Godkendelse af protokollen fra foregående møde
Formanden
Protokollen fra mødet i går er omdelt.
Hvis ingen gør indsigelse, betragter jeg den som godkendt.

Corbett
Fru formand, jeg vil nævne en lille fejl: I den engelske version af protokollen står der, at hr. Napolitano er formand for CONT - som jeg formoder er Budgetkontroludvalget. Han er rent faktisk formand for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender.

Formanden
 Det er rigtigt, hr. Corbett, det vil blive rettet.
(Protokollen godkendtes)

Sakellariou
Fru formand, der er tale om et anliggende, der rammer Europa-Parlamentet mærkbart, og det i forbindelse med debatten om udvidelsen. Det drejer sig om en erklæring fra det tyrkiske udenrigsministerium vedrørende Poos-betænkningen om Cyperns tiltrædelse af EU. I erklæringen angriber det tyrkiske udenrigsministerium på en unfair og ærekrænkende måde en kollega, der har fremlagt sin betænkning for det ansvarlige udvalg. Udvalget vedtog betænkningen med kun to stemmer imod. Jeg har forståelse for, at den parlamentariske udvikling i Tyrkiet endnu ikke er så vidt, at landet kan forstå, hvad der står i betænkningen, og hvilket ansvar, hvis man må kalde det det, hr. Poos har påtaget sig. Det er en betænkning fra Parlamentet. Derfor kunne jeg også godt tænke mig en reaktion fra Parlamentets side på dette unfair angreb.
Fru formand, jeg vil gerne give Dem et eksempel på den smagløse fremgangsmåde og citere fra erklæringens punkt 1:
"Parlamentsmedlemmet er kendt, både for sin opposition mod Tyrkiet og for sine private forbindelser til den cypriotiske regering."
(DE) Det er en ærekrænkelse, der grænser til at være en forbrydelse. Jeg ser gerne, at det ikke er hr. Poos, men derimod Europa-Parlamentet og Kommissionen, der reagerer på denne anklage fra Tyrkiets side!
Mange tak, fru formand.
(Bifald)

Formanden
Tak. Det vil vi kigge nærmere på.
Der er ikke andre indlæg til forretningsordenen.
Jeg vil blot fortælle hr. Helmer, at embedsmændene er i færd med at sætte det britiske flag tilbage på dets plads. Der var ganske rigtigt et problem med det britiske flag i morges, som vi har bestræbt os på at få løst øjeblikkeligt.

Situationen i Mellemøsten
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Rådets og Kommissionens redegørelser om situationen i Mellemøsten.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, først vil jeg bede Dem undskylde min lille forsinkelse, men jeg kommer direkte fra Bruxelles. Jeg håber, at De forstår. Tak.
Mine damer og herrer, som minister Louis Michel allerede hentydede til i forbindelse med sit møde for Parlamentets Udvalg om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik den 28. august, har vi i flere måneder oplevet en optrapning af volden med det alarmerende resultat, at den gensidige tillid mellem parterne er brudt totalt sammen, og i felten har dette skabt en dyb følelse af afmagt hos alle de involverede befolkninger.
Der går desværre nærmest ikke en dag, uden at vi oplever blodige sammenstød og nye provokationer, hvilket udsætter skabelsen af en våbenstilstand og et brud på den onde cirkel af repressalier på ubestemt tid, samtidig med at listen over ofrene bliver længere og længere. Denne situation, som for nylig blev kaldt uhyrlig og oprørende af minister Vedrine, skaber selvfølgelig dyb bekymring for stabiliteten i en region, der befinder sig klos op ad vores grænser. Det internationale samfund kan ikke blive ved med at tolerere denne optrapning og bør slå hårdt ned på de forværrende faktorer som f.eks. terrorisme og selvmordsattentater, der udøves af palæstinensere i Israel. Bortset fra, at disse terrorhandlinger er modbydelige, fordi de rammer uskyldige civile, får de blot Israel til at udøve en mere og mere repressiv politik.
De palæstinensiske aktivisters angreb på israelere, hvad enten de er bosættere eller militærfolk, fra bebyggelser under palæstinensisk kontrol, men også Israels overdrevne og uforholdsmæssige magtanvendelse resulterer udelukkende i, at volden optrappes yderligere. Anvendelsen af kampfly i boligområder, den systematiske missilbeskydning af bygninger, der huser Den Palæstinensiske Myndigheds politi- og sikkerhedstjeneste, og de målrettede mord på palæstinensiske aktivister er ikke overbevisende elementer i en freds- og sikkerhedsstrategi. De israelske militære indtrængninger i de områder, der er overgået til palæstinensisk kontrol, er hver gang et brud på de underskrevne aftaler. Lukningen af palæstinensiske institutioner i Østjerusalem og især lukningen af Orient House samt beslaglæggelsen af arkiverne er politiske tiltag, som er lidet egnede til en fredsproces.
Fru formand, mine damer og herrer, hvis vi i dag ser på, hvilke perspektiver der er for genoptagelsen af en direkte dialog, hvor står vi så? Det er for det første i en meget foruroligende kontekst med radikalisering af de forskellige parter, som er involverede i konflikten, at den israelske udenrigsminister, Shimon Peres, for nylig og offentligt foreslog at genoptage en direkte dialog med Den Palæstinensiske Myndighed med det formål at nedbringe volden og sørge for, at våbenhvilen overholdes. Det er to målsætninger, som indtil nu tilsyneladende har været uopnåelige. Under et nyligt besøg i regionen opnåede den tyske udenrigsminister, Joshka Fischer, at den palæstinensiske leder gik med til sådan et møde, altså mellem på den ene side Arafat og på den anden side Shimon Peres.
