionens medlemsstater finns det hälsoföreskrifter vid infartsvägarna, medan reglerna i andra länder är mycket annorlunda, trots det stora antalet resor över gränserna. På vissa flyglinjer vidtas åtgärder för att skydda passagerarna - till exempel genom att bespruta kabinerna - medan det på andra inte sker alls. I vissa stater ställs information till allmänhetens förfogande, ibland sker det noggrant och på tillgängligt sätt och på en rad olika språk på grundval av ett brett urval av data. Under sådana omständigheter verkar det rimligt med en viss grad av samarbete och samordning, inte bara för resenärer och parlamentariker, utan för alla våra medborgare som behöver skydd på många fler sätt än det exempel jag just har givit.
Den gemensamma ståndpunkt som kommit tillbaka till detta parlament innehåller emellertid ett antal låga gemensamma nämnare. Samtidigt som det medger att nätverket för övervakning innebär förpliktelser för medlemsstaterna, så har rådet enhälligt enats om en mer allmän, flexibel struktur för informationsutbyte och samordning av insatser. Även om vi tar begränsningar i fördraget med i beräkningen så finns det stora farhågor för att detta kommer att bli fullständigt otillräckligt. När allt kommer omkring så var det ju bristerna i status quo som var upphovet till dessa förslag efter det att de första rapporterna visat på svagheterna. Fem år senare behöver vi fortfarande ta steg framåt. Därav styrkan i de närapå enhälliga omröstningarna i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd till stöd för den föredragandes rekommendationer.
Cabrol har med sedvanlig energi och flit fullföljt sina extra förslag. Om vi förutsätter att parlamentet i sin helhet antar rekommendationerna, vilket jag hoppas att det gör, ska det bli mycket intressant att se huruvida rådets minimiståndpunkt och kommissionens mer progressiva och realistiska ståndpunkt - som jag vet fäster det en sådan stor vikt vid dessa förslag att den sällsynt nog håller inne med sin ståndpunkt - kan förenas med parlamentets förslag som blickar mer framåt.
Det kan vara så att en del ligger för långt före sin tid och att vissa europeiska strukturer kanske måste invänta lärdomarna från de framtida rapporter som vi nu kommer att ta emot med mycket jämnare mellanrum än vi föreslog vid vår första läsning.
Det gläder mig att åtminstone några av våra förslag redan har tagits med. Min grupp kommer emellertid att stödja argumentet för en mer klar definierad roll för den europeiska unionen, som går utöver att ha ett par tjänstemän som håller ett öga på utvecklingen av sjukdomar inom våra gränser eller tillägg för ett bredare nätverk inom WHO eller staterna som kanske eller kanske inte kommer att genomföras effektivt.
Kommissionen vill ha befogenheter att enligt en i förväg upprättad metodologi kunna studera och agera vid betydelsefulla utbrott och att, givet utfästelserna i fördragsförslaget om en allmän sjukvårdspolitik i hela Europa, vidta följdriktiga åtgärder där och när det behövs. Den måste vara säker på att den får riktiga, snabba och jämförbara data och att det inte finns några svaga länkar i kedjan.
Slutligen hoppas jag att hela kammaren vill tacka Cabrol för att han fullföljer sin sak. Nu ser jag fram emot att både rådet och kommissionen förhandlar seriöst och skyndsamt om alla ändringsförslag vi stödjer för att hjälpa till med att ett meningsfullt, praktiskt och effektivt nätverk inrättas, inte för att utöka byråkratin, utan för att hjälpa till med att angripa några av de värsta sjukdomarna i världen.

Poggiolini
Herr ordförande, herr kommissionär, ärade kolleger! I enlighet med den ståndpunkt som redan antogs vid första behandlingen har samtliga politiska grupper även denna gång i utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd demonstrerat sitt stöd för Cabrols utmärkta betänkande som avser beslutet att upprätta ett epidemiologiskt övervaknings- och kontrollnät för smittsamma sjukdomar inom gemenskapen.
Såsom föredraganden påpekar så är den gemensamma ståndpunkten oacceptabel och kommissionen själva har faktiskt bekräftat att man inte kan acceptera den nuvarande utformningen eftersom den text som förslås av rådet verkar sakna de instrument som krävs för att nå målet med programmet, dvs. att samla in uppgifter om smittsamma sjukdomar från de övervakningsnät som redan finns i medlemsstaterna.
Utskottet för miljö, folkhälsa och konsumentskydd har praktiskt taget enhälligt godkänt de 22 ändringsförslag som presenterats av föredraganden, vilket ger gott hop om en enad front från parlamentsdelegationens sida inför den förlikningsprocess som oundvikligen kommer att inledas om detta betänkande.
I egenskap av föredragande för handlingsprogrammet för hälsokontroll - vars handläggning avslutades förra året - konstaterade jag att rådet, även i det sammanhanget, intog en hård och trångsynt inställning och det blev nödvändigt att inleda, i det fallet inför förlikningskommittén, en verklig dragkamp i frågan om rådets motstånd mot idén att göra en genomförbarhetsstudie när det gäller att skapa en permanent organisation som skulle fungera som ett europeiskt hälsoobservatorium, och för att de medel som krävdes skulle ställas till förfogande.
En central och permanent organisation på europeisk nivå för epidemiologisk kontroll av smittsamma sjukdomar är absolut nödvändig när vi nu står inför en intensifiering av gamla och nya epidemier och för att vi skall få ett system som snabbt slår larm, som tillåter medlemsstaterna att på ett tillräckligt samordnat vis vidta nödvändiga åtgärder. Tyvärr är artikel 129 i fördraget, även i den nya utformningen från Amsterdam, inte entydig: å ena sidan förklarar den att den vill garantera ett gott skydd för den mänskliga hälsan, men därefter, i fortsättningen, förbjuder samma artikel varje typ av harmonisering av medlemsstaternas lagar och förordningar, vilket eliminerar de instrument som skulle kunna ingripa effektivt. Men de patogena ämnena, mikroberna, virusen stannar inte vid gränsen, de respekterar inga förordningar. Förslaget från föredraganden, som jag gratulerar ännu en gång för hans klarhet, engagemang och beslutsamhet, medför i verkligheten ingen som helst ändring av gällande regler, utan begär bara att man skapar en struktur som samlar in de data som finns tillgängliga om smittsamma sjukdomar, och därefter sänder dem tillbaka till medlemsstaterna för att de på ett bättre sätt skall kunna skydda de europeiska medborgarnas hälsa.
Av dessa skäl kommer Europeiska folkpartiets grupp att rösta för ändringsförslagen till programmet.

Fitzsimons
Herr ordförande! Det glädjer mig att Amsterdamfördraget om den Europeiska unionens framtid fastslagit att nya föreskrifter om skydd för folkhälsan kommer att införas med särskilt fokus på att den Europeiska unionen ska förbinda sig att höja hälsonivån.
Denna föreskrift - artikel 152 i Amsterdamfördraget - är helt klart ett erkännande av det faktum att den Europeiska unionen måste vidta förtroendeskapande åtgärder på folkhälsans område mot bakgrund av de svårigheter som uppstod som en följd av problemen med BSE- och blodbesmittade produkter i många Europeiska stater de senaste åren.
Ja, gemenskapens åtgärder, som kompletterar medlemsländernas egen politik, ska inriktas på att höja folkhälsan, förebygga sjukdomar och undanröja hot mot folkhälsan. Sådana åtgärder ska omfatta kampen mot de värsta gisslen genom att förbättra forskningen om deras orsaker, spridning och förebyggande åtgärder, så väl som genom information och utbildning. Gemenskapen ska komplettera medlemsstaternas egna åtgärder för att reducera de drogrelaterade skadorna på folkhälsan, vilket inkluderar information och förebyggande åtgärder.
I synnerhet ska den Europeiska unionen vidta åtgärder för att fastställa högsta tänkbara normer för kvaliteten och säkerheten för organ och substanser av mänskligt ursprung, blod och blodderivat. De åtgärder den Europeiska unionen vidtagit på detta område får emellertid inte förhindra några medlemsstater från att upprätthålla eller införa strängare skyddsåtgärder.
Slutligen glädjer det mig verkligen att Europaparlamentet enligt Amsterdamfördraget fått medbeslutanderätt med hälsoministerrådet i alla nya europeiska lagförslag som rör folkhälsan.
Jag skulle också vilja gratulera Cabrol till hans detaljerade och utmärkta betänkande.

