Úprava pracovní doby (rozprava)
Předsedající
Dalším bodem je prohlášení předsedkyně parlamentní delegace v Dohodovacím výboru o úpravě pracovní doby.
Mechtild Rothe
Paní předsedající, dámy a pánové, jak víte, dohodovací postup vztahující se ke směrnici o pracovní době selhal. V tomto případě článek 65, odstavec 5 jednacího řádu stanoví, že předseda delegace Evropského parlamentu v Dohodovacím výboru má učinit veřejné prohlášení. Proto nyní učiním stručné prohlášení o pokroku v jednáních o směrnici o pracovní době.
Po několika třístranných jednáních a třech schůzích dohodovacího výboru, krátce po půlnoci na poslední schůzi a krátce před vypršením lhůty začalo být jasné, že nebude možné dosáhnout dohody. Delegace Evropského parlamentu předtím jasnou většinou - 15 hlasů pro, žádný proti, pět členů se zdrželo hlasování - odhlasovala vznesení námitek proti poslednímu pokusu Komise o dohodu. Tento návrh nebyl přijat jako základ pro skutečný kompromis. Zároveň byl také zamítnut Výborem stálých zástupců, který zasedal ve vedlejším sále. V dopise ze dne 29. dubna 2009 dva spolupředsedové Dohodovacího výboru informovali Parlament a Radu ministrů, že k dohodě o společném textu nelze dojít ve lhůtě určené v článku 251, odstavci 5 Smlouvy o ES.
Velmi mě mrzí, že tyto dvě instituce nedokázaly najít společné východisko. Nicméně pokud jde o tři body, v nichž panovala neshoda až do konce, - výjimky z týdenní pracovní doby, podmínky pracovní pohotovosti a větší počet smluv na pracovníka - rozdíly v postojích byly natolik výrazné, že nebylo možné dosáhnout dohody, která by byla v souladu s usnesením Evropského parlamentu ze dne 17. prosince 2008.
Zejména Rada neustoupila ani o píď v otázce výjimky. Parlament nabídl několik kompromisů, které by poskytly zaměstnavatelům značnou flexibilitu, pokud jde o pracovní dobu. Parlament byl obzvláště ochotný ke spolupráci v otázce podmínek pracovní pohotovosti, protože většina členských států, v tomto případě devět, využívá výjimku výhradně pro pracovní pohotovost. Ovšem blokující menšina v Radě zabránila každému pokusu o zavedení jakékoli odchylky. Nebyl přijat ani návrh na zrušení výjimky.
Pokud jde o pracovní pohotovost, Soudní dvůr Evropských společenství jasně řekl, že pracovní pohotovost, je pracovní dobou. Ani neaktivní část doby pracovní pohotovosti nemůže být celkově nebo zčásti brána jako doba odpočinku, jak vyžadovala Rada. Delegaci Parlamentu bylo také zřejmé, že pracovní pohotovost je nezbytná tam, kde je vyžadována nepřetržitá činnost. Rada nebyla připravena přijmout toto omezení. Jaký to má výsledek? Pokud číšník sedí v prázdné restauraci, je tato doba brána jako neaktivní doba pohotovosti, která bude samozřejmě jinak ohodnocena. K tomu nesmí dojít. Parlament zaujal flexibilní postoj a podpořil také návrh na maximální 48hodinovou pracovní dobu na pracovníka, a nikoli na smlouvu. V tomto případě jsme se nemohli shodnout ani na tom, aby tato zásada byla zapsána v bodech odůvodnění.
Parlamentní delegaci bylo zřejmé, že žádný kompromis je lepší než špatný kompromis na úkor pracovníků. Parlament předložil Radě mnoho návrhů, dokud jsme nevyčerpali všechny své možnosti. V Radě byla však skupina, která nehodlala přijímat vůbec žádné kompromisy. Také jsem přesvědčena, že Komise by v některých bodech mohla předložit návrhy, které poskytují větší vyváženost mezi postojem Rady a postojem Parlamentu.
Během tohoto parlamentního volebního období přijal Parlament 389 právních aktů v postupu spolurozhodování. 24 z nich bylo uzavřeno při třetím čtení po úspěšném dohodovacím postupu. To jasně ukazuje, že mezi těmito institucemi existuje kultura spolupráce. V případě směrnice o pracovní době se dohodovacímu výboru poprvé od chvíle, kdy vstoupila v platnost Amsterodamská smlouva, nepodařilo dosáhnout dohody. Doufám, že nová Komise velmi brzy představí nový návrh, který, doufejme, povede k dohodě.
Konečně bych chtěla obzvláště poděkovat sekretariátu dohodovacího výboru za skvělou přípravnou činnost.
Michal Sedláček
úřadující předseda Rady. - Vážený pane předsedo, vážený pane zpravodaji, vážené dámy, vážení pánové, vážený pane komisaři, dovolte mi, abych vás jménem českého předsednictví seznámil s postojem Rady k již ukončenému dohodovacímu řízení k revizi směrnice o pracovní době. Jak nepochybně víte, novelizace této směrnice se v Radě složitě projednávala dlouhé čtyři roky, než Rada vloni v červnu konečně dospěla po velmi komplikovaném vyjednávání ke svému společnému postoji nad jejím obsahem.
Kvalifikovaná většina členských států se shodla, že klíčový sporný bod, tzv. opt-out, bude ve směrnici do budoucna ponechán, ale s pevně stanovenými podmínkami, které jeho používání velmi zpřísní. Rada například chtěla, aby byl maximální limit délky týdenní pracovní doby při používání opt-outu snížen ze 78 hodin na 60 či 65 hodin, navrhovala zákaz sjednání opt-outu při podpisu pracovní smlouvy či omezit dobu souhlasu daného zaměstnancem pro práci v režimu opt-out na jeden rok. Cílem Rady bylo jednak omezit používání opt-outu v členských státech, ale zejména snaha zvýšit ochranu samotného zaměstnance, který by opt-out využíval. Rada považovala svůj návrh směrnice za vyvážený, posilující ochranu zaměstnanců a doufala, že bude přijatelný i pro Parlament a že jej Parlament ve druhém čtení přijme.
České předsednictví si plně uvědomovalo po hlasování v prosinci loňského roku odlišnost postojů obou institucí k návrhu směrnice, ale zároveň nevnímalo dohodovací řízení jako souboj institucí o prestiž, nýbrž prosazovalo pragmatický, neideologický a realistický přístup, který by zohledňoval realitu evropského pracovního trhu. Je neoddiskutovatelným faktem, že opt-out dnes používá 15 ze 27 členských zemí EU. Od ledna letošního roku, kdy převzala Česká republika vedení v Radě, jsme vedli velmi intenzivní jednání na všech jejích úrovních s cílem nalézt reálný prostor pro možný kompromis s Parlamentem. Již 13. ledna se konala první schůzka členských zemí v Praze na toto téma. Uskutečnilo se minimálně osm kol neformálních trialogů a velmi neobvykle i tři kola samotného dohodovacího řízení. Na tomto místě mi dovolte, abych poděkoval Komisi, a zvlášť panu komisaři Špidlovi, za odbornou pomoc i konstruktivní přístup při hledání možného kompromisu nad textem směrnice. Rada byla ochotna se dohodnout, slevit ze společné pozice, a přesto nakonec k dohodě nedošlo. Během posledních čtyř měsíců české předsednictví velmi aktivně a odpovědně vedlo jednání s Parlamentem a předkládalo mu řadu kompromisních návrhů k jednotlivým otázkám směrnice, aby jejich konečné řešení vyhovovalo jak Radě, tak Parlamentu.