Vi håber, at det nuværende dødvande med hensyn til sikkerheden kan brydes takket være sådan et møde, som naturligvis skal forberedes meget grundigt, og som derfor må indledes med forskellige kontakter på lavere niveauer. Det var i øvrigt for at bidrage til denne forberedelse, at Unionens særlige udsending, ambassadør Moratinos, rejste til regionen i slutningen af august. Han var desværre nødt til at ændre sin opgave meget hurtigt, fordi der opstod et nyt voldscenter og nye spændinger som følge af Israels mord på lederen af den palæstinensiske befrielsesfront, Abul Ali Mustafa, den 27. august. Mordattentatet har resulteret i en meget voldelig konfrontation i den sydlige del af Jerusalem, hvor den jødiske koloni Gilo ligger, samt i udkanten af den palæstinensiske Vestbred i områderne Beit Jalla og Betlehem.
Under stærkt internationalt pres og takket være hr. Moratinos', hans sikkerhedsrådgivers og det europæiske observatørholds meget intense penduldiplomati, men også takket være direkte telefonisk kontakt mellem Peres og Arafat er der opstået en lokal våbenhvile, hvilket førte til, at den israelske hær trak sig ud af Beit Jalla om morgenen den 29. august.
I forbindelse med forberedelserne af et møde og en samtale mellem Peres og Arafat er den højtstående repræsentant, Solana, sammen med ambassadør Moratinos også taget til regionen. Han ankom til Jerusalem søndag den 2. september. Den 3. og 4. september fører han en række samtaler med de palæstinensiske og israelske myndigheder. Han underretter medlemsstaternes udenrigsministre om sit indtryk og sin evaluering på mødet i Genval, i nærheden af Bruxelles, den 8. og 9. september.
(FR) Fru formand, mine damer og herrer, hvad angår EU's bestræbelser, vil jeg gerne understrege, at Belgien under sit formandskab har sat sig tre mål med henblik på at bidrage til en løsning af konflikten i Mellemøsten, nemlig at fremme en absolut nødvendig ækvidistancepolitik, hvis Unionen ikke vil diskvalificere sig selv i israelernes øjne, at øge EU's tilstedeværelse i regionen, særligt ved en optimal udnyttelse af den goodwill, som EU's højtstående repræsentant for FUSP, Javier Solana, har opnået efter sin deltagelse i Sharm el Sheikh-topmødet og via udarbejdelsen af Mitchell-kommissionens rapport, og endelig at øge samarbejdet mellem EU og USA i betragtning af den centrale rolle, som amerikanerne er kaldet til at spille i enhver løsning af konflikten i Mellemøsten.
Lad os et øjeblik vende tilbage til ækvidistancepolitikken, hvis princip og berettigelse ikke altid forstås lige nemt. Nogle går så langt som til at foregive, at EU fremover bør støtte de palæstinensiske og arabiske synspunkter. Det ser jeg som en stor fejltagelse. For det første, fordi vi må huske på, at en af vanskelighederne netop beror på, at Israel modsætter sig enhver indblanding fra FN's side i løsningen af denne konflikt ved netop at påberåbe sig den partiskhed, som denne verdensorganisation ville udøve over for Israel, fordi de 22 lande i Den Arabiske Liga og de 55 medlemmer af Den Islamiske Konferences Organisation ville misbruge deres talmæssige overlegenhed. Forsøgene på - og det drejer sig i dag om mere end blot forsøg - altså det faktum, at man i Durban har sidestillet zionisme med racisme og dermed forvandlet den israelsk-arabiske konflikt til en race- og religionskonflikt på trods af, at det reelt drejer sig om en politisk konflikt, der kalder på en politisk løsning, har selvfølgelig ikke gjort tingene bedre. Heldigvis er det lykkedes FN's generalsekretær, Kofi Annan, med sin langt mere nuancerede holdning personligt at vinde den hebræiske stats anerkendelse og tillid.
Dernæst er spørgsmålet, stadig med hensyn til ækvidistancepolitikken, hvordan EU kan retfærdiggøre sin forkærlighed for en af parterne i konflikten, når den er forbundet med både Israel og Den Palæstinensiske Myndighed via partnerskabsaftaler? Den er for øvrigt også forbundet med Syrien og Libanon inden for rammerne af Barcelona-processen, der bl.a. netop har til formål at oprette en zone for stabilitet, fred og fremgang i Euro-Middelhavsområdet.
Endelig, mine damer og herrer, er ækvidistancepolitikken i overensstemmelse med Oslo-aftalerne. De udelukker faktisk enhver handling, der foregriber resultaterne af, og jeg citerer, "négociations finales par lesquelles les parties négocieront directement entre elles le règlement définitif de la question palestinienne" (de endelige forhandlinger, under hvilke parterne direkte forhandler om den definitive løsning på Palæstina-spørgsmålet).
Lad os nu efter at have nævnt formandskabets målsætninger se på, hvad der er kommet ud af EU's seneste bestræbelser. EU har støttet rapporten fra den fact-finding-kommission, som i almindelig tale kaldes Mitchell-kommissionen, hvis anbefalinger blev offentliggjort den 21. maj i New York og godkendt af de to parter. EU har ligeledes givet sin støtte til Tenet-planen om våbenhvile, der trådte i kraft den 13. juni efter begge parters godkendelse. Hvad angår overholdelsen af denne aftale, ved vi godt, hvor vi står. Men ikke desto mindre sigter denne plan mod at styrke sikkerhedssamarbejdet mellem de israelske og palæstinensiske sikkerhedstjenester.