Marset Campos
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag skulle till att börja med vilja säga att Gruppen Den europeiska enade vänstern/Nordisk grön vänster ställer sig helt bakom Cabrols betänkande; ett utmärkt betänkande som har klarlagt djupa och allvarliga motsägelser i denna så viktiga process som det europeiska bygget är. Det är ofattbart, när en möjlighet finns att sätta igång gemenskapliga politikområden, gemenskapsinstrument och gemenskapliga svar på problem befolkningen känner av, att man inte tar till vara denna möjlighet och att man som argument använder hinder som inte har något med frågan att göra.
Vi tycker att det är ofattbart att rådet och kommissionen, vid ett problem av denna art - de allt farligare och ökande mängden av infektionssjukdomar av alla slag som uppstår i och utanför Europa - inte kan komma överens med parlamentet för att just ge form åt lämpliga gemenskapsinstrument.
Vi anser också att det betänkande som professor Cabrol lagt fram mycket tydligt specificerar, med hela vårt utskotts stöd, de relevanta punkter som borde beaktas för att gå vidare i denna riktning och därför förstår vi inte motståndet som finns för det europeiska gemenskapsbygget inom områden som inte utgör något problem. Såväl i Maastrichtfördraget som i Amsterdamfördraget erkänns den europeiska kompetensen vad gäller folkhälsa. Därför anser vi att kraft bör läggas på att ge ett svar på vad den europeiska befolkningen behöver.
Slutligen tror jag att man med ordentlig emfas bör visa på att ett ytterligare problem är att den europeiska socioekonomiska modellen håller på att skapa dessa problem i och utanför Europa och den bör också granskas för att skapa en modell för solidaritet i stället för konkurrens och ojämlikhet.

Pradier
Herr ordförande! I Frankrike finns en sång med texten: friheten styr våra steg. Och priset för friheten är risken och ansvaret.
Den fria rörligheten inom Europeiska unionen medför en risk för spridning av överförbara sjukdomar och kräver att vi kan reagera snabbt. Det handlar inte bara om att skapa ett nät för övervakning utan också ett europeiskt centrum för övervakning med uppgiften att aktivera detta nät och förebygga försöken till nationell reträtt vid en krissituation, liknande de vi redan upplevt och som vi riskerar att uppleva på nytt när de slår ned som en blixt från en klar himmel.
Vad vi måste föreskriva är inrättande av harmoniserade övervakningsförfaranden, insamling av uppgifter, införande av ett varningssystem i förtid, i nära samarbete med internationella instanser. Låt oss i det hänseendet hedra det utmärkta arbete som utförts av den europeiska byrån inom Världshälsoorganisationen i Köpenhamn. Vi måste också stödja oss på det europeiska centrat för epidemiologisk övervakning av aids och dra nytta av de uppmuntrande resultaten från denna institution för att utvidga erfarenheten till att omfatta andra smittsamma sjukdomar.
Europaparlamentet var fullständigt enigt vid den första behandlingen. Kommissionen spred parlamentets åsikter vidare. Rådets gemensamma ståndpunkt måste man säga är ett otroligt steg tillbaka, försiktigt och frukten av en egoistisk förbindelse mellan krämare. Vi måste på nytt visa oss enhälliga i stödet för det som föreslås oss i dag genom Cabrols utmärkta arbete, om problem som det inte längre är fråga om att lösa i hemlighet var och en på sitt håll. Vi måste därför hjälpa rådet att visa prov på omdöme så att Europas alla medborgare garanteras kunna leva i god hälsa.

Marinucci
Herr ordförande! Alla som sysslat med hälso- och sjukvårdsfrågor vet att det bästa sättet att spara resurser och naturligtvis människoliv, är att bedriva förebyggande verksamhet; förebygger gör man inte bara med vaccinationer, det görs med utbildning i hälsofrågor, med information, och när det gäller smittsamma sjukdomar så görs det naturligtvis genom att man i tid inser faran och sätter in åtgärder för att minska konsekvenserna. Egendomligt nog är detta något som ministerrådet inte känner till, eftersom man föredrar att spara några kronor i dag, vilket skulle kunna leda till att medlemsstaterna i framtiden måste lägga ut enorma summor på att hejda en epidemi.
Detta är naturligtvis mycket allvarligt, framför allt är det allvarligt därför att det än en gång innebär att vi riskerar att missa ett tillfälle att skapa en bild av Europa, den enda som intresserar medborgarna, som ett övernationellt organ som bryr sig om medborgarnas hälsa. Vi kan fortsätta låta medborgarna betala konsekvenserna av att vi skall uppfylla Maastrichtkriterierna för euron och samtidigt säga att vi inte är beredda att lägga några resurser på att garantera deras hälsa. Jag tror att detta skulle vara ett allvarligt misstag. Jag är mycket nöjd med att parlamentet i utskottet har kunnat rösta igenom Cabrolbetänkandet och alla hans ändringsförslag som vi har enhälligt stött; jag hoppas att kammaren gör detsamma och att kommissionären stödjer parlamentets arbete så att vi tillsammans kan övertyga rådet om att denna gång göra det som måste göras i detta vårt Europa.

Valverde López
Herr ordförande! Jag tror att vissa frågor nu har tydliggjorts. Den ena är att parlamentet haft turen att ha en utmärkt föredragande som, i sin egenskap av yrkesman, har förenat sitt politiska inflytande för att förbereda detta betänkande som alla politiska krafter deltagit i.
Jag tror också att detta budskap är mycket viktigt för kommissionen. Vi har alla stort förtroende för kommissionär Flynns kapacitet. Han har vid många tillfällen visat sin ihärdighet och sin hårda förhandlingsstil gentemot rådet. Han kommer inte att sakna stöd av parlamentet i den här frågan.
Till rådet måste man också sända ett tydligt budskap. Vi förstår inte att det visar så liten vilja att öka dessa krav, som är till alla medborgares fromma och som utgör en praktisk nödvändighet. Rådet bör inte se överlåtelsen av befogenheter som en förlust utan som vad det är - och så står det i fördragen - ett delat sätt att genomföra dessa befogenheter för att hjälpa till och bättre skydda rätten till hälsa för alla medborgare. Detta är en skyldighet för alla regeringar och står i alla våra författningar. Det bör också vara en uppmaning till regeringarna, avseende vad de avsätter till den förebyggande hälsovården i sina budgetar, vilket är ett procenttal som för närvarande ligger mycket lågt. I det bästa av fall når det 2, 4 procent och i vissa länder ligger det kring 0, 4 procent av budgeten för hälsofrågor.
Det är mycket lite. Om man till detta lägger att medborgarna är mindre vaksamma eftersom de litat för mycket på farmakologin, särskilt antibiotikas effektivitet, och att även på sjukhusen hade personalen förringat betydelsen av de länkade infektionerna, och att det därför registreras en mycket kraftig ökning av dessa, så är vi skyldiga att ge medborgarna budskapet att den Europeiska unionen kan vara verksam inom detta område.
Frågan om den exponentiella spridningen av aids är ett exempel på att man inte tillämpat principerna för förebyggande hälsovård och inte heller om obligatorisk säkerhet.
Herr kommissionär, jag ber er att den dag yttre gänskonventionen antas - om vi någon dag är kapabla att anta den - så måste förordningen om obligatorisk yttre hälsovård, som är livsviktig i detta nät som planeras, inkluderas.