Dnes mohu odpovědně prohlásit, že Rada učinila řadu významných ústupků směrem k požadavkům Parlamentu, a přesto to Parlamentu nestačilo. Rada byla například ochotna opustit společnou pozici a přijmout názor Parlamentu, že veškerá pracovní doba pohotovosti je pracovní dobou. Rada ustoupila i při diskuzi o sladění pracovního a rodinného života ve lhůtě pro poskytování náhradního denního odpočinku i v definici vrcholového zaměstnance a mohl bych pokračovat. Rada se chtěla s Parlamentem dohodnout i klíčové otázce opt-outu a byla ochotna vyjít vstříc Parlamentu a přijala jeho další návrhy, např. zákaz sjednat opt-out ve zkušební době, vypuštění maximálního týdenního limitu pracovní doby pro opt-out, ačkoliv jsme samozřejmě měli pocit, že jednáme proti zájmu zaměstnanců, a byli jsme ochotni přijmout i zavedení evidence skutečně odpracované doby v opt-outu. Parlament však Radě nepřišel naproti.
Jménem českého předsednictví je mi upřímně líto, že Parlament nebyl ochoten přijmout kompromis a dohodnout se na revizi směrnice, na kterou čekají nejen členské státy, ale i občané Evropské unie dlouhých pět let. Přijetí revize směrnice by přispělo k větší ochraně zaměstnanců, vyřešení otázek pracovní pohotovosti a odpočinku a přispělo by k vytvoření podmínek pro postupné snižování využívání opt-outu v členských zemích. Na tyto argumenty však vaši zástupci ve vyjednávacím výboru neslyšeli. Odmítli na ně přistoupit, odmítli přistoupit i na vstřícné návrhy Rady a kompromisy Komise a setrvali na svém ideologickém postoji. Protože Parlament nebyl ochoten respektovat situaci v Radě i současnou realitu, bude nadále platit stávající směrnice. Nadále nebude omezeno používání opt-outu ani nebude zaveden monitoring a pracující budou moci dále pracovat i 78 hodin týdně. Postoj Parlamentu s velkou pravděpodobností způsobí další rozšíření využívání opt-outu. Evropská komise již dnes má indikace z dalších dvou zemí, že se rozhodnou pro jeho zavedení, a tudíž se naděje na jeho budoucí zrušení ještě sníží. Tomu Rada chtěla zabránit, Parlament však rozhodl jinak.
Vladimír Špidla
člen Komise. - Vážená paní předsedkyně, vážené poslankyně, vážení páni poslanci, velmi mě mrzí, že se Radě a Parlamentu nepodařilo dospět k dohodě v závěrečném kole dohodovacích jednání týkajících se revize směrnice o pracovní době. Komise učinila vše, co bylo v jejích silách pro dosažení kompromisu, předložila řadu návrhů týkajících se všech hlavních otázek, aby oběma zákonodárcům pomohla přiblížit se konečné podobě. Rada a Parlament však nakonec trvaly na svých rozdílných stanoviscích ohledně budoucnosti výjimek, opt-outu, která nebylo možné sladit.
Chápu a respektuji přání Parlamentu ukončit s definitivní platností používání výjimek. To by bylo i pro mě ideálním řešením a tento prvek jsme též začlenili do návrhu Komise na změnu směrnice v roce 2005. Nicméně po několika letech jednání se jasně ukázalo, že se tím nezajistí dosažení dohody v Radě, že se tím nepřekoná blokační menšina. Příliš mnoho členských států prostě trvalo na tom, že bude možné používat individuální výjimky a že tato možnost musí být ve směrnici i nadále zachována. Proto Komise předložila alternativní návrhy, které měly za cíl zlepšit právní ochranu pracovníků, kteří využívají výjimky a de facto oslabit jejich využívání, zavést důkladné sledovaní používání výjimek na vnitrostátní a evropské úrovni a stanovit omezení pro současné používání odchylek, čímž by se dosáhlo také toho, že povolování výjimek bude pro členské státy čím dál méně zajímavé. Jsme přesvědčen, že tento přístup by skutečně v praxi zlepšil podmínky pracovníků, a co je ještě důležitější, zvýšil by dlouhodobé vyhlídky na to, že členské státy přistoupí na zrušení výjimek. Parlament vycházel z toho, že neexistuje lepší ujednání než takové, které výslovně stanoví zrušení opting-out. Důvody pro toto rozhodnutí respektuji, zastávám však jiný názor.
Jak jsem již mnohokrát uvedl dříve, jsem plně přesvědčen, že neúspěch při dosažení dohody ohledně návrhu na změnu je špatnou zprávou pro evropské pracovníky a podniky, pro evropské instituce a konec konců pro Evropu jako celek. Za prvé se tím neřeší problém výjimek, které se budou i nadále používat v souladu se stávající směrnicí bez stanovení data jejich ukončení a s velmi malým počtem omezení a bez jakéhokoliv zvláštního přezkumu. Vím, že mnozí z vás namítali, že pracovníci budou pracovat 65 hodin týdně, a chápu tyto obavy, faktem ovšem je, že současná směrnice umožňuje pracovat až 70 hodin týdně. Za druhé přestože rozhodnutí Soudního dvora ve věci pracovní pohotovosti a náhradní doby odpočinku zůstanou zachována beze změny, obávám se, že v mnoha případech to v praxi nepovede k lepší ochraně pracovníků. V řadě členských států mají odvětví s vysokou mírou pracovní pohotovosti skutečné obtíže při dodržování pravidel plynoucích z rozsudků SIMAP, Jaeger. Dosavadním výsledkem je to, že ještě více členských států začalo s cílem vyřešit tento problém používat výjimky. V současné době jich je 15 a mám obavy z toho, že nyní, když není dohoda o pracovní pohotovosti, ještě více států začne opt-out používat, aby se přizpůsobily rozhodnutí Evropského soudního dvora, neboť nebudou mít jinou možnost. Se stoupajícím počtem států užívajících výjimku bude mnohem těžší dosáhnout dohody v Radě o jejím ukončení. Za třetí neúspěch jednání znamená, že řada velmi významných zvláštních záruk schválených Radou pro pracovníky v celé Evropě, kteří již nyní výjimky využívají, nebude platit, nevstoupí v účinnost. A konečně připravíme se také o možnost zlepšení, pokud jde o opatření k zajištění souladu mezi prací a rodinným životem a jasnější definici odchylky pro nezávislé pracovníky. Oba zákonodárci však již učinili rozhodnutí a bezprostředním důsledkem bude neprovedení zvláštního přezkumu výjimek, který požaduje stávající směrnice o pracovní době. Rozhodnutí respektuji. Spolu s ostatními členy Komise se nyní budeme muset zamyslit nad situací, k níž došlo v důsledku nedohody mezi zákonodárci.