For at udfylde det tomrum, der er skabt af den manglende direkte dialog, er EU blevet enig om en tilstedeværelsesstrategi i området via opretholdelsen af en uafbrudt strøm af besøg af højtstående politiske ledere. Som led i forberedelsen af det belgiske formandskab har vores udenrigsminister Louis Michel personligt besøgt de seks lande, som var mest direkte involveret, under en turné på seks dage mellem den 18. og den 25. april.
Siden har hr. Solanas og de forskellige udenrigs- og premierministres besøg i området fundet sted med jævne mellemrum, som de nylige turnéer blandt vores tyske og italienske kolleger vidner om sammen med dem, som den irske udenrigsminister og premierministeren fra Luxembourg har planlagt i den nærmeste fremtid. På trods af en meget fyldt kalender håber formandskabet at kunne vende tilbage til området på et tidspunkt, f.eks. i begyndelsen af november, hvis situationen tillader det.
Fru formand, jeg ville forsømme min pligt til at anerkende bestræbelserne hos diverse institutioner og personligheder i EU, hvis jeg ikke samtidig understregede den yderst aktive rolle, som kommissær Patten spiller for at sikre, at Den Palæstinensiske Myndighed opnår mere end blot økonomisk overlevelse. Han gør selvfølgelig langt mere end det. Det er indlysende - og det er vi ikke tilstrækkeligt klar over - at EU til dags dato er den vigtigste donor i området og for Den Palæstinensiske Myndighed, og at situationen uden vores finansielle støtte og uden den guldgrube af fantasi og snarrådighed, som er nødvendig for fortsat at kunne stille tilstrækkelig likviditet til rådighed for denne myndigheds fortsatte virke, ville være uendeligt mere vanskelig.
Fru formand, mine damer og herrer, under mødet i Rådet (almindelige anliggender) den 16. juli definerede EU meget klart, hvad den forventer af de forskellige parter. For at opnå en ny fred i området har EU mere specifikt støttet princippet om oprettelse af en upartisk overvågningsenhed, idet den regner med, at denne enhed skal tjene begge parters interesser. Forslaget blev genoptaget den 21. juli i statschefernes korte erklæring på G8-topmødet i Genova, som jeg gerne må nævne her. De 15 fortsætter deres overvejelser om, hvordan denne enhed skal fungere. Endelig har der selvfølgelig været formandskabets erklæringer på vegne af Rådet, når vi har fundet det nødvendigt.
For at slutte af, fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, viser den morderiske galskab - der findes ikke andre ord herfor - som giver sig udslag i fortsatte voldshandlinger og terrorisme, sig hver eneste dag fuldstændig frugtesløs, hvad angår at finde en løsning på krisen. Den alvorlige undergravning af sikkerhedssituationen og den fuldstændige mangel på tillid mellem parterne gør sandsynligvis enhver drøm om at se hovedaktørerne nå frem til en selvstændig løsning på konflikten til skamme. Hjælp udefra synes nu at være uomgængeligt.
På dette plan ville en upartisk overvågningsenhed - selv en beskeden enhed - tjene begge parters interesser som garant for gennemførelsen af Tenet-planen og en fuldstændig og øjeblikkelig iværksættelse af Mitchel-kommissionens anbefalinger i overensstemmelse med såvel tidsplanen som de forskellige afdelinger.
(NL) Mens vi afventer dette, må genoprettelsen af ro og orden betragtes som begge parters ansvar. Det betyder, at de begge skal tage deres holdning op til revision. På den ene side skal Den Palæstinensiske Myndighed træffe foranstaltninger for at holde volden og terrorismen i ave, for ellers mislykkes den politiske proces. På den anden side skal Israel skabe betingelser for, at man kan vende tilbage til forhandlingsbordet, især ved hurtigst muligt at lempe alle de restriktioner, som den palæstinensiske befolkning er underlagt. Den endnu meget lokale våbenhvile, som blev aftalt, og som overholdes, i området Beit Jalla Betlehem-Gilo den 28. august, skal konsolideres og udvides til andre konflikt- og spændingsområder i Gazastriben og på Vestbredden.
Åbningen af en direkte dialog skal gøre parterne i stand til - hvis situationen i området stabiliseres - delvis at erstatte et krisekontrolscenario med et kriseløsningsscenario. Den delvise udvidelse og overholdelse af våbenhvilen er efter min mening det umiddelbare formål med den direkte dialog. Det skal gøres fra område til område, og der skal endvidere arbejdes på at forbedre palæstinensernes leveforhold og arbejdsvilkår.
(NL) Ovenstående er imidlertid ikke tilstrækkeligt. Der skal ligeledes tilbydes et politisk perspektiv meget hurtigt. Det politiske perspektiv findes i Mitchell-rapporten, som imidlertid kun er en mellemfase på vej imod en definitiv genoptagelse af forhandlingerne om en permanent vedtægt for de palæstinensiske områder. Det er på høje tid, at vi vender tilbage til Oslo-aftalens ånd og bogstav.
Vi må ikke glemme, at der takket være denne aftale er opnået vigtige resultater, som bestemt skal sikres. De nuværende problemer skyldes ikke så meget aftalens mangler, men i højere grad, at det ikke er lykkedes for parterne at overholde alle dele af aftalen.