White
Herr ordförande! Jag skulle vilja framföra min särskilda hyllning till Cabrol vars arbete i utskottet varit enastående. Han är när allt kommer omkring en man som i dag bara ber om en järnvägsnät, medan vi och rådet inte ens vill ge honom grönt ljus till signalerna. Detta är verkligen inte tillräckligt bra. Jag tror inte att rådets gemensamma ståndpunkt på något seriöst sätt avspeglar parlamentets ändringsförslag.
Jag skulle vilja dra lärdomarna som redan borde ha dragits från CJS- och BSE-kriserna. Det var något vi inte hade någon vetskap om i förväg. Plötsligt stod vi ansikte mot ansikte med en sjukdom, eller en variant av en sjukdom, som visade sig ha varit okänd för vetenskapen dittills. Var befann vi oss? Vi befann oss i ett enda kaos! Vi var i en riktig knipa! Vi har fått se ödeläggandet av den europeiska nötköttsindustrin och det försvarbara vidtagandet av åtgärder för att skydda folkhälsan för Europas medborgare. Det är något vi borde dra lärdomar av och en uppenbar sådan är att vi måste ha ett nätverk för övervakning. Som Cabrol har sagt kommer inte uppgifter om smittsamma sjukdomar att sammanställas som genom magi: det måste finnas en mekanism genom vilket detta åstadkoms. Jag menar att detta måste ske genom ett centrum och det är grundläggande i Cabrols betänkande. Vi behöver centret för att samordna informationen.
Sedan har vi Marinuccis frågaom kostnader och komparativa kostnader. Tänk om vi inte gör något? Ska vi då få vänta till ett utbrott av en annan CJS-liknande sjukdom och ta alla konsekvenser igen? Vilken kritik kommer då att riktas mot oss som parlamentariker, mot Europeiska kommissionen och mot rådet? Vi måste lära oss denna läxa och ge grönt ljus till Cabrols betänkande.

Flynn
Först och främst vill jag tacka parlamentet för det arbete det har lagt ned på denna fråga. Jag vill framföra mitt särskilda tack till er, herr Cabrol, för det mycket värdefulla arbete ni har företagit er redan från första början av denna process.
Vi är alla övertygade om nödvändigheten av att den Europeiska unionen utvecklar sin verksamhet på detta område och i synnerhet upprättar en formell mekanism för informationsutbyte, inte bara om smittsamma sjukdomar, utan också för att garantera att en följdriktig hållning tas beträffande kontrollåtgärder. Vi inser alla att den Europeiska gemenskapen behöver detta nätverk. Behovet av jämförbara och pålitliga data om utvecklingen av sjukdomar som Creutzfeldt-Jakobs sjukdom i hela Europa är ett uppenbart exempel på vikten av att ha ett ordentligt och omfattande nätverk på plats.
Men låt mig ge er ett annat exempel från de senaste numren av många europeiska tidningar, vilket avspeglar mycket av den ängslan och de farhågor våra medborgare hyser: det handlar om den nya kycklinginfluensan i Hongkong. Även om denna fram till nu bara drabbat ett fåtal människor så finns det mycket oro för denna nya influensastam. Denna kallas influensa AH5N1 och det förefaller som om ingen är immun mot denna influensastam. Den omfattas inte av vaccin 1998 som framställts på råd av WHO. Utan ett gemenskapsnätverk skulle det inte finnas någon möjlighet att följa nya fall på gemenskapsnivå och ingen möjlighet att definiera och samordna kontrollåtgärder för resenärer till och från Hongkong-regionen. Om en epidemi dessutom skulle uppstå vet vi inte hur snabbt ett vaccin skulle kunna produceras i stor skala och om vi skulle bli tvungna att, som förebyggande åtgärd, distribuera de enda tillgängliga specialmedicinerna. Detta exempel visar varför vi är fast övertygade om att detta nätverk inte får begränsa sig till att bara övervaka, det måste också innefatta kontrollåtgärder.
Vi vill skapa ett system som gör det möjligt att vidta snabba och effektiva åtgärder. Vi vill ha ett system som låter gemenskapen bestämma vilka skyddsåtgärder som måste vidtas, särskilt i nödsituationer. Vi vill ha ett system som inte bara är omfattande på papperet, utan som faktiskt fungerar i vekligheten. Det betyder att det måste byggas upp gradvis och på ett pragmatiskt sätt. Mot bakgrund av detta och trots en del särskilda förbättringar som genomförts av rådet, så var vi tvungna att föra in en allmän reservation beträffande den gemensamma ståndpunkten, då texten inte gjorde det möjligt för oss att svara effektivt och på ett samordnat sätt mot epidemier och utbrott av smittsamma sjukdomar i en gemenskap utan inre gränser.
Så kommissionen har mycket försiktigt undersökt de föreslagna yttrandena och ändringarna. Det glädjer mig att se att de i mycket överensstämmer med kommissionens ståndpunkt om hur den slutgiltiga texten för detta beslut bör se ut.
Jag kan meddela kammaren att vi är villiga att helt eller delvis godta 17 ändringsförslag; 14 kan godtas i sin helhet. Dessa är: ändringsförslag 2, 4, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 15, 19, 20 och 22. Beträffande de övriga tre, ändringsförslag 14, 18 och 21, så kommer kommissionen att följa parlamentets förslag, men med en förbättrad ordalydelse. Låt mig nu förklara varför vi anser att de resterande fem ändringsförslagen är oacceptabla.
Ändringsförslag nr 1 hänvisar till ett stycke som i vår mening inte på ett riktigt sätt avspeglar medlemsstaternas varierande förmåga att genomföra övervakning. Beträffande ändringsförslag nr 3 anser kommissionen, som den förklarade vid den första läsningen, att snarare än att begränsa urvalet av metodologier till dem som redan är etablerade så måste en möjlighet lämnas öppen för utvecklingen av nya och mer effektiva metodologier.
Vad beträffar ändringsförslag nr 16 känner kommissionen att det är nödvändigt för samordningen av åtgärder mellan medlemsstaterna att den räknas till kommittologiförfarandet som nämns i artikel 6. Därför måste en hänvisning med den innebörden införas i punkt 4 under artikel 5.
Vad avser ändringsförslag nr 17 anser kommissionen att två representanter från varje medlemsstat måste sitta i kommittén för att säkerställa täckningen av både övervaknings- och kontrollgrenarna av de nationella myndigheterna.
Låt mig nu ta upp ändringsförslag nr 5, som nämndes särskilt av den föredragande, om ett europeiskt centrum för övervakning av smittsamma sjukdomar. Jag har full förståelse för och sätter högt värde på de motiveringar och den oro som kommit till uttryck här. Jag delar er målsättning att vilja förstärka gemenskapens förmåga att ta itu med smittsamma sjukdomar. Men detta mål måste uppnås på ett praktiskt och direkt sätt och, i synnerhet, det arbete som redan uträttats och de strukturer som redan finns i gemenskapen måste tas med i beräkningen. Det existerar redan nationella centra, många av dem besitter redan en ansenlig erfarenhet och expertis på detta område. Det finns också många effektiva sjukdomsinriktade nätverk som är kapabla att skrida till verket ganska snabbt - något som är av avgörande betydelse för kontrollen av smittsamma sjukdomar, särskilt i vissa lokala miljöer.
Enligt vår uppfattning är det mycket bättre att bygga på och förbättra det som redan existerar och som har visat sig fungera mycket väl, än att börja om från början och bygga upp en helt ny och oprövad organisation. Det är särskilt fallet när kraftfulla informationstekniker kommer och som kan förbättra vår förmåga att kommunicera effektivt. Gemenskapen gör stora investeringar i att koppla ihop de nationella förvaltningarna för ett antal olika gemensamma uppgifter. Övervakning av smittsamma sjukdomar är en av dessa. Av dessa skäl kan vi inte acceptera ändringsförslaget.
Låt mig bara än en gång upprepa min djupa uppskattning till parlamentet och till er, herr Cabrol, för era bemödanden och nära samarbete med kommissionen i denna särskilda fråga. Jag hoppas att jag har lyckats förklara kommissionens ståndpunkt. Jag är förvissad om att vi mycket snart har detta nya nätverk. Det kommer helt säkert att bli ett stort steg framåt i främjandet av folkhälsan i gemenskapen så snart det kommit i gång.