Chci ovšem konstatovat, že po pěti letech jednání, kde byla předložena celá řada dílčích návrhů, kde byla předložena celá řada pokusů najít cestu, jsme tuto cestu nenalezli. To znamená, že není jednoduché předložit nový návrh, který bude situaci zázrakem řešit. Proto považuji za nutné velmi pečlivě situaci konzultovat i se sociálními partnery a teprve poté bude moci Komise přistoupit k nějakému dalšímu rozhodnutí a postupu.
Hartmut Nassauer
Paní předsedající, dámy a pánové, nejprve bych rád jménem Skupiny Evropské lidové strany (Křesťanských demokratů) a Evropských demokratů řekl, že není v zájmu evropských pracovníků, že dohodovací postup ohledně nových předpisů pro pracovní dobu selhal a že se nadále uplatňují staré předpisy pro pracovní dobu.
Také bych rád řekl, že není pravda, že je to čistě chyba Rady, zatímco většina poslanců Parlamentu se, jako rytíři v lesklé zbroji, obětovala v zájmu pracovníků. Skutečností je, že vinu nesou obě strany. Je pravda, že Rada neustoupila ani o píď v otázce výjimek, ale většina v Parlamentu byla stejně neústupná, když trvala na tom, že k řešení je možné dojít, jedině pokud bude možnost výjimky zrušena. Následkem toho se obě strany míjely jako lodi v noci a výsledek se dal snadno předpovědět.
Je to promarněná příležitost. Například by bylo možné zavést evropské nařízení o pracovní pohotovosti, které by pro celou Evropu stanovilo, že "doba pracovní pohotovosti je pracovní dobou", jak stanovil Soudní dvůr Evropských společenství. Aby toho mohlo být dosaženo, bylo by nezbytné, aby parlamentní většina trošku ustoupila v otázce možnosti výjimek, například pokud šlo o určení podmínek, za kterých je výjimka možná, které by měly být co možná nejpřísnější, a o to, kdo má o udělení výjimky rozhodovat. Měly by být zahrnuty obě strany průmyslu. Nestalo se však nic z toho. Z trvání na odstranění možnosti výjimky za každou cenu se stala svatá kráva. To byla druhá strana nesmiřitelného jednání, kvůli němuž se nepodařilo nalézt nové řešení. Je to velmi politováníhodná situace. Jak jsem řekl, není to v zájmu pracovníků.
Alejandro Cercas
jménem skupiny PSE. - (ES) Paní předsedající, i když marné snahy vedou k trudomyslnosti, rád bych zopakoval, že možnost výjimky by měla být zrušena, protože měla trvat po dobu deseti let - která skončila v roce 2003 - a její zrušení je nesmírně důležité pro zdraví lidí, pro skloubení rodinného a profesního života, pro to, abychom vedli diskusi, která se slučuje s tou, kterou jsme vedli před půl hodinou, a s tou, která bude následovat, pro to, aby byly respektovány mezinárodní konvence Mezinárodní organizace práce, pro to, aby se evropské sociální právo stalo skutečností, aby zaměstnanecké organizace zůstaly nedotčeny, a aby občanům zůstala víra v evropské instituce.
Jak řekl náš předseda, k dohodě nedošlo, protože návrhy Rady vždy znamenaly posun zpět před 19. století, protože by z pracovního práva učinily pouhý dvoustranný vztah mezi pracovníkem a zaměstnavatelem bez zákonů nebo nařízení, bez jakýchkoli pravidel kromě takzvané "svobodné volby", přičemž se zapomíná, že mezi pracovníkem a zaměstnavatelem jsou vždy nevyvážené pravomoci.
Není pravda; je to nesmysl, že by se Parlament nečinil; neposkytl nejrůznější alternativy pro řešení skutečných problémů, ale toto je ideologický problém. Rada nechtěla ukončit možnost výjimky. Menšina v Radě chtěla, aby se výjimka, která byla v roce 1993 přechodná, stala trvalou a aby tu s hlasováním Parlamentu zůstala navždy, a v této bitvě nechala naději a důstojnost na nás.
To nechtěli; chtěli výjimku jen povrchně upravit, ale chtěli to udělat natrvalo a zničit tak jeden ze základních nástrojů evropského sociálního práva. Taková je pravda a není správné říkat, že to bylo zkrácení pracovního dne - s návrhem Komise a Rady byl součet pracovních hodin týdně 78 -, protože mělo být počítáno s 60 a 65 hodinami během tří měsíců.
Takže prosím, přestaňte říkat věci, které nejsou pravdivé. Přestaňte klamat veřejnost. Přiznejte, že jste chtěli zavést natrvalo to, co v roce 1993 bylo prozatímní, a přiznejte, že jste chtěli výjimečnou věc změnit v normu.
Navrhovali, aby to byla odchylka, jako v článku 20; odchylka, nikoli výjimka: aby to bylo normální. Navíc návrh byl zároveň nespoutaným útokem na právní předpisy Soudního dvora. Odebral práva a pracovní podmínky lékařům. Nikdy se ani nepřiblížili k naší představě nebo představě Soudního dvora ohledně náhradního odpočinku pro lékaře. Byl to nespoutaný útok na pracovníky. Ba co víc, obvinili nás, že jsme to dělali v době voleb. Je čest naslouchat občanům a pracovníkům.
Potýkáme se s velkou sociální krizí; občané a naše instituce jsou si velmi vzdálené. Naštěstí Parlament nepadl před Radou na kolena a naštěstí, pane komisaři, zde bude nový Parlament, nová výkonná Rada a pravděpodobně dojde ke změnám ve vládách členských států; evropští pracovníci mají naději: mandát ze 17. prosince jsme si udrželi a budeme pokračovat v našem boji, pane komisaři.
(Potlesk)
Elizabeth Lynne
jménem skupiny ALDE. - Paní předsedající, samozřejmě víme, že jsme uvízli na mrtvém bodě, ale podle mého názoru je lepší žádná dohoda než špatná dohoda.
Vždy jsme věděli, že to bude nevyhnutelné, ale trvalo velmi dlouho to skutečně uznat. Domnívám se, že více než s čímkoli jiným to souvisí s tím, že někteří poslanci Parlamentu chtějí před svými voliči vypadat neústupně.
Jakmile většina za Parlament hlasovala pro zrušení výjimky, nemohlo samozřejmě dojít k žádné dohodě, protože, jak jsme již slyšeli, využívá ji 15 zemí.
Podporuji výjimku pro 48hodinový limit ze směrnice o pracovní době, pokud je dobrovolná. Pokusila jsem se zpřísnění prosadit během zasedání výboru a zajistit, aby nebylo možné podepsat výjimku současně se smlouvou a aby bylo možné kdykoli od výjimky odstoupit. Právě to navrhovala také Rada. Je to důležité pro flexibilitu, pro pracovníka i pro zaměstnavatele. Proč by si někdo nemohl vydělávat o přesčasech, pokud o to stojí?
Obávala jsem se také, že by lidé mohli být nuceni k nezákonné práci, a tudíž by se na ně nevztahovaly zdravotní a bezpečnostní předpisy včetně směrnice o nebezpečných strojích.