(FR) Endelig, fru formand, mine damer og herrer, kan man aldrig lægge tilstrækkelig vægt på, hvor mange dristige fremskridt der er blevet gjort i form af mulige løsninger på ekstremt delikate og komplekse spørgsmål, hvis virkning i de to lejre faktisk er essentiel, på trods af at de endelige intensive forhandlinger, forhandlinger, der foregav at være endelige, som fandt sted fra juli 2000 til januar 2001 fra Camp David til Taba, dels på grund af fejldispositioner hos samtlige involverede parter, dels på grund af kunstigt fastlagte tidsplaner ikke har ført til en rammeaftale. Det er helt sikkert, at opstigningen vil blive meget hård. Men vi må først og fremmest sigte mod at genoprette den tabte tillid mellem de to parter, på den ene side, og på den anden side se på mulighederne for en tilfredsstillende løsning via forhandlinger. Derfor skal de to parters regeringer hurtigst muligt erstatte den herskende pessimisme, som gennemsyrer den offentlige mening, der er rystet af dramaet, med håbet om en bedre fremtid baseret på sikkerhed, gensidig respekt og fred. Kun en politisk proces, der konkret planlægger at bytte territorier for fred, som sætter en stopper for besættelsen og giver mulighed for en levedygtig suveræn palæstinensisk stat, der er demokratisk og fredelig og engageret i sameksistens med Israel og selvfølgelig således også klar til at anerkende denne ret til sameksistens med Israel, kun denne løsning kan i sidste ende sikre den sikkerhed, fred og stabilitet, som deres befolkninger ønsker for den hebræiske stat, men frem for alt for hele området. Vi kan ikke bøje os, mine damer og herrer, for den fremskridende krigens og voldens logik hos både den ene og den anden part. Kampen bliver hård, men vi må i gang.
(Bifald)

Formanden
Jeg takker ministeren og overlader straks ordet til kommissær Patten.

Patten
Fru formand, ministeren har klart og fyldestgørende redegjort for situationen i Mellemøsten, sådan som den ser ud lige nu, og som ministeren har sagt og alle i Parlamentet ved, er situationen i regionen gået fra ondt til værre, og den truer med at blive endnu værre.
Da jeg overvejede, hvad jeg skulle sige her til formiddag, blev jeg atter slået af forskellen i styrken af de adjektiver og substantiver, vi bruger til at beskrive situationen, og styrken af de verber, vi bruger til at løse den. Det er virkeligt et yderst vanskeligt problem.
Den fortsatte vold - ifølge nyhederne her til morgen har der været endnu et selvmordsbombeattentat i Jerusalem - og de endeløse gensidige beskyldninger og afvisninger fra parterne, når det gælder om at sætte sig ud over deres respektive klagepunkter og vælge fredens vej, er ikke blot dybt beklagelige, men også frustrerende for alle i det internationale samfund, som forsøger at finde en vej ud af det nuværende dødvande.
Som ministeren nævnte tidligere, har begge parter undladt at benytte sig af den mulighed, der lå i anbefalingerne i Mitchell-rapporten, og som atter er at finde i Tenet-planen. Igen kommer vi tilbage til, at der ikke er noget bedre grundlag for at sætte en stopper for volden og for at bane vejen for en fredelig og gunstig fremtid end anbefalingerne i Mitchell-rapporten. Hvad er alternativet?
Alternativet er flere blodsudgydelser med en international strid, der er blevet til en bitter fejde, og fortsatte indirekte skader internationalt, som vi har set det i denne uge ved konferencen i Durban.
Så hvad kan vi i EU gøre under disse omstændigheder? Ministeren har meget klart beskrevet den yderst vigtige rolle, som formandskabet har spillet i et forsøg på at mobilisere den internationale opinion omkring forslag, der byder på en vej frem. Ministeren har også gjort opmærksom på de bestræbelser, som er gjort af alle EU's udenrigsministre og naturligvis af Javier Solana, som har forsøgt at bringe israelerne og palæstinenserne sammen og få dem til at vende tilbage til forhandlingsbordet.
Vi må helt klart fortsætte med indtrængende at opfordre alle de berørte parter til øjeblikkeligt at implementere alle og ikke kun nogle af anbefalingerne i Mitchell-rapporten. Vi vil fortsætte med at gøre dette og med at levere dette budskab. Vi må også få parterne til at nedbringe det niveau af mistillid, som er blevet skabt i de senere måneder. De må atter bekræfte deres engagement i forbindelse med de grundlæggende langsigtede mål for den mellemøstlige fredsproces, sikre grænser for Israel gennem den forhandlede etablering af en levedygtig palæstinensisk stat på basis af de relevante FN-resolutioner.
Palæstinensiske ledere må dagligt fremsætte deres utvetydige fordømmelse og modstand mod angrebene på uskyldige og volden i alle de former, den antager. Der er undertiden kritikere, der hævder, at vi i EU ikke tilstrækkeligt stærkt har ytret vores fordømmelse af terrorismen. Det er en yderst uretfærdig kritik. F.eks. fordømte formandskabet uforbeholdent bombningen af et indkøbscenter i Jerusalem i dets udtalelse efter angrebet i Jerusalem den 9. august, og det udtrykte afsky mod dette feje angreb, som primært dræbte uskyldige civile. Efter angrebet i Haifa den 12. august fremsatte formandskabet atter en udtalelse, hvori det fordømte de seneste selvmordsbombeattentater i de stærkeste vendinger og påpegede, at disse angreb, der var rettet mod israelske borgere, er yderst afskyelige og modbydelige.