White
Herr ordförande! Det kommissionären just sade föranleder mig att begära lite mer information. Jag skulle vilja att kommissionären talade om för mig hur detta nätverk kommer att koordineras och av vem i unionen?

Flynn
Herr ordförande! Det kommer i inledningsskedet att samordnas genom kommissionen. Jag har uppfattat poängen i det ni säger, herr White, det vill säga att när vi har mer erfarenhet kanske det behöver vidareutvecklas på det sätt ni antytt.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Flynn.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Biocidprodukter
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0011/97) av Jensen för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén till Europaparlamentets om rådets direktiv om utsläppande av biocidprodukter på marknaden (C4-0679/97-00/0465(COD)).

Kirsten Jensen
Herr ordförande! När Europaparlamentet i morgon förhoppningsvis godkänner förlikningskommitténs inställning till detta direktiv, kommer vi på europeisk nivå säkerställa en riskbedömning av kemikalier som hittills inte har omfattats av andra miljöregler. Man kan säga att det är det sista större ledet i en rad kemikaliedirektiv som EU har bestämt att införa, men det är också det sista kemikaliedirektivet från tiden innan man på riktigt började att ta ställning till de kemikalier som fungerar som hormoner. Det är en sak vi kommer tillbaka till med betänkandet om hormonliknande ämnen. När jag nämner detta problemområde är det naturligvis på grund av att jag tvivlar lite på huruvida de direktiv vi har nu är tillräckligt omfattande beträffande miljöskyddet. Biociddirektivet kommer att ge större säkerhet eftersom det gör det lättare för medborgarna att korrekt hantera dessa kemikalier och vatten och jord kommer också att påverkas positivt av det miljöskydd som kommer att träda i kraft.
Öppenheten i EU skulle också vinna på detta direktiv. Ministerrådet blev taget på bar gärning då det sände sin gemensamma ståndpunkt till parlamentet, utan de sammanlagt 14 förklaringar som rådet eller rådet och kommissionen i samråd hade godkänt till protokollet. Detta går inte an i ett EU som är öppet och där lagstiftningen godkänns gemensamt av rådet och parlamentet. Efter förlikningsförfarandet står det klart att dessa förklaringar inte har något värde i förhållande till biociddirektivet och hädanefter skall det vara så att lagstiftningen står i lagen och inte någonstans vid sidan av. Det är en uppenbar fördel för allmänheten, däribland industrin.
Under förlikningsförfarandet har vi uppnått en konsensus om att det skall läggas fram ett fullständigt tekniskt dokument över de så kallade lågriskprodukterna och att de inte får innehålla ämnen som i sig själva kan ge anledning till problem. Samtidigt har vi fått preciserat för oss vad som menas med basämnen som i vissa fall används som biocider och då skall märkas som sådana, nämligen koldioxid, kväve, etanol, 2-propanol, ättikssyra och kiselgur. Man har också gått oss till mötes beträffande kompletteringen av de nya bilagorna som rådet ville införa med den gemensamma ståndpunkten. Bilagorna kan inte längre kallas blankochecker då institutionernas modus vivendi angående informationen till Europaparlamentet helt skall följas, men man kan naturligtvis förvånas över att det skulle ta en sådan tid att få detta bekräftat.
Direktivet är banbrytande i synnerhet på ett område, den alternativa bedömningen. Härmed garanteras att mycket farliga ämnen inte kommer ut på marknaden om det finns ett mindre skadligt ämne som kan användas till samma ändamål. Denna infallsvinkel borde införas i alla kemikaliedirektiven, eftersom den skyddar vår omgivning och hälsa samtidigt som den främjar den teknologiska utvecklingen.
Biociddirektivet kritiseras delvis av industrin på grund av att det är för dyrt. Till detta kan tilläggas att mycket av informationen om ämnen och produkter likväl finns hos industrin. Direktivet innehåller långa övergångsbestämmelser och parlamentet har dessutom på köpet fått infört en fast track procedure , som inte skulle vara en kompromiss med nödvändiga miljökrav.

Valverde López
Herr ordförande! För det första vill jag tacka föredraganden, Jensen, för det arbete hon lagt ned under månader. Ett arbete som alltid fått vårt stöd.
Hon nämnde rådets uttalanden som nu blivit vanliga vid medbeslutandeförfaranden. Och ännu en gång måste vi här i parlamentet förkasta dem, eftersom de strider mot fördragens anda och bokstav och utgör en klar förvrängning som vi aldrig kommer att acceptera i detta parlament.
För det andra tror jag att alla institutioner måste dra lärdom av de förhandlingar som följt av medbeslutandet. Här i parlamentet borde vi kanske ha lagt fram färre ändringsförslag i första behandlingen för att centrera uppmärksamheten kring de väsentliga frågorna.
Kommissionen å sin sida ville varken se eller ta till sig vad medbeslutandeförfarandet innebär och Europaparlamentets nya ansvar. Ända in i sista ögonblicket har kommissionen motsatt sig att uppfylla de grundläggande kraven som parlamentet formulerat. Parlamentet kunde inte skriva på checken in blanco när det gällde en så betydelsefull fråga som bestämningen av aktiva substanser.
Jag tror att även rådet måste ändra sina arbetsmetoder. Medbeslutandeförfarandet är ganska revolutionerande och rådet kommer att bli tvunget att ändra det nuvarande arbetssättet. Alltid försöker de nå den lägsta nivån, även om det strider mot andan i fördragen. Rådet måste vänja sig vid majoritetsbeslut, även om det blir kvalificerad majoritet, och på så sätt kan de göra förfarandena lättare och inte försenas.
Jag tror också att det finns ett mycket tydligt budskap - och det är mycket viktigt för oss att låta alla medborgare få veta det - och det är att detta parlament - mer för varje dag som går - använder sig av den makt och det ansvar det getts i fördragen. Medborgarna kan känna sig lugna för att löftena i fördragens artiklar, som talar om att regler för största skydd för hälsan och miljön skall antas, skall bli verklighet, i vart och ett av förslagen och naturligtvis måste också den inre marknaden bli verklighet.
Att fastställa vissa centraliserade mekanismer, som godkännande av aktiva substanser, är bra för alla eftersom man kan undvika upprepning av försök, inklusive djurförsök, godkännandeförfarandet får bättre garanti och man undviker också diskussioner och misstänksamhet mellan medlemsstaterna. Därför är det ömsesidiga erkännandet ännu ett tilläggsvärde i gemenskapens förfarande.
Slutligen tror jag att budskapet till alla medborgarna är att, även om vårt förfarande är komplext, även om vi begär att medbeslutandeförfarandet ska förbättras och underlättas - som delvis sker i Amsterdamfördraget -, trots alla svårigheter, så fungerar förhållandet medllan kommissionen, rådet och parlamentet i medbeslutandeförfarandet hela tiden bättre, och det är ett positivt budskap till medborgarna.