Mnohem větším problémem jsou vícenásobné smlouvy a definice samostatné činnosti. Tyto věci jsou zneužívány mnohem více než udělování výjimek, ale Rada v nich nikterak zásadně nepokročila a ani Parlament na tento bod příliš netlačil.
Pokud jde o dobu pracovní pohotovosti, domnívám se, že by veškerá doba pohotovosti měla být hodnocena jako pracovní doba. Potěšilo mě, že v tomto bodě došlo u Rady k pokroku.
Jak jsem řekla v úvodu této diskuse před pěti lety, měli bychom se zabývat rozhodnutími Soudního dvora ve věcech SIMAP a Jaeger a ničím jiným. Možná to uděláme v budoucnu a zdravotnický sektor budeme řešit zvlášť.
Konečně musím říci, že mě těší, že jsme zachovali výjimku pro 48hodinový limit, zejména pro hasiče ve Spojeném království, kteří by jen velmi těžko pokrývali své služby, pokud by výjimku ztratili, a já jim blahopřeji k jejich kampani.
Elisabeth Schroedter
jménem skupiny Verts/ALE. - (DE) Paní předsedající, pane úřadující předsedo Rady, pane Špidlo, v době voleb bychom rádi byli schopni poskytnout evropským občanům směrnici o pracovní době, která nabízí minimální zdravotní a bezpečnostní standardy.
Byl by to náš příspěvek k plánu vylepšit kvalitu práce. Naše usnesení by stanovilo minimální normy a zároveň by poskytlo určitou flexibilitu, která by představovala řešení pro nemocnice. Rada to však několik týdnů blokuje a tento plán nakonec selhal. Bohužel, v tomto případě je částečně odpovědná i Komise, protože nijak nepřispěla k nalezení řešení. Návrhy Komise se s pracovním právem nemazlily a zpochybnily to, co se obecně považuje za minimální právní standard. My ve Skupině Zelených/Evropské svobodné aliance spolu s velkou většinou dohodovacího výboru jsme nebyly ochotni hlasovat ve prospěch legalizace vykořisťování.
Je známo, že jedním ze skalních odpůrců v Radě byl německý ministr práce a sociální demokrat Olaf Scholz. Ve vší vážnosti chtěl zavést výjimky pro dlouhodobé řešení, které by umožnilo lidem pracovat až 78 hodin týdně. V Německu se prohlašuje za zástupce pracujících, zatímco v Bruselu vystupuje jako mluvčí za členy Rady, kteří jednají proti zájmům evropských pracujících. Tím vrazil sociálním demokratům nůž do zad.
Ilda Figueiredo
Paní předsedající, my vítáme, že mezi Evropským parlamentem a Radou nedošlo k dohodě ohledně směrnice o organizaci pracovní doby, protože to, co bylo navrhováno, bylo horší než to, co v současnosti existuje, a to jak ve vztahu k běžnému pracovnímu dni, tak pokud jde o dobu pracovní pohotovosti.
Ve skutečnosti se Evropská komise a Rada snažily otevřít dveře většímu znehodnocování práce a útočit na vyjednávací právo odborových svazů a na kolektivní vyjednávání. Toho by se dosáhlo, pokud bychom umožnili, aby jednoduché administrativní předpisy regulovaly organizaci pracovní doby a její odměňování, a tím ohrozili pracovní pohotovost a právo na odpočinek, neboť by se jednalo o krok zpět v pracovním právu o sto let.
Povinnost vyplácet plnou mzdu za dobu pracovní pohotovosti, včetně doby odpočinku, ať se jedná o zdravotnické či pohotovostní služby nebo o hasičský sbor či jiný obor činnosti, tedy stále platí v souladu se stávajícími zákony.
My budeme nadále veřejnost upozorňovat na boj pracovníků proti nepopulárním výjimkám a za odpovídající ohodnocení práce. Budeme se nadále snažit o zkrácení pracovního dne bez snížení odměny, což je v době recese důležitá podmínka pro vytváření pracovních příležitostí a snižování nezaměstnanosti. Také budeme nadále prosazovat zdraví a bezpečnost pracovníků a soulad pracovního rodinného života.
Chceme skutečnou sociální Evropu, která nebude po volbách do Evropského parlamentu zapomenuta.
Derek Roland Clark
jménem skupiny IND/DEM. - Paní předsedající, prezident Klaus dne 18. února prohlásil, že struktura EU je dogma, které odporuje historické zkušenosti.
Členské státy mají historii. Dělají věci posvém, fungují po svém. Když jsem na toto upozornil na prvním dohodovacím zasedání a poznamenal, že členské státy by neměly být svazovány, jeden kolega poslanec se dokonce ptal, jestli jsem měl být na zasedání zván. Tady máte demokracii!
Komisařův dokument vydaný později ten den zahrnoval text "požadavky a potřeby pracovníků znemožňují určit datum ukončení výjimek" - je hezké slyšet ozvěnu!
Jak řekl prezident Klaus, mezi občany a volenými zástupci EU je velká vzdálenost, ale mnohem menší v rámci členských států, což činí EU nedemokratickou. Souhlasím a osobně trvám na tom, abychom občany zastupovali silněji. Nakonec, zatímco v roce 2004 chtěly možnost výjimky jen čtyři státy, nyní je to již 15. Nenaznačuje to něco? A poslanci EP měli tu drzost nazvat 15 států z 27 blokační menšinou - Parlament se tu popírá!
José Albino Silva Peneda
(PT) Tomuto jednání dominovala dvě témata: takzvaná doba pracovní pohotovosti a doložka o výjimce.
Pokud jde o dobu pracovní pohotovosti, chci říci, že jsme byli velmi blízko kompromisu, ale Rada na poslední chvíli nepochopitelně couvla.
Pokud jde o výjimku, Parlament by nikdy nepřijal nedefinované zobecnění, protože to by v praxi prostě znamenalo deregulaci trhu práce.
Skutečnost, že výjimku v současnosti využívá 15 zemí, vznikla proto, že část doby pracovní pohotovosti nestačí ke splnění skutečných potřeb. Systém pracovní pohotovosti není dostačující pro splnění skutečných potřeb, zejména v oblasti zdravotnictví. Toto řešil návrh Parlamentu a nebylo by nutné, aby tolik zemí využívalo výjimku. To při vyjednáváních uznalo i předsednictví.
Naprosto jasné je, že výjimka nemá nic společného s flexibilitou. Flexibility je možné plně dosáhnout tím, že stanovíme referenční období na rok, jak navrhoval Parlament v roce 2005.
Parlament vždy bojoval v této otázce, abychom mohli alespoň vzdáleně zahlédnout termín, kdy výjimka skončí. Nicméně blokační menšina v Radě nejen že přijala tuto výjimku, ale také chtěla z jejího uplatňování učinit pravidlo, spíše než výjimku. Chtěl bych vám připomenout, že výjimka byla přijata v roce 1993, ale čistě jako výjimka.
Dámy a pánové, zaměstnanecké smlouvy se nedají srovnávat s jinými smlouvami, v nichž jsou smluvní strany v rovnocenném postavení. Zákony a věda o zaměstnanosti v Evropě existují, protože dlouho se dlouho přijímá, že jedna ze stran je v nevýhodě, a proto musí být chráněna.