Så vi har klart tilkendegivet vores modstand mod terrorismen i alle dens udtryksformer, men hvis vi skal have en bedre chance for at sætte en stopper for voldscyklussen og svække de radikale kræfters stilling, må palæstinenserne kunne se en reel udsigt til en forbedring af deres dagligdag. Dette bør omfatte implementering af eksisterende aftaler mellem Israel og palæstinenserne. Til at begynde med ophævelse af restriktionerne, overførsel af skatteindtægter, sikker passage mellem Gaza og Vestbredden, genåbning af lufthavnen og etablering af eksportmuligheder, der vil gøre det muligt for palæstinenserne at nyde gavn af deres aftaler med EU og andre partnere.
Jeg kan for alt i verden ikke forstå, hvordan nogen kan tro, at en yderligere forarmelse af de palæstinensiske områder og øget arbejdsløshed blandt unge palæstinensere kan have noget som helst at gøre med genoprettelse af sikkerheden. Jeg er sikker på, at vi alle havde givtig litteratur med os på vores sommerferie. Jeg brugte en del af min sommer på at læse om 30'erne og om forholdet mellem økonomisk forarmelse, økonomisk modgang og politisk ekstremisme i land efter land. Vi må fortsætte med at gentage, at forsøg på at gøre så megen skade og stramme skruen om de palæstinensiske områder så voldsomt ikke er at genoprette sikkerheden eller en måde at bane vejen for en fremtid, hvor begge parter kan leve lykkeligt og fredeligt sammen.
(Bifald)En tredje parts overvågning af den korrekte implementering af disse aftaler og en velfungerende konfliktløsningsmekanisme ville helt klart hjælpe med til at lette den palæstinensiske frustration med den nuværende manglende implementering af eksisterende aftaler. Alt dette ville være med til at genoplive den palæstinensiske økonomi, give palæstinenserne en interesse i deres egen fremtid og forbedre udsigterne til at skabe en bedre fremtid gennem politiske forhandlinger. Disse bestræbelser bør støttes af en række tillidsopbyggende foranstaltninger, således at man kan overvinde den nuværende dybe mistillid - ikke blot mellem ledende politikere, men også mellem de to folk. Dette er et område, som Parlamentet med rette har udvist en stærk interesse for. Jeg vil gerne minde Parlamentet om, at Kommissionen i de sidste to år alene har bevilget omkring 50 millioner euro til fredsskabende programmer, der navnlig fremmer et israelsk-arabisk og israelsk-palæstinensisk samarbejde. Disse programmer fremmer fred gennem fælles projekter og oplysningskampagner for tolerance og fred.
Vi har en vigtig rolle at spille med at støtte de stemmer, der taler for mådehold, hvor de end måtte lyde. Den triste kendsgerning er den, at jo længere denne frygtelige situation fortsætter, jo færre vil der være, der taler for mådehold, men de udviser et betydeligt mod i deres egne samfund, og de fortjener vores fortsatte støtte.
Kommissionen står parat til at gøre brug af alle de instrumenter, den har ved hånden, til at hjælpe med til at lette de meget alvorlige finansielle vanskeligheder, som palæstinenserne befinder sig i. Vores støttepakke til Den Palæstinensiske Myndighed er et succesrigt eksempel på, hvordan EU kan levere bistand på en fornuftig, hurtig og effektiv måde, og jeg er Parlamentet yderst taknemmelig for dets støtte til vores arbejde.
Den europæiske støtte til Den Palæstinensiske Myndigheds budget er sikret indtil november, og de arabiske stater overvejer for nærværende at udvide deres støtte til budgettet indtil årets udgang. Det er stadig for tidligt at komme med en konkret bekendtgørelse om yderligere støtte fra Kommissionen. Vi er lige nået halvvejs i vores nuværende støtteoperation, og vi afventer palæstinensernes opfyldelse af en række betingelser, der skal følges af en evaluering og vurdering af de noget grumme makroøkonomiske og fiskale udsigter.
De palæstinensiske behov i 2002 og bidragene fra andre donorer skal undersøges i forbindelse med en vurdering af den økonomiske situation i de palæstinensiske områder, som Verdensbanken er ved at gennemføre. Det forventes, at denne vurdering vil være tilendebragt ved udgangen af september. Når disse data først foreligger, vil Kommissionen overveje, hvordan vi bedst kan bidrage yderligere til de internationale bestræbelser. Vi vil naturligvis være i tæt kontakt med Parlamentet om vores vurdering af Den Palæstinensiske Myndigheds finansielle krav og om vores fortsatte beslutsomhed, når det gælder om at sikre, at vores finansielle bistand selv under de nuværende forfærdelige omstændigheder for palæstinenserne afhænger af gennemsigtighed, behørig budgetmæssig forsigtighed og et engagement fra palæstinensisk side til at bekæmpe korruption. Dette er alle sammen punkter, der er blevet fremført for os af medlemmer af Europa-Parlamentet, og de ligger til grund for vores faste beslutning om at sikre en ordentlig aftale mellem os selv og palæstinenserne, inden vi begynder at frigøre penge til budgetmæssig støtte.
I mellemtiden kan jeg kun gentage, hvad ministeren så klogt sagde for lidt siden. Det, der er behov for, er et fornyet engagement så hurtigt som muligt i forbindelse med anbefalingerne i Mitchell-rapporten. Hvis dette ikke sker, vil situationen blive endnu værre med betydelig skade for hele regionen.
(Bifald)

Formanden
Jeg takker kommissær Patten og overlader straks ordet til hr. Galeote Quecedo.

Galeote Quecedo
Fru formand, det er rigtigt, at situationen synes at være endt i en frygtelig ond cirkel med trusler og vold fra begge sider, hvilket det attentat, der fandt sted for nogle få timer siden i Vestjerusalem, vidner om.