Bjerregaard
Herr ordförande, ärade ledamöter! Kommissionen skulle vilja tacka parlamentet och särskilt den utmärkta föredraganden Kirsten Jensen och rådet för de framsteg som har gjorts under förlikningsförfarandet med detta förslag till direktiv som tillfogar ett väsentligt nytt element till EU-lagstiftningen om kemikalier. Syftet med direktivet är som vi vet att harmonisera den inre marknaden för produkter som innehåller biocider, härunder de aktiva ämnena i dessa produkter, och att garantera en ökad skyddsnivå för människor och miljö. I samband med andrabehandlingen antog parlamentet fem ändringsförslag. Tre av dessa ändringsförslag kunde varken kommissionen eller rådet acceptera. Men det därpå följande förlikningsförfarandet har - liksom det också har betonats här i kväll - burit frukt och förlikningskommittén har enats om en kompromisslösning som nu har lagts fram för parlamentet. Rådet har redan gett sitt samtycke till detta och jag har fått intrycket av och hoppas att parlamentet kommer att göra detsamma.
Med hänsyn till ändringsförslag 18 och 19 om de förenklade förfarandena i samband med bilaga IA och IB är jag övertygad om att den föreslagna kompromisslösningen kommer att uppfylla målsättningen med dessa två bilagor, nämligen den att förenkla administrationen av direktivet utan att nivån för hälso- och miljöskyddet sänks. Parlamentet har önskat försäkra sig om att detta modus vivendi efterlevs i samband med kommittéförfarandet för upptagning av dessa ämnen i bilagorna. Kommissionen håller helt med parlamentet om att beslutsprocessen skall vara fullständigt öppet och den kommer att göra sitt yttersta för att föra fram detta.
Kommissionen har lovat att lägga fram ett förslag angående revideringen av uppgörelsen om kommitologiförfarandet i början av juni 1998. Vi anser att vi med detta löfte, som ordförande Santer bekräftade, den 11 november 1997, i en skrivelse till parlamentets ordförande, har tillmötesgått parlamentets betänkligheter på detta område, liksom det betonades av Valverde López. Slutligen angående parlamentets ändringsförslag 17, så är jag nöjd med att förlikningskommittén har kommit överens om en frist på 24 månader för en implementering av direktivet i nationell rätt. Sammanfattningsvis skulle jag gärna på nytt vilja understryka att kommissionen helt och hållet kan stödja den kompromisslösning man har enats om under förlikningsförfarandet, och jag vill ännu en gång sluta med att tacka föredraganden, Kirsten Jensen.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Bjerregaard.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.

Sammanhållningen och informationssamhället
Ordföranden
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A4-0399/97) av Sierra González för utskottet för regionalpolitik om kommissionens meddelande om sammanhållningen och informationssamhället (KOM(97)0007 - C40044/97).

Sierra González
Herr ordförande, fru kommissionär! Varje reflexion om upprättandet av informationssamhället i Europeiska unionen bör utgå från det faktum att man i dag ser assymetrier som i en nära framtid kan leda obalanser i konkurrens och sammanhållning, som försvagar de vinster som, i fråga om kostnader, de nya teknologierna kan ge. Dessa assymetrier berör basinfrastrukturen i informations- och kommunikationsteknologin, kostnaden och pålitligheten för avancerade tjänster. Och med nämnda assymetrier uppstår kvantitativa och kvalitativa ojämlikheter, särskilt i " sammanhållningsländerna" där man utgår från bristsituationer.
Disponibilitet och lättillgänglighet utgör ett förkrav för att kunna ta del av vinsterna av informationssamhällets utveckling. Och just disponibiliteten och kostnaderna är de faktorer som för närvarande spelar assymetrin mellan de europeiska regionerna i händerna, som välsignar en situation med en kvantitativ ojämlikhet mellan rika och fattiga områden. Ett exempel visar det: man har nått en så gott som universell tillgång till det allmänt tillgängliga kopplade telefonnätet men det finns fortfarande betydelsefulla nivåskillnader när det gäller kvalitén på tjänsterna.
När det gäller de avancerade tjänsterna har framsteg gjorts när det gäller mobiltelefonerna - inklusive GSM - men stora skillnader förekommer fortfarande i möjligheterna att förfoga över förhyrda förbindelser, avancerade kopplingar, såsom det digitala nätet med on-line-tjänster. Avgifterna är i allmänhet högre i sammanhållningsländerna än i de mest utvecklade länderna i unionen. De har även lägre procenttal persondatorer. 1995 hade 15, 2 av 100 invånare persondatorer i de mest utvecklade regionerna i Europa, mot 3, 1 i Grekland, 8, 6 i Spanien, 6 i Portugal och 8, 9 i Italien. Denna strukturella svaghet och de höga kostnaderna påverkar utvecklingen vid de små och medelstora regionala företagen negativt. Deras initiativkraft är lägre än de stora företagens och de har färre möjligheter till strategisk information.
Telefon-, el-, kabelbolag etc. som handlar med IT-tillämpningar har strävat efter maximal ekonomisk avkastning på kort sikt, med återverkningar på kundens priser som inte överensstämmer med de verkliga kostnaderna och på så sätt bromsat expansionen av nya tekniker, särkilt i mindre gynnade regioner och speciellt i sammanhållningsländerna.
När det gäller utbildning finns också assymetrier. Informationssamhället öppnar nya möjligheter för utbildning eftersom det inte bara innebär att nya pedagogiska instrument framkommer utan, i synnerhet, en nästan universell tillgång till kunskapskällorna. Det sätter stopp för den ojämlika situation en student i en mindre stad befinner sig i i förhållande till en annan i en storstad som har tillgång till tekniska, vetenskapliga och historiska bibliotek. Öppnandet av dessa möjligheter kommer att till stor del utmynna i en decentralísering av kulturkällorna och en ökande mångfald vid de centra som ska sprida desamma. Detta kan mellanfristigt innebära en social sammanhållningsfaktor.
Men om man inte beaktar de strukturella svagheterna i skolsystemen kan ojämlikheterna ökas. Möjligheten att investeringar försenas i vissa regioner gör en polarisering mellan de som har tillgång till information och de som inte har det möjlig. För att undvika denna polarisering behövs en gemenskapsåtgärd som tar itu med de djupa strukturella förändringarna som, i arbetsmetoder och formerna för företagsorganisation och offentlig förvaltning, informationssamhället tvingar fram. Den delvisa frånvaron av denna politik visas av att bara 2 procent av strukturfonderna används till investeringar inom telekommunikationssektorn. Kostnaderna för informationssamhället bör vara en del av strukturfondernas main streaming .
Strukturfonderna har egentligen spelat en avgörande roll trots den bristande investeringen i grundandet av informationssamhället. Men det skulle behövas en integrerad fokusering så att den offentliga förvaltningen, skolsystemet, industrin och konsumenterna kan känna sig nöjda. Avslutningsvis vill jag markera att sammanhållningen gör det nödvändigt att fastställa tariffer som är överkomliga för konsumenterna och kostnader som är rasonabla för företagarna. Det är också nödvändigt att tillgången till moderna informationsverktyg, särskilt Internet , inte skall få grunda sig på privata inköp av persondator eller alternativ utrustning utan att det krävs arbetsplatser som är lätt tillgängliga på platser för kollektiv använding och allmän tillgång, och således finansiering av ett öppet telekommunikationsnät.