Blokační menšina v Radě, se svým jasně neflexibilním přístupem, chtěla tuto ochranu zrušit, což je podle mého názoru naprosto nepřijatelné pro každého, kdo brání základní hodnoty, které tvoří samý základ evropského sociálního modelu.
Jan Andersson
(SV) Paní předsedající, rád bych využil této příležitosti a poděkoval svým kolegům z vyjednávacího týmu za jejich konstruktivní spolupráci. Je škoda, že nebude dosaženo dohody. Na vině je současná situace, kdy 15 členských států využívá možnosti výjimky. Nepochybně jich může být o několik více, což není dobrá situace.
Mohu vám také říci, že jsme během jednání pokročili. Pokud jde o dobu pracovní pohotovosti a náhradního volna, považuji za pokrok, že se všichni shodneme, že doba pracovní pohotovosti se počítá jako pracovní doba. Jsem přesvědčen, že zde jsme mohli dospět k dohodě. Důvodem, proč jsme k dohodě nedospěli, byla otázka výjimky. Na jedné straně byla Rada s blokační menšinou, která rezolutně odmítala odstranění výjimky, a na druhé straně - a to je často opomíjeno - velká většina v Evropském parlamentu, která by se velmi ráda výjimky zbavila, protože nemá nic společného se zdravím a bezpečností. My poslanci Parlamentu jsme se snažili, navrhli jsme, že sama Rada by měla přijít s konečným termínem. Nakonec jsme byli ochotni říci dokonce: "Navrhneme termín pro další vyjednávání a pro navržení konečného termínu." Rada nehodlala přijmout ani to. Pak to bylo nemožné. Nebylo to tak, pane Sedláčku, že Rada přijala veškeré podmínky Parlamentu, pokud jde o podmínky pro výjimku. Když jsme zahájili vyjednávání v poslední den, byl zamítnut víceméně každý návrh. Mohu potvrdit, že ve skutečnosti je většina pro zrušení výjimky. Velká většina v Parlamentu a většina v Radě, ale bohužel menšině v Radě bylo umožněno rozhodnout, že výjimka musí zůstat. To je neuspokojivé. Doufám, že Komise se vrátí, že lidé přijmou svou odpovědnost a že výchozím bodem pro nový návrh bude to, co je předmětem směrnice, tedy zdraví a bezpečnost pracovníků, a že výjimka pak bude postupně zrušena.
Bernard Lehideux
(FR) Paní předsedající, Parlament a jeho zpravodaj byli nuceni zamítnout špatný kompromis, a udělali správně. Naše delegace zůstala věrná postoji, jenž přijala velká většina na plenárním zasedání, která žádala konečné zrušení jakékoli výjimky ze zákonné pracovní doby.
Nicméně pravdou je, že Parlament byl ve své snaze o pokrok sám. Zástupci evropského lidu se povznesli nad stranické rozdíly, aby ukončili tento anachronismus, tedy výjimku. Byli jsme sami, když jsme navrhovali skutečně kompromisní text, který Rada zjevně ignorovala, stejně jako Komise. Rada a Komise společně zaujaly postoj těch, kteří zarytě brání jakémukoli pokroku v oblasti práv pracovníků v Evropě.
Pane úřadující předsedo Rady, je zřejmé, že jste dosáhl svých cílů. Soudní dvůr vás nutí považovat veškerou dobu pracovní pohotovosti za pracovní dobu; v této oblasti jste tedy o nic nepřišel. Výjimka, kterou chcete, stále platí, protože ti, kdo jsou proti pokroku, ji prosadili. Nyní více než jindy budou noví poslanci zvolení v červnu muset bojovat za celkovou harmonizaci sociálních standardů.
Dimitrios Papadimoulis
(EL) Paní předsedající, Rada, ruku v ruce s Komisí, nese plnou odpovědnost za to, že se nepodařilo nalézt kompromis, a důvod je jednoduchý: je to proto, že jste trvali na tom, abychom přijali kompromis, který by uchoval výjimku natrvalo; chtěli jste nás a miliony pracovníků oklamat a ponížit přeměnou provizorní výjimky poskytnuté Velké Británii v roce 1993 v trvalé, nesociální pravidlo. Naštěstí valná většina v Evropském parlamentu řekla ne. Každý, kdo má nějaké pochybnosti, by si měl jen poslechnout řeč zástupce českého předsednictví: dogmatický neoliberalismus, tvrdá ideologie, arogance a laciná snaha oklamat evropské občany.
Pane Špidlo, vy nemáte právo interpretovat a uplatňovat rozsudky Evropského soudního dvora podle libosti; vy máte uplatňovat judikaturu Evropského soudního dvora a vést řízení pro porušení práva Společenství proti členským státům, které celé roky neuplatňují rozsudky Soudního dvora. Nemůžete říkat, že my to neděláme, protože se chystáme revidovat směrnici. Pochopte jednu věc: Parlament v žádném případě nebude souhlasit s kompromisem, který neodstraňuje výjimku.
Edit Bauer
- (SK) Po počáteční naději, že dospějeme k dohodě o revizi směrnice o pracovní době, je skutečně politováníhodné, že se tak nestalo. Před volbami to není nejlepší zpráva pro naše voliče, a to přinejmenším ze dvou důvodů. Zaprvé: v našich nových členských státech dochází k zajímavému a nečekanému jevu.
Někteří investoři, zejména z východoasijských zemí, se nejen snaží zavést východoasijskou pracovní morálku, proti čemu se zaměstnanci dožadují právní ochrany, ale objevil se také nový fenomén na pracovním trhu: snaha vyměnit domácí pracovní sílu za východoasijskou, která je zvyklá na odlišnou pracovní kulturu a neomezenou pracovní dobu. V současné krizi, kdy se zvyšuje nezaměstnanost, se nerovnoměrnost vztahu mezi zaměstnavatelem a zaměstnancem ještě více ozřejmila. Proto je omezování pracovní doby obzvláště potřebné, i při vědomí potřeby svobody zaměstnance.
Druhým problémem, který zůstal nevyřešený a má závažné dopady pro nové státy, je výpočet doby pracovní pohotovosti. Za daných podmínek nezbývá než výjimka, které jsme chtěli zabránit, ale bez ní bychom nemohli zajistit základní péči. Paní předsedající, nechci hledat viníka, ale chci věřit, že v novém volebním období nalezneme vyhovující řešení pro tyto palčivé problémy.
Roberto Musacchio
(IT) Paní předsedající, dámy a pánové, neúspěch směrnice o pracovní době byl nevyhnutelný. Jak jsme zde slyšeli, Rada zaujala provokativní postoj tím, že ignorovala parlamentní hlasování, které se poté po letech opakovalo při druhém čtení. Rád bych řekl paní Lynneové, že právě s touto volbou předstupujeme před voliče, protože ve skutečnosti máme mandát od voličů.
Znepokojivý je předmět tohoto extremismu. Rada chce zachovat jak výjimku, tak roční výpočet pracovní doby. Upozornil bych pana komisaře a Radu, že 78hodinového týdne se dosáhne odložením doby odpočinku, kterou zajišťuje text, jejž Rada bránila. Proto vytváří horší situaci než předchozí směrnice; upřímně řečeno, je těžké pochopit, jaký má Rada koncept pro práci a pracovní podmínky, ale také pro odborové svazy a smlouvy.