Vi må spørge os selv, hvordan vi er endt i denne situation, når Israels daværende arbejderregering i januar i år fremsatte et forslag til aftale, som i dag forekommer os næsten utænkeligt. Men desuden kan premierminister Sharon spørge sig selv, om den usikkerhed, som hans landsmænd føler, er større eller mindre end den, der var før det valg, som han vandt stort. Ligesom Yasser Arafat kan spørge sig selv, om hans folk i dag lever bedre eller dårligere end for 11 måneder siden, da intifadaen begyndte.
Jeg mener ikke, at det her drejer sig om at finde skyldige, jeg mener ikke, at vi skal give en forenklet fremstilling af begivenhederne, men det er helt sikkert, at sammenbruddet i forhandlingerne har gjort dybt indtryk på den israelske og den palæstinensiske offentlighed.
I Israel giver det sig på store dele af venstrefløjen - især hos dem, der var mest involveret i forhandlingerne i Sharm el Sheikh, Camp David og Taba - udslag i dyb skuffelse over den palæstinensiske leder. Denne følelsesladede reaktion ledsages af en mere eftertænksom reaktion hos repræsentanter for det politiske højre i Israel, som er enige om, at hr. Arafat ikke er i stand til fungere som forhandlingspartner. Min gruppe, fru formand, mener, at den holdning er helt forkert, og at den på ingen måde bidrager til, at fredsprocessen kan genoptages.
Under de nuværende forhold kan det være, at hr. Arafat stadig har spillerum til at bremse volden, men det spillerum er ganske givet mindre end det, som de israelske myndigheder forlanger af ham. Og der er i hvert fald ikke udsigt til en alternativ forhandlingsmulighed fra palæstinensisk side. Der er bestemt ikke noget opbyggeligt ved situationen i de palæstinensiske områder, hvis borgere føler sig ydmyget og uværdigt behandlet, hvilket opmuntrer til radikal fundamentalisme.
Men Den Palæstinensiske Myndighed bør nu mere end nogensinde før vise, at den er rede til at indgå og få indgået en fredsaftale, som under ingen omstændigheder vil opfylde alle dens ønsker. Til trods for den pessimisme, der eksisterer mellem parterne, eller måske netop på grund af den, er det internationale samfunds rolle nu afgørende.
EU har nu et større spillerum, som den skal udnytte med konkrete bidrag ved at bruge sin økonomiske styrke i området i politisk øjemed og sikre, at dens udviklingsbistand anvendes til projekter, som befolkningen har konkrete fordele af, og som naturligvis er i harmoni med respekten for menneskerettighederne og de grundlæggende frihedsrettigheder og dermed sikrer en bedre og snævrere koordinering med den amerikanske regerings mæglingsindsats.
Fru formand, 10 år efter Madrid-konferencen skal EU redde princippet om "land for fred", som var udgangspunktet for fredsforhandlingerne. Og ligesom for 10 år siden må europæerne også i dag forstærke indsatsen, og derfor vil min parlamentariske gruppe bede den belgiske formand om at gøre Rådet opmærksomt på, at det er nødvendigt at styrke staben bag vores særlige repræsentant, hr. Moratinos.
(Bifald fra højre)

Barón Crespo
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil indlede med på Den Socialdemokratiske Gruppes vegne at give udtryk for vores medfølelse med ofrene for angrebet i dag og tage udgangspunkt i det faktum, at vi i tale og gerning er vendt tilbage til en situation, som begyndte at opstå efter Madrid-konferencen.
Jeg vil ikke udmale det, der sker. Og jeg mener, at vi europæere bør føle os engageret og inddraget i denne proces. Jeg vil hellere tale om dette end om ækvidistancer, fru formand for Rådet, for der er ikke ækvidistance mellem en konsolideret, suveræn og demokratisk stat som Israel og en mulig spire til en stat for et folk, der endnu ikke har et fædreland.
Jeg mener, at det er vigtigt at tilføje - som et budskab til Sharons regering - at en politik efter princippet "øje for øje og tand for tand" kun skaber katastrofer. Det kan vi europæere tale med om, for vi har netop gjort op med den politik gennem EU. Desuden er økonomisk og menneskelig kvælning ikke en måde at løse konflikten på, og en politik af denne art styrker bare ekstremisterne på begge sider. Derfor mener jeg, at vi med det venskab, vi har med Israel, bør give klart udtryk for det.
For det andet, fru formand, underskriver europæerne en aftale for første gang. Vi var i Sharm el Sheikh, og den højtstående repræsentant er i øjeblikket i Jerusalem. Vores udenrigsministre, hr. Fischer, hr. Michel og hr. Ruggiero, er på besøg i området, og det mener jeg også er udtryk for europæisk vilje. På det område mener jeg, at vi ikke blot bør give udtryk for en politisk vilje, men at Parlamentet også bør bidrage til at finde lys for enden af tunnellen. Derfor foreslog jeg Formandskonferencen - og det blev accepteret - at vi i stedet for at udarbejde en beslutning her og nu uden at kende resultatet af foranstaltningerne udnytter det våben, som Maastricht-traktaten gav os, og formulerer en henstilling om, at Udvalget om Udenrigsanliggender i løbet af denne måned skal vurdere, om der kan konstateres fremskridt eller ej.
Jeg mener, at det i Israels og palæstinensernes spil om dødbringende symboler er nødvendigt at anmode om, at der også skal være positive symboler. Et af dem, som jeg finder vigtigt, er, at Orient House i Jerusalem genåbnes, for det har altid været et centrum for fred. Jeg skal minde om, at jeg som formand for Europa-Parlamentet havde lejlighed til at besøge Orient House. Det fører ikke til noget at fjerne enhver forbindelse, der kan føre til dialog.