Izquierdo Collado
Herr ordförande, fru kommissionär! Det lägliga meddelandet från kommissionen om sammanhållningen och informationssamhället har fått ett betydande svar från parlamentet, genom Sierra González, mycket preciserat och vidlyftigt och jag tycker att det centrerar sig kring de problemställningar som sysselsätter oss.
För mig har det inte varit konstigt att den logiska ordningen i Sierra González betänkande angriper det som jag tror är problemets kärna - och kommissionens oro, när den sänder oss detta meddelande om informationssamhället och sammanhållningen - eftersom Sierra González börjar sitt betänkande med att tala just om konkurrenskraft. Och i dag är sammanhållningsfonden, det grundläggande kittet för sammanhållningen - missförstådd av många - möjligheten att nå konkurrenskraft i de regioner som strategiskt ligger långt bak för att nå de andras nivå. Därför är fonden den grundläggande ingrediensen, och inte några halvreligiösa egenskaper som vissa försöker förse sammanhållningskonceptet med.
Vi talar om ett grundläggande instrument - informations- och kommunikationsteknikerna - inför utvecklingen av konkurrenskraften i framtiden, inför höjningen av medborgarnas livskvalité. Konkurrenskraft som omedelbart hänvisar till behovet av att de små och medelstora företagen, i mindre gynnade regioner, skall kunna vara fullständigt utrustade för att kunna klara konkurrensens utmaningar, för att stabilisera nutid och framtid för dessa företag, för att garantera stabiliteten i arbetstillfällen och slutligen för att generera sammanhållning, dvs. konkurrenskraft.
Det är svårt att förstå att något litet företag i en mindre gynnad region skall kunna överleva utmaningen utan att införa, t.ex., elektronisk handel. Det är mycket svårt att tänka att ett litet eller medelstort företag skall kunna förse sig med forskning och innovation utan att ha informations- och kommunikationsteknikerna perfekt konsoliderade.
Men, alla dessa anföranden vi gör i parlamentet. Vad betyder de?Vilken är den grundläggande ingrediensen för att rota informationssamhället i det europeiska samhället? Låt oss vara realister. Kommissionens önskan att innefatta åtgärder avseende informations- och kommunikationsteknikerna, som en betydande del av strukturfonderna, är uppenbara och lovvärda, men marknaden uttöms inte med kommissionens möjlighet att agera och inte heller med strukturfondernas möjligheter. Marknaden går som den vill och har en enorm kraft. Den är en äkta supermakt jämfört med de europeiska institutionernas subventionsmöjligheter. Därför måste man tala klart och säga att den huvudsakliga fienden för inlämmandet och socialiseringen av informationssamhället just nu är kostnaderna som företagen tar ut- telefon, el, kabel - som utgår ifrån högsta möjliga vinst på så kort tid som möjligt. Det är där jag vill inbjuda kommissionären att vi ska göra en reflexion, som inte är ny för henne. I vilken utsträckning har kommissionen möjlighet att samla dessa parter vid ett bord - som beställare av mycket stora proportioner av deras tjänster - och få dem att sänka de reella kostnaderna, som gör det möjligt att flerfaldiga efterfrågan, som möjliggör lätt tillgång till alla medborgarna, i vilken europeisk region de än befinner sig. I vilken utsträckning tar kommissionen sitt ansvar, inte bara genom att öppna strukturfondernas möjlighet att agera utan genom att sända ett mycket allvarligt menat budskap som får dessa företag att erbjuda alla medborgare tjänster som är vitala i nutid och framtid. Om man inte klarar det skisserar vi nu den nya europeiska ojämlikheten. Det vet kommissionen mycket väl och därför vänder jag mig inte till kommissionen för att klaga utan för att be om hjälp och samarbete.

Chichester
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag höll just på att säga att vi är en exklusiv grupp debattörer denna kväll, men kollegorna träder nu fram från bakgrunden. Kanske informationssamhället verkligen fungerar.
Först och främst skulle jag vilja gratulera den föredragande till huvuddelen av hennes betänkande om informationssamhället. Det kan inte finnas mycket tvivel om betydelsen av informations- och kommunikationsteknik - informationssamhället - för vår ekonomi och vår livsstil. I synnerhet ger den många slags tillfällen för avlägsna jordbruksområden, för extremt perifera öar och fattiga mindre gynnade regioner med låg befolkningstäthet och en begränsad infrastruktur för transporter.
I min valkrets Devon och East Plymouth, som omfattar städer och isolerade jordbrukssamhällen, finns det många IT-projekt på gång: distansundervisning, akademiskt utbyte med universitet i andra medlemsländer, utbildning, affärer - som en satellitkopplad ISDN-video för boskapsauktion genom fjärranbud - eller teleförsäljningsverksamhet. Internet som både nöjesundervisning eller för affärsandamål slår igenom snabbt i vår del av världen. Allt detta leder till möjligheten att både nya jobb skapas och att nya företag startas som inte behöver subventioneras, så om jag måste hitta något fel i någon del av Sierra González betänkande så skulle det vara där det föreslår ingripanden i informationssamhällets prissättnings- och marknadssmekanismer eller där det föreslår extra utgifter i den europeiska budgeten utöver existerande poster för strukturfonder och sammanhållningsfonden. Det bästa sättet att expandera IT i Europa är att låta marknadskrafterna och tekniken ta itu med det. Konkurrensen och konsumenterna är starka krafter för tillväxt och bättre tjänster. Det finns inte tillräckligt med pengar i den europeiska budgeten för att betala för alla saker på inköpslistan, eller ska jag säga " önskelistan" , med utgiftsförslag i detta betänkande. Kräv för all del att större del av strukturfonderna spenderas på detta hellre än något annat, men låt oss vara realistiska och inte be om mer pengar än vad som verkligen finns. Låt oss i stället enas om att IT innebär ett stort löfte för de missgynnade regionerna och konkurrensens och teknikens krafter kommer att infria det löftet.

Vallvé
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag tycker att vi bör gratulera oss till att utskottet för regionalpolitik talar om informationssamhället och den effekt detta samhälle kommer att få på den europeiska sammanhållningen.
Vi måste framhäva den påverkan informationssamhället kommer att få på de nya aktiviteter som utvecklas inom industrin, handeln, tjänstesektorn samt dess effekter på övervinnandet av gränser och begränsningar mellan de europeiska staterna.
Vi får inte heller glömma bort vad det kommer att innebära för utbildningsprocessen, i dag då det talas om det livslånga lärandet. Låt oss tänka på att det, i informationssamhället, inte behövs sammanfallande i tid och rum för att utbilda sig . Det är möjligt att utbilda sig hemma med en lärare som inte kommer att vara på plats i det ögonblicket.
Informationssamhället erbjuder stora möjligheter, men dessa möjligheter bör vara för alla medborgare om vi verkligen vill uppnå en sammanhållning på europeisk nivå. Det bör vara möjligheter för hela unionens territorium, inklusive landsbygden, ytterområden och öområden.
Det talas mycket om informationsmotorvägar. Jag skulle föredra att tala om informationsstigar eller informationsvägar. Motorvägar måste man ofta betala - inte i Tyskland -, fru ordförande, men i andra länder är det betalmotorvägar. Om vi vill att informationen når överallt bör det vara på vägar som är gratis, fria vägar som kan användas av alla.
Därför tyckte jag mycket om Sierra González betänkande eftersom hon talar om de möjliga begränsningar detta informationssamhälle kan få, dvs. att det inte gynnar alla medborgare eftersom de som utvecklar det endast är ute efter ekonomisk vinning. Vi vet redan att denna ekonomiska vinning, som betalmotorvägarna, endast kommer att förena stora platser med höga invånarantal och många platser marginaliseras. Det är vad som inte bör hända i det informationssamhälle som vi önskar för Europa.