Pokud budeme pokračovat ve výjimkách, pokud se nebudeme snažit o harmonizaci pracovních podmínek, pak nebudeme pracovat pro Evropu, ale proti ní, jinými slovy budeme vytvářet podmínky, které oslabují sociální strukturu Evropy a zabraňují jí, aby se vypořádala se skutečnými příčinami současné krize.
Odpovědnost za neúspěch tedy leží plně na Radě. Parlament svou povinnost splnil.
Juan Andrés Naranjo Escobar
(ES) Paní předsedající, uznat neúspěch je první krok k úspěchu. Dohodovací postup se nezdařil, ale stále je zde šance začít ode dneška znovu budovat dialog.
Problém neleží v reálnosti jednotlivých odchylek od maximálně 48hodinového pracovního týdne, protože právě pro překonání tohoto problému Parlament nabídl dlouhá přechodná období; problém pramení z výrazně odlišných úhlů pohledu, pokud jde o zavedení pravidla Společenství s hlavním cílem zajistit zdraví a bezpečnost v práci. Následný problém byla také regulace doby pracovní pohotovosti v souladu s výnosy Soudního dvora.
Pokud jde o hlavní problém výjimky, podle mého názoru to, co nabízela Rada, bylo v rozporu se zákonem a především odporovalo tomu, co považuji za základní prvky Evropy, která nemůže, a neměla by, opustit svůj sociální rozměr, aniž by ztratila svou identitu. Bylo nemyslitelné povolit, aby byl do právních předpisů Společenství začleněn obecný stálý předpis, který je v rozporu s doporučením Komise, jež ve svém sociálním programu nabádá členské státy, aby dodržovaly úmluvu Mezinárodní organizace práce. Bylo také možné dosáhnout dohody na základě řady výjimek a obecných pravidel; kromě toho jsme mohli využít příspěvku sociálních partnerů, kteří jsou s to, pokud se respektuje jejich nezávislost, se spravedlivě a účinně dohodnout.
Ve zkratce, návrhy Parlamentu obsahovaly řešení, která by mohla poskytnout, co společnosti potřebují, tedy flexibilitu pro přizpůsobení pracovní doby různým pracovním zatížením, protože skutečnost je taková, že žádné dva sektory nejsou stejné, ani společnosti v rámci sektoru nejsou, a proto, že potřebujeme, a má země obzvláště - držíme smutný rekord nejvyšší nezaměstnanosti v Evropské unii -, aby naše společnosti vytvářely větší zaměstnanost a méně propouštěli.
Dámy a pánové, patřím mezi ty, kdo jsou přesvědčeni, že naléhavě potřebujeme reformu našich sociálních systémů; také věřím, že je rozhodně možné sladit hospodářskou účinnost s nadějí na sociální zlepšení a sladit svobodu a spravedlnost, a právě proto musíme stanovit hranice a minimální sociální standardy pro všechny členské státy.
Philip Bushill-Matthews
Paní předsedající, až budoucí generace budou soudit tento Parlament a jeho práci na dokumentu o pracovní době, předpokládám, že uvidí, jak naprosto nedůvěřivě se chovali poslanci EP během trialogu. Uvidí, že počátkem 90. let, když nejsilnější stranou zde v Parlamentu byli sociální demokraté a když většinu vlád členských států vedla levice, vznikla směrnice, která, jakkoli dobrý byl její záměr, odráží obvyklé socialistické dogma, že lidé nejsou schopni sami rozhodovat o rovnováze mezi prací a soukromým životem, že politici vědí vše nejlépe, a že samozřejmě ze všech nejlépe vědí vše evropští politici, že zde byla směrnice o pracovní době, která prostě nikdy nefungovala.
Výjimka, původně navržena pro Spojené království, se stala výjimkou, kterou postupně potřebovalo využít 14 dalších zemí, a dnes jsme slyšeli od českého předsednictví, že nejméně dvě další země se nyní k této skupině připojují. Ovšem v 21 zemích z 27 směrnice, pokud jde o vnitrostátní zdravotnické služby, nikdy nefungovala, a tak Komise přišla s návrhy na řešení této situace.
Máme směrnici, která zjevně nemůže být uplatňována, a jak reaguje Parlament? Že se lidé pletou; že se pletou členské státy; že se plete Komise a že se vše musí nacpat do této jedné svěrací kazajky univerzální velikosti, která ovšem nikomu nesedí. Pochopitelně, Rada odmítla ustoupit, protože, stejně jako poslanci EP, vlády členských států byly zvoleny, aby lidem otvíraly příležitosti, nikoli aby omezovaly jejich svobodu. Ty však měly na paměti to, co někteří poslanci Evropského parlamentu zapomněli.
Takže výjimka zde zůstává, ale s ní také problémy a tato záležitost tu zůstává pro další generaci poslanců Evropského parlamentu v příštím volebním období. Jen doufám, že naši noví kolegové, napříč celým Parlamentem, projeví více rozumu, ukáží, že lidem naslouchají, a nikoli diktují, a spíše než by zakazovali výjimku, vyhodí celou směrnici do koše a začnou od začátku.
Jacek Protasiewicz
(PL) Paní předsedající, pane komisaři, skutečností je, že po pěti letech intenzivních snah o změnu směrnice o úpravě pracovní doby dovádíme dnes fiasko našeho úsilí ke konci. Parlament nedokázal nalézt s Radou společnou řeč a přijmout nový a lepší právní předpis, který by zlepšil situaci zaměstnanců, včetně snížení maximální přípustné délky pracovního týdne se souhlasem zaměstnance ze 78 na 65 hodin.
Lituji, že musím říci - a zde se rozcházím s předchozími řečníky, zejména s levou stranou Parlamentu -, že významný díl odpovědnosti za takový konec nese náš Parlament, který přijal nerealistickou vyjednávací strategii. Mnohé země Evropy mají přísloví, které zní: "Lepší je často nepřítelem dobrého." Během vyjednávání jsem si všiml, že většina mých kolegů poslanců, zejména z levé strany sněmovny, bohužel na tuto lidovou moudrost zřejmě zapomněla.
Rád bych něco řekl, i když mi to nepřinese žádné uspokojení. Připomenu Parlamentu, že během první schůze dohodovacího výboru jsem navrhl přijetí kompromisního postoje spolu s uznáním, že vzhledem k tomu, že ve většině členských států jsou mnoho let uplatňovány flexibilní zásady organizace pracovní doby se souhlasem zaměstnance, nelze očekávat radikální změny a že takový přístup by mohl mít za následek zablokování vyjednávání. Bohužel právě to se stalo a já se obávám, že k tomu došlo kvůli předvolební kampani, a nikoli v zájmu evropských pracujících.
Stephen Hughes
Paní předsedající, je skutečně zvláštní, pokud Rada obviňuje Parlament za krach těchto jednání. Parlament byl tou aktivní stranou a předložil všechny kompromisní návrhy. Na poslední chvíli předložila kompromisní návrh i Komise, ale Rada neustoupila ani o krok, takže by za tento krach neměla vinit Parlament.