Endelig, fru formand, vækker det midt i denne dramatiske krise forhåbninger, at der er israelere og palæstinensere, som har samfundsmæssigt og politisk mod til sammen at underskrive en erklæring. Jeg tænker på den fælles opfordring fra nogle af hovedkræfterne bag de seneste års fredsprocesser, f.eks. hr. Beilin og fru Ashraui, som har underskrevet en erklæring - jeg har originalteksten på engelsk - hvor de under overskriften "No to bloodshed, no to occupation, yes to negotiation, yes to peace" siger noget, som De Europæiske Socialdemokraters Partis ledelse på et møde i søndags besluttede at støtte fuldt ud.
Jeg vil citere et afsnit af denne erklæring, som efter min mening sammenfatter den holdning, vi skal indtage i denne proces. Det lyder: "We still believe in the humanity of the other side, that we have a partner for peace and that a negotiated solution to the conflict between our peoples is possible".
Det er den linje, europæerne skal støtte. Vi skal anmode amerikanerne om at være mere aktive og om at forsøge at lede regionens folk ind på rette spor igen.

Esteve
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil ikke understrege situationens alvor eller optrapningen. Jeg vil derimod understrege det, som kommissær Patten har sagt, nemlig at volden måske ikke er på sit højeste. Nogle gange siger vi, at det ikke kan blive værre, men i dette tilfælde er det muligt, at situationen forværres. Derfor er vi forpligtet til ikke blot at løse problemet, men naturligvis også at forhindre, at det bliver værre.
Men bortset fra at vi forsøger at stoppe volden gennem dialog, mener jeg, at det, som de foregående talere har sagt, kan suppleres med nogle aspekter, der er direkte forbundet med menneskerettighederne. For de uskyldige ofre repræsenterer naturligvis allerede et direkte angreb på menneskerettighederne. Derfor er det nødvendigt over for både Israel - som ofte misbruger statens magt - og palæstinenserne - som ikke har kontrol over deres aktivister - tydeligt at gøre opmærksom på og fremhæve, at menneskerettighederne krænkes konstant.
Jeg mener, at Europa-Parlamentet bør være lydhørt over for visse ngo'ers oplysninger om, at fire palæstinensere kan blive henrettet, hvis Yasser Arafat ikke omstøder de domme, der er afsagt for aktiviteter i det palæstinensiske område eller for kollaboration. Jeg mener, at Parlamentet bør forsøge at forhindre de henrettelser.
Hvad angår genoptagelsen af dialogen, vil jeg i den tid, jeg råder over - for alt går i den gale retning, og Durban-konferencen forværrer naturligvis blot situationen yderligere - tale om de otte ting, der efter min mening bør støttes fuldt ud.
For det første mener jeg, at problemet med upartiskhed skal løses først. Jeg er enig i, at upartiskhed ikke er ækvidistance, hr. Barón, det er jeg enig i. Jeg mener, at upartiskhed er det præcise begreb, men i politik er det ofte sådan, at man ikke opnår upartiskhed uden ækvidistance. Derfor kan ækvidistance være et instrument, selv om målet for mig afgjort er upartiskhed. Jeg mener, at det er påkrævet og vigtigt at genoprette upartiskheden over for alle og især over for Israel.
For det andet skal EU naturligvis lægge vægt på upartiske observatørers mission.
For det tredje skal Mitchell-rapporten være vejen frem. Der er, i hvert fald i øjeblikket, ingen anden.
For det fjerde må Barcelona-processen ikke misbruges til konflikten i Mellemøsten. Barcelona-processen lider under konflikten i Mellemøsten, men den er ikke vejen frem, når konflikten skal løses.
For det femte skal der lægges vægt på nødvendigheden af, at USA og Rusland deltager.
For det sjette skal enhver form for kontakt fremmes mest muligt, som det allerede sker.
For det syvende skal hensigten med ministres, Kommissionens og Rådets handlinger være at fremme dialogen mellem Arafat og Peres, mellem palæstinensere og israelere. Og i den forbindelse afventer vi spændt, fru formand, den rapport, som hr. Solana skal forelægge, og som fru Neyts-Uyttebroeck allerede har talt om.
For det ottende - og på det punkt er jeg enig med hr. Barón - er ethvert symbol positivt, enhver mulighed, som åbningen af Orient House, er positiv, alt er vigtigt for at sikre, at konflikten ikke optrappes, og det væsentlige er at genoprette fred og dialog.

Lagendijk
Fru formand, de mest trivielle politiske debatter er de rituelle politiske debatter. Debatter, hvor alle siger, at situationen er alvorlig og efterfølgende gentager det, som de sagde sidste gang. Debatten om Mellemøsten er ved at blive en rituel debat. Parlamentet, og det gælder også os, anmoder hele tiden om, at EU skal være mere aktiv. Rådet og Kommissionen siger, at de gør, hvad de kan, men at de ikke kan gøre noget alene, og at de er delt indbyrdes. Louis Michel udtrykte klart dette synspunkt i sidste uge.
Det er endvidere klart, også for mig, at diplomatisk succes kun er mulig med deltagelse af USA. Men hvad gør USA? Jeg slutter mig i den henseende til det, som Hans van den Broek, hr. Pattens forgænger som kommissær for eksterne anliggender, sagde om, at USA faktisk fører en deklaratorisk politik. De siger, at det skal gøres anderledes. De opfordrer parterne til at stoppe, og efterfølgende sker der ikke noget. Hvis Unionen vil gøre det samme, skal det klart fremgå, og Parlamentet skal så holde op med at sige, at Unionen skal være mere aktiv i Mellemøsten.