Novo
Herr ordförande, kära kolleger, fru kommissionär! De nya informations- och kommunikationsteknologierna kan utan tvivel skapa positiva effekter för utbildning och fortbildning, för förändrade arbetstider och arbetsorganisation, för företagens modernisering på de mest skilda nivåer och, följaktligen, för ökad ledighet och fritid för människor.
Emellertid skulle jag vilja anföra några reservationer angående det lite rosa skimmer i vilket kommissionen behandlar relationerna mellan sammanhållningen och det så kallade informationssamhället. Framför allt eftersom det inom en minskad ram för statligt ansvar, genom privatisering av företag och tjänster som i starten skulle kunna vara bättre kallade att kunna ta hand om de problem som kan påverka de minst utvecklade regionerna, är det svårt att se hur hungern efter stora och lätta vinster skall kunna förenas med allsidighet och lika rättigheter för medborgarna och med sammanhållningens mellanregionala och mellanstatliga mål i vår union.
Betänkandet uppmärksammar på ett bra sätt farorna för att den okontrollerade och oreglerade tillväxten av ett sådant informationssamhälle kan leda till nya och ännu djupare uppdelningar i den ekonomiska och sociala utvecklingen mellan rika och fattiga regioner. Dessa uppdelningar kan bero på skillnader i infrastruktur och i tillgång till information eller på skillnader i utbildnings- och fortbildningsmöjligheter, vilka tvärtom främjar och framhäver nya former av utslagning. De kan också bero på skillnader i kostnader som kan påverka de små och medelstora företagen i sammanhållningsländerna och/respektive de mest eftersläpade regionerna, där tendenser till industriella omlokaliseringar framhävs, eller också på tvivlen som reses om konsekvenserna, om kvaliteten och stabiliteten i sysselsättningen, om massmedias inflytande över tillgänglig information, vilka inte tar hänsyn till specifika regionala och/eller nationella kulturer, traditioner och behov, i aspekter från innehållet i respektive tillgänglig information till adekvat språkbruk.
Rekommendationerna i betänkandet av min kollega Ángela Sierra González, som jag vill passa på att gratulera hjärtligt, även om vi inte är fler än ett halvdussin här, som sagt, betänkandets rekommendationer att strukturfonderna skall användas mycket mer, framför allt i förverkligandet och konstruktionen av infrastruktur, utbildning, fortbildning och i aspekter avseende forskning förtjänar naturligtvis ett fullständigt stöd.
Samma stöd förtjänar förslaget om att det bör åligga medlemsstaternas regeringar att, i förhållande till och med tanke på respektive befolkning, definiera och reglera området i vilket allmän tillgång till information och offentliga tjänster bör garanteras.

Ahern
Herr ordförande! Jag skulle vilja tacka föredraganden för hennes utmärkta betänkande och kommissionären för hans intresse och, faktiskt, engagemang i denna viktiga fråga. Jag skulle vilja tacka den föredragande för att ha förstått vikten av informationstekniken i att reducera av belastningen på miljön i olika utvecklingsåtgärder, till exempel genom att minska behovet av rörlighet eller behovet av infrastruktur för transporter. Jag tänker särskilt på punkt 20 som rekommenderar att " fysiska" investeringar helt eller delvis skall ersättas med ett utbud av tillräckliga telekommunikationstjänster på ett sådant sätt att investeringskostnaden blir minimal, och att miljöpåverkan och livskvalitet systematiskt skall inbegripas i utvärderingen av investeringar som finansieras av strukturfonderna och att de skall utgöra en väsentlig del av de nationella program som läggs fram inom ramen för fonderna.
Jag skulle också vilja betona att informationstekniken inte får skapa större regionala och sociala skillnader: de ska bidra till att reducera dessa skillnader. Därför måste obalanser och avvikelser mellan kärnregioner och perifera regioner motbalanseras genom att särskilt betona upprättandet av farleder och anordningar för information i de perifera regionerna. Så här måste vi vidta proaktiva åtgärder.
Informationssamhället måste fortsätta betraktas som tjänster av allmänt intresse och investeringar i infrastrukturer för information måste ske i enlighet med principerna för jämlikhet, kontinuitet och rimliga priser så att marknadens logik inte diskriminerar mot de perifera regionernas och de sårbara socialgruppernas behov av tillgång till information.
Om de förmåner informationssamhället gör tillgängliga för varje medborgare i Europeiska unionen ska vara till maximal nytta måste kostnaderna läggas på en rimlig nivå. Jag förstår vad Chichester menar i detta hänseende, men vi måste se till att de läggs på en rimlig nivå. I synnerhet vill jag be, inte bara kommissionen utan också rådet, att ingripa här för att se till att de som tillhandahåller utbildning tillåter fri tillgång, särskilt till skolorna. Hårdvara är en sak, mjukvara en annan: men de som egentligen tillhandahåller telekommunikationer är ofta antingen staten eller någon form av monopol. De har mycket väl råd med att ge en lägre grad av eller helt fri tillgång till skolorna. Det skulle bli ett mycket viktigt insats i hela unionen om våra unga medborgare finge fri tillgång till dessa tjänster på utbildningsnivå.

Hatzidakis
Herr ordförande, fru kommissionär! Jag kommer från ett inte särskilt rikt land som dessutom ligger i Europas utkant. Jag föddes på en ö, där barnen de facto inte hade alla de saker som de barn som föddes i t.ex. Aten, Greklands huvudstad och ännu mer i andra europeiska metropoler, hade. På denna ö, som på alla andra grekiska öar, var sjukdom ett mycket större problem än det är i Aten eller i någon annan större tätort. Varför säger jag allt detta? Jag säger det för att jag tror att informationssamhället ger vissa lösningar på denna typ av problem. Barnen kan numer koppla upp sig på Internet och ha tillgång till information, något de inte ens kunde drömma om för några år sedan. Läkarhjälp på telefon kan ge lösningar på vissa allvarliga hälsoproblem. De nya utsikterna för handel och ekonomiskt liv kan hålla kvar folket i regionerna.
Dock är detta något som inte kommer att ske av sig självt. Informationssamhället kommer inte att vara närvarande i de avlägsna områdena och öområdena i morgon bitti bar för att vi diskuterar det här. Det behövs en viss politik vilken maximerar nyttan som härrör från informationssamhället och samtidigt begränsar farorna och på så sätt gör informationssamhället mänskligt, ett samhälle med lika möjligheter; jag tror att detta är vad alla vi som befinner oss i denna kammare vill ha.
Vad tror jag då? Jag tror att vi bör om möjligt bör gå framåt ännu snabbare med liberaliseringen av telekommunikationsmarknaden, ty detta kommer att främja en snabbare och billigare tillgång för alla till informationssamhällets möjligheter. Låt oss inte glömma att marknaden blir billigare ju fler användare det finns. Jag tror också att vi bör försäkra oss om att informationsmaterial finns på så många språk som möjligt, ty det är en fråga som har att göra med lika möjligheter, så att alla skall ha tillgång till denna nya värld som skapas. Samtidigt tror jag att vi bör ta vara på de medel som finns i strukturfonderna, framförallt för den nya perioden 2000-2006, i syfte att inkorporera informationsteknologin i skolor och i den offentliga sektorn - detta är ett stort steg i riktning att modernisera utbildningen och den offentliga förvaltningen - att framhäva den nya teknologin i öområden samt svåråtkomliga och avlägsna regioner och ge tyngd åt distansutbildning och läkarhjälp på telefon samt att ta vara på de finansiella medel som finns att tillgå för etablering, i syfte att göra denna nya värld av kunskap och information bekant.
Jag anser att Agenda 2000 ger oss möjligheten att se allvarligt på denna fråga, ty jag anser att det andra Delorspaketet i princip är slut - det tar slut 1999 - nu inför Santer-paketet. Jag tror att vi bör undersöka denna fråga grundligt, fru kommissionär.