Dnes nám Philip Bushill-Matthews vypráví o svobodné volbě zaměstnanců - svobodné volbě odpracovat tolik hodin, kolik chtějí. Podívejte se, Philipe, na situaci ve Spojeném království, v členském státě, který používá obecnou výjimku nejdéle. Podle Šetření pracovních sil v EU tam 3,5 milionu pracovníků pracuje pravidelně více než 48 hodin týdně. Podle téhož průzkumu 58 % z nich - téměř 60 % - říká, že by rádo pracovalo méně než 48 hodin týdně. 2,2 milionu z těchto 3,5 milionu lidí ve Spojeném království za tuto práci navíc, kterou odvádí každý týden, nedostává žádnou odměnu. Nejsou to blázni, ale jsou nuceni tyto hodiny odpracovat a byli postaveni do situace, kdy musí odpracovat hodiny navíc. Taková je realita použití výjimky.
Ewa Tomaszewska
(PL) Rada se soustředila na uchování výjimky natrvalo a na reálné prodloužení pracovního týdne. Rada neprokázala žádnou flexibilitu.
Problém doby pracovní pohotovosti je problémem především pro ty, kdo pracují ve veřejných službách, a zejména ve zdravotnických službách, kde prodloužení pracovní doby znamená nejen horší pracovní podmínky pro lékaře a sestry, ale také hrozbu pro bezpečnost a zdraví pacientů, a navíc občanskou odpovědnost lékaře za zneužití úřední moci. Svobodná volba v této věci znamenala, že v nemocnici ve městě Radom v Polsku nebyl zaměstnán nikdo, kdo nesouhlasil s tímto postupem. To znamená, že v praxi svobodná volba neexistuje.
Rozdělení doby pracovní pohotovosti na aktivní a neaktivní část je pokus klasifikovat dobu, která je ve skutečnosti strávená ve službě zaměstnavateli jako dobu odpočinku - mluvíme o době strávené v místě výkonu práce, která nemůže být organizována nezávisle. V praxi jde tedy o okrádání zaměstnance o jeho čas. Není důvod, abychom přijímali řešení, která považujeme za škodlivé.
Jan Cremers
(NL) Paní předsedající, v roce 1817 sociálně založený britský podnikatel Robert Owen obhajoval zavedení osmihodinového pracovního dne. Byl přesvědčen, že všichni mohou žít v blahobytu, pokud budou lidé pracovat osm hodin a práce bude dobře zorganizována. Poté, přesně před 125 lety, byl dán první impuls k zavedení osmihodinové pracovní doby ve Spojených státech. Jedním z demokratických přesvědčení v Evropském společenství je, že zkrácení pracovního týdne přispívá k důstojnému lidskému životu. Naštěstí se k nim v posledních desetiletích přidal větší zájem o dělbu práce a pečovatelské povinnosti.
Paní předsedající, v této souvislosti je velkou ostudou, že v Evropě stále musíme bojovat za omezení maximální pracovní doby v týdnu. Vyžadování, aby zaměstnanci systematicky pracovali přesčas, a zavádění dlouhých pracovních týdnů ničí pracovní místa. Různé studie prokázaly, že Robert Owen měl pravdu: pracovat déle než osm hodin je kontraproduktivní. V době rostoucí nezaměstnanosti nabrala většina Rady a Komise špatný směr.
Michal SEDLÁČEK
úřadující předseda Rady. - (CS) Dámy a pánové, byla to pro mne velmi zajímavá diskuze a dovolte mi, abych krátce zareagoval na některé podněty. Za prvé bych chtěl říci něco, co tady nezaznělo, ale je třeba si to říci upřímně. Není náhodou v Evropě nejvyšší ochrana zaměstnanců na světě? Já se domnívám, že je, takže, když zde hovoříme o nějaké snaze tuto ochranu demontovat nebo o tom, že se vracíme do 19. století, není to pravda. My se pouze snažíme ji přizpůsobit současné ekonomice a ekonomické situaci na světě. My nežijeme ve 20. století. My žijeme v 21. století, pracujeme, já nechci říci, jak dlouho, ale pracujeme nepřetržitě. Vidíte ten mobil, vidíte ty počítače. Každý dostáváme denně e-maily a běžně dostáváme e-maily 24 hodin denně a zároveň nikdo nespočítá, kolik hodin kdo pracuje. Takže ta snaha, která - hovoříme o nějaké flexibilitě - zde je, je pouze snaha o to, abychom se dokázali jako Evropa té globální konkurenci vůbec vyrovnat.
Máte pravdu, pane poslanče Nassauere, když jste říkal, abychom se domluvili na otázkách, např. na otázce on-call time. Já chci říci, že v tomto směru Rada zcela vyšla vstříc Parlamentu a souhlasila s tím, že on-call time by byl počítán jako pracovní doba na rozdíl od společné pozici, která říkala něco jiného. Dokonce jsme Parlamentu jako Rada navrhli, aby tato směrnice upravila pouze otázku on-call time a otázky opt-outu nechala někdy na příště, ale bez reakce ze strany Parlamentu. Paní poslankyně Figueredo říkala, že návrhy Rady zhoršují pozici pracujících, ale já bych chtěl znovu pouze připomenout to základní. Rada navrhla snížení počtu hodin při využívání opt-outu ze 78 na 60 či 65, ale naopak pan poslanec Cercas to odmítal. Rada navrhla omezení, omezení monitoringu a omezení při zavádění opt-outu. Rada to akceptovala a stejně to neprošlo. Pan poslanec Andersson se možná mýlí v tom, když říká, že Rada nebyla ochotna přijmout kompromisní návrhy Komise. Naopak Rada je na svém zasedání COREPERu přijala, takže kompromis, který Komise navrhla, Rada akceptovala, neakceptoval to Parlament.
Já bych ještě chtěl říci, že nevím, kdo hovoří s kterými občany Evropské unie, ale my také hovoříme s občany Evropské unie, ale ti nám říkají, že chtějí více svobody, že nechtějí dále nové povinnosti, které na ně někdo má uvalovat, nechtějí, aby jim politici stále zasahovali do jejich osobního života. V současné době se blíží 20. výročí sametové revoluce, konce komunizmu v Evropě, a to právě lidé chtějí oslavit tím, že si svobodu skutečně uhájí. Nechtějí, aby na ně někdo uvaloval nové a nové regulace a povinnosti.
Pane Hughesi, já se domnívám, že jsem ve svém vystoupení jasně řekl, v čem Rada vyšla vstříc, takže je velmi nekorektní říkat, že se Rada nepohnula ani o kousek. A když zde hovořil pan zpravodaj o tom, že doufá, že bude změna v některých vládách v Evropě, tak já si dovedu těžko představit, že pokud ve Velké Británii dojde k této změně, že by konzervativní vláda měla jiné názory než vláda premiéra Browna.