Ryynänen
Herr ordförande, fru kommissionär! Informations- och kommunikationsteknologin har skapat hisnande möjligheter att överbrygga avstånd och andra hinder, vilket gör att den i princip förstärker decentraliseringen och den regionala jämlikheten. Men om man i praktiken ska nå detta mål behövs en klar verksamhetsstrategi och en stark politisk vilja.
Informationsteknologins basstrukturer måste vara tillgängliga för alla regioner och för alla medborgare. Förutsättningar för ett jämlikt informationssamhälle är att det finns möjligheter att använda de nya informationsteknologiska medierna, exempelvis Internet, i offentliga byggnader, som i biblioteken och i skolorna, samt att programmen och tillbehören är flerspråkiga. Därtill behövs en för alla tillgänglig effektiv utbildning inte bara i användningen av medierna, utan också i att bedöma deras innehåll. Enligt min mening är det speciellt viktigt att utbilda IT-proffs som kan hjälpa medborgarna att finna och tillämpa den information som är väsentlig för dem.
För den regionala utvecklingen är det också viktigt att sörja för småföretagens informationsbehov och för deras beredskap att förvandla informationen till kunskaper som både efterfrågas och skapar arbetstillfällen. I detta avseende måste man via strukturfonderna bättre än i dag stödja de svagare regionernas möjligheter att dra nytta av informationssamhället.

Wulf-Mathies
Herr ordförande! Först vill jag tacka Sierra González så hjärtligt för hennes betänkande om informationssamhällets betydelse för sammanhållningspolitiken. Den visar en stark överensstämmelse både med kommissionens analyser och slutsatser.
Informationssamhället har ur kommissionens synpunkt en strategisk betydelse både för den ekonomiska och sociala sammanhållningen och för sysselsättningen. Den kan säkert även fungera som en viktig nyckelteknologi till den regionala utvecklingen, om man lyckas säkra tillgången till informations- och kommunikationsteknologier även för struktursvaga, för landsbygds- och perifera regioner. Det lönar sig därför att, till att börja med via information och best practice, utnyttja chanserna att över huvud taget hänvisa till dessa chanser och inleda en motsvarande process för att medvetandegöra dem. I det sammanhanget är den tekniska utvecklingen bara en sida av problemet.
Det måste framför allt handla om att ge möjligheter till regionerna själva, dvs. till deras medborgare och företag, att använda informationssamhällets möjligheter till en stärkning av konkurrenskraften inom näringslivet - i synnerhet för små och medelstora företag - och för en regional utveckling i sin helhet. Till detta behövs det nu en ordningspolitisk ram som säkrar rättvisa åtkomst- och kostnadsvillkor med hjälp av garanterande av allmänna tjänster och även anpassar dessa allmänna tjänster till skiftande tekniska och samhälleliga förändringar. Till detta behöver vi praktisk hjälp, som omfattar både investeringar i infrastrukturen och kvalificering av medborgarna med hjälp av ett lämpligt utbud av utbildning och vidareutbildning. Här krävs det befrämjande av forskningsaktiviteter för ett användarvänligt informationssamhälle och vidareutveckling av förmedlings- och användningsmöjligheter för näringsliv och medborgare.
För att att minska på det gap i utrustning mellan centrala och avlägsna regioner, som ju finns i dag, behöver vi stimulera företagen till att erbjuda avancerade tjänster även i mindre utvecklade regioner. Detta är på intet sätt enbart och i första hand en fråga om hjälp till investeringar, utan kan också, som vårt Irisi-projekt visar, bestå i organiserandet av efterfrågan eller i utbudet av offentlig tillgång till moderna informationsnät, vilket man här redan har krävt, i skolor, bibliotek, stadshus, på arbetsförmedlingar.
Kommissionen håller på att samla sina aktiviteter på basis av sitt meddelande om sammanhållningen och informationssamhället, att utnyttja synergier mellan de olika initiativen, att starkare klargöra den ekonomiska och sociala sammanhållningen i telekommunikations- och forskningspolitiken och att integrera övergången till informationssamhället i mainstream -strukturprogrammen. Kommissionen har för detta ändamål skapat åtgärdscentrumet för informationssamhället, som i första hand skall koordinera verksamheten inom de enskilda generaldirektoraten som rör informationssamhället. Inom ramen för detta åtgärdscentrums mandat bildas nu en kommitté för sammanhållningen och informationssamhället för att säkerställa att den sociala sammanhållningens dimension integreras i all för informationssamhället relevant gemenskapspolitik.
Informationssamhället är ett av de tematiska områdena i det kommande femte ramprogrammet för forskningen. Cirka 25 procent av alla för det femte forsknings- och utvecklingsprogrammet anslagna medel skall användas för sådan forskning som är relevant för informationssamhället. Kommissionen har vidare utsträckt den debatt som skall äga rum inom ramen för forumet för informationssamhället till närmare påsk, för att integrera anslutande stater i samrådet, allt detta punkter, som även ställer krav på deras yttranden.
För närvarande förbereds formuleringen av den första rapporten om allmänna tjänster och kommissionen har, som ni vet, redan fastslagit riktlinjer för finansieringen av de allmänna tjänsterna i en konkurrensbetonad miljö. Slutligen har kommissionen vid halvtidsgranskningen för mål 1-regionerna, och inom ramen för andra programplaneringsperioden för mål 2, uppmanat medlemsstaterna att använda sig av de strategiska möjligheterna i informationssamhället för den regionala utvecklingen. Det räcker inte om kommissionen är av den åsikten att detta är ett viktigt utvecklingsinstrument, utan vi måste övertyga regionerna, medlemsländerna om det, ty det är de som fäller avgörandet om vilka projekt som skall befrämjas inom programmet. Om vi vill att de skall befrämja fler informationsprojekt, då måste vi till att börja med hjälpa dem att även förändra sina prioriteringar och även övervinna sin fortfarande bestående rädsla inför informationssamhället.
Det är säkert riktigt att informationssamhället är ett av nyckeltemana för nästa generation strukturfondsprogram. Kommissionen hjälper regionerna att förbättra planeringen som rör informationssamhället, så att de i framtiden i högre omfattning kan utnyttja lämpliga projekt och beprövade metoder. Mer än 30 regioner deltar eller har deltagit i denna åtgärd, som syftar till att förbättra samarbetet mellan den offentliga och den privata sektorn, just för att inom denna sektor inte en subventionsmentalitet utan en sådan mentalitet skall uppstå, att man faktiskt utnyttjar de nya chanserna, fastställer behoven för och strukturerar de inom informationssamhället aktiva regionala aktörerna och understödjer regionerna när det gäller att bygga upp ett partnerskap mellan de viktigaste regionala aktörerna.
Jag är säker på att om vi lyckas driva denna process framåt så kan vi lita på att marknaden kommer att reagera på intresseanmälningar, men också på organisationen av intresseanmälningarna, som inte kommer av sig själv, utan som vi måste göra någonting för. Jag hoppas att ni även i fortsättningen kommer att stödja oss i dessa strävanden.

Ordföranden
Tack så mycket, kommissionär Wulf-Mathies.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i morgon kl. 12.00.
(Sammanträdet avbröts kl. 23.00.)