Takže jenom abych to zakončil, je nám nesmírně líto, že jsme nedospěli k dohodě, ale pokud budete nadále odmítat vidět realitu všedního dne, tzn. že 15 z 27 členských zemí využívá opt-out, že v současné době v řadě profesí není jednoduše dost pracovníků na to, aby tyto záležitosti byly, zejména v nových členských státech, pokryty, tak prostě opt-out musí být dosud realitou dne. Vraťme se k této otázce za 10 let, kdy ta situace může být v členských státech jiná. Vytvořme podmínky, aby členské státy nemusely využívat opt-out, a pak se budeme možná divit, že třeba dojdeme brzo i ke kompromisu.
Vladimír Špidla
člen Komise. - Dámy a pánové, v debatě se objevily argumenty, které byly již mnohokrát z dobrých důvodů použity. Myslím si, že je to víc než přirozené, protože to byla debata, která trvala pět let, která nás ovlivnila, a já bych chtěl poděkovat všem, kteří se jí velmi vážně účastnili. Ale fakt je, že výsledek, který máme, není výsledek, který je dobrý, není to výsledek stabilní a budeme na něj pravděpodobně muset reagovat. Chtěl bych také konstatovat, že je pro tuto debatu příznačné, že se nezabývala prakticky vůbec ničím jiným než opting-outem a možná trochu málo dobou pracovní pohotovosti. Nebrala v úvahu například doplňkový odpočinek, nebrala v úvahu změny, které byly v rámci noční práce apod. Protože opravdu všechny změny, kterých bylo daleko víc než jenom otázka on-call time nebo opting-outu, všechny tyto změny se staly do jisté míry rukojmími dvou základních otázek. V roce 1993 byla schválena směrnice, která akceptovala výjimku. Tato směrnice předpokládala určité typy revize, ale nikoli jenom zaměřené na opting-out, nýbrž na směrnici jako takovou. V roce 2003 Evropský soud rozhodl o tom, že doba pracovní pohotovosti strávená na pracovišti je pracovní dobou. Je to rozhodnutí, které má svou logiku, a pro mě je zcela pochopitelné. Od tohoto okamžiku začal prudce narůstat počet států, které používají výjimku opting-out. Důvod je jednoduchý. Ve většině států pracovní doba strávená na pracovišti nebyla prakticky uplatňována jako skutečná pracovní doba a v okamžiku, kdy došlo k tomu, že se musela započítat jako pevná pracovní doba, státy pro to, aby zůstaly v rámci směrnice začaly zavádět opting-out.
Dámy a pánové, jak už jsem naznačil, situace je komplikovaná, má svou vnitřní dynamiku. V těch pětiletých debatách, které byly velmi hluboké, byly prozkoušeny prakticky všechny možné cesty směrem kupředu. Myslím si ovšem, že naše debata není uzavřená, že je třeba hledat další řešení, protože situace, která existuje teď, prostě není uspokojivá. A není uspokojivá z řady důvodů a nejenom z důvodů doby pracovní pohotovosti, což já osobně považuji za nejzávažnější, nejenom z důvodu opting-outu, což je nepochybně podstatná otázka, ale i z řady dalších důvodů, jako je třeba práce v noci, doplňkové volno a celá řada dalších věcí, které mohou - a po mém soudu postupně musí - zlepšovat bezpečnost a ochranu zdraví při práci, protože tato směrnice je směrnice, která se týká bezpečnosti a ochrany zdraví při práci. A organizace pracovního času, která je vyjádřena touto směrnicí, má toto hledisko, nikoli jenom hledisko univerzální.
Dámy a pánové, prostě dva spoluzákonodárci nedospěli k dohodě po vážné a dlouhé debatě pěti let, jsme tedy v určitém bodu a je třeba hledat další východisko. Komise je jistě připravena.
Mechtild Rothe
Paní předsedající, požádala jsem, abych mohla přednést ještě několik stručných poznámek, protože jsem přesvědčena, že je to nezbytné.
Úřadující předseda Rady, pan Sedláček, nám řekl, že Rada přijala návrh počátkem minulého týdne. Musím jasně říci, že informace, kterou jsme dostali v trialogu byla zcela jiná. Dostali jsme informaci, že návrh Komise nebude přijat, že nebude možnost výjimky během zkušební doby a že nebude přijata doba šestiměsíční. Také bylo jasně řečeno, že doba pracovní pohotovosti nebude vnímána jako nezbytné pokračování pracovní doby. Také nám bylo řečeno přesně to, co bylo řečeno zde, že panuje ochota se přizpůsobit. To nebyl postoj Parlamentu. Ráda bych ujasnila, že jsme tyto informace obdrželi. Problém je možná v tom, že jste přišel později, až po půlnoci, ale my jsme tyto informace dostali.
Zadruhé, pan Bushill-Matthews hovořil, jako by jednání byla předpojatá a jednostranná. Ráda bych vysvětlila jednu věc. Vyjednávací delegaci tvořil zpravodaj, pan Cercas, předseda výboru, stínový zpravodaj pan Silva Peneda ze Skupiny Evropské lidové strany (Křesťanských demokratů) a Evropských demokratů, a já. Shodli jsme se v každém jednotlivém případě. Pravidla této sněmovny zajišťují, aby má skupina neměla v delegaci do dohodovacího výboru většinu. Výsledky byly jasné: 15 hlasů pro, žádný proti, pět lidí se zdrželo hlasování. Dnešní rozprava jasně ukázala, že velká většina Parlamentu tento postoj podporuje. Nechtěla bych, aby někdo odcházel s pocitem předpojatosti.
Předsedající
Rozprava je ukončena.
Písemná prohlášení (článek 142)
Csaba Őry  
písemně. - (HU) Paní předsedající, dámy a pánové.
Mrzí mě, že legislativní proces usilující o změnu směrnice o pracovní době skončil neúspěchem. To podtrhuje nepřítomnost konsensu mezi Radou a Evropským parlamentem v jedné z klíčových otázek související s pracovními podmínkami. Rada zamítla kompromisní řešení, které bylo potvrzeno ve dvou čteních v Evropském parlamentu a podporováno skupinami napříč politickým spektrem, jak pravicí, tak levicí, právě v době, kdy lidé v celé Evropě stále více přicházejí o práci, velké společnosti hromadně vyhlašují své plány na propouštění zaměstnanců a stále více peněz daňových poplatníků se využívá na pomoc bankám, které se dostaly do nesnází, a na zmírnění škodlivých účinků hospodářské krize.
Navíc negativní důsledek toho, jak tvrdohlavě Rada trvala na výjimce, byl, že jako následek dohodovacího postupu vedeného s Evropským parlamentem, který skončil nezdarem, se nepodařilo dosáhnout úspěchu ani v řešení otázky doby pracovní pohotovosti lékařů, přestože zákonodárci EU již byli velmi blízko dohodě a přijetí kompromisního řešení. Dosáhnout dohody v této otázce by bylo pro všechny zúčastněné strany mnohem výhodnější než pokračovat v právních sporech. Přestože nikdo nezpochybňuje obsah rozsudků Evropského soudního dvora, je zvláštní, když lékaři musí neustále podnikat právní kroky vůči obhájcům institucí, aby mohli uplatnit svá práva.
Je skličující, že v roce tak plném hospodářského a sociálního napětí, jako je rok 2009, neprokázala Rada žádnou ochotu vyřešit jednu z klíčových otázek regulace pracovní doby na úrovni EU.