Jeg vil i denne debat endnu en gang forsøge at bryde den rituelle debat, dette dødvande, ved at bruge Unionens økonomiske rolle. Jeg er ærlig talt ved at få nok af, at Kommissionen og Rådet derefter siger, Lagendijk, økonomiske sanktioner hjælper ikke. Ligesom Louis Michel sagde i sidste uge: Vi ved, hvor vi begynder, men ikke hvor vi ender. Det, som jeg slår til lyd for, er ikke økonomiske sanktioner à la Irak. Det drejer det sig slet ikke om. Det drejer sig om, at det er umuligt for Unionen at fortsætte, som den har gjort hidtil, mens der er ved at udbryde krig i regionen. Det er handel med israelerne og det at være palæstinensernes største donor. Det kan ikke være rigtigt, at vi bare fortsætter, som om der ikke er noget i vejen, når krigen er lige ved at bryde ud.
Det eneste, som jeg vil vide, og det er mit spørgsmål til Kommissionen og Rådet, er, om de vil undersøge mulighederne - jeg siger det meget forsigtigt - for gennem de økonomiske bånd, som vi har med begge parter, jeg understreger begge parter, at lægge pres, så parterne vender tilbage til forhandlingsbordet. Jeg blev, hvad det angår, glædeligt overrasket over, at også hr. van den Broek, hr. Pattens forgænger, tænker i samme baner. Jeg ved, at det er vanskeligt. Det er måske endda umuligt, men det kan ikke være rigtigt, at Unionens anvendelse af økonomiske midler er et tabu. Rådet og Kommissionen har gentagne gange sagt, at de vil gøre alt for at komme ud af dødvandet. Hertil hører efter min mening også dette middel. Lad ikke EU begå den samme fejl som USA ved kun at sige, at det skal være anderledes og efterfølgende ikke gøre noget, også selv om det er smertefuldt.
(Bifald fra Verts/ALE-Gruppen)

Wurtz
Fru formand, Mellemøsten gennemlever for øjeblikket sine mest dystre timer siden Oslo-aftalen og selv før denne.
At tale om ækvidistancepolitik i denne sammenhæng, fru rådsformand, giver ikke meget mening. At levere en radikal fordømmelse af den nuværende israelske regeringspolitik, en politik, som en statsmand som Yitzhak Rabin havde været klarsynet og modig nok til at vende ryggen, selv med livet som indsats, er ikke det samme som at tage parti imod Israel.
Denne tilintetgørelse af ethvert retfærdigt fredsperspektiv for det palæstinensiske folk besvares desværre ud over af en legitim modstand fra et besat folk også med nogle blodige attentater mod uskyldige, civile israelere. Disse utilgivelige handlinger fremmer så igen hadet og hævnånden.
Dette infernalske maskineri er nøjagtigt, hvad vi har frygtet mest i tilfælde af, at Ariel Sharon skulle blive valgt, og nu sidder vi i saksen.
Jeg godkender kommissær Pattens forslag. Vi skal gøre alt, hvad der står i vores magt, for at forsøge at komme ud af denne dødsfælde. Og i så fald kan vi kun som Enrique Barón med største tilfredshed og dyb beundring bifalde den i højeste grad værdige og modige handling, som en gruppe israelske og palæstinensiske personligheder, ministre, parlamentsmedlemmer, forfattere og jurister har foretaget denne sommer, da de offentliggjorde en fælles erklæring, i hvilken de forpligter sig til på basis af principper, som anerkendes af det internationale samfund, at samarbejde om at genopbygge tilliden og håbet om fred.
Jeg foreslår, at vi parallelt med de prisværdige diplomatiske bestræbelser fra vores side støtter dette initiativ med alle forhåndenværende midler. F.eks. ved at invitere de to hovedaktører, den tidligere israelske minister Yossi Beilin og den palæstinensiske minister Yasser Abed Rabbo, eller ved at tildele dem Sakharov-prisen, eller måske ved at nedsætte en europæisk støttekomité for deres fælles erklæring. Hermed gør vi på vores side freden en sand tjeneste. På forhånd tak.
(Bifald fra GUE/NGL-Gruppen)

Collins
Fru formand, det er en sag, der giver anledning til den dybeste bekymring og beklagelse hos os alle, at udsigterne til en retfærdig og varig løsning på den israelsk-palæstinensiske konflikt er blevet dårligere i de seneste måneder. Vi er alle bevidste om, at volden er eskaleret voldsomt, og at overdreven og uforholdsmæssig magtanvendelse har resulteret i mange uskyldige civiles død.
Det er klart, at de forpligtelser, som de forskellige parter har indgået, rent faktisk er blevet forkastet i stedet for at blive videreudviklet. I lyset af, at volds- og provokationsniveauerne er steget til nye højder, og det er den primære årsag til, at parterne nu ikke mere befinder sig i en dialog. Dialog er den eneste vej frem, hvis vi skal sætte en stopper for volden i Mellemøsten på dette tidspunkt. Når der ikke finder nogen dialog sted, udfyldes tomrummet af gensidige misforståelser og rituelle fordømmelser og frygt.
En af de primære udfordringer for EU og det bredere internationale samfund lige nu er at sikre, at der kommer fornyet gang i en aktiv og effektiv forligsproces i Mellemøsten. Der er et meget stort behov for at vælge et tredjepartsovervågningssystem i en indsats, der først skal sætte en stopper for den vold, der nu finder sted på daglig basis, og som for det andet skal få sat ny gang i fredsforhandlingerne. Tiden er også inde til at få hindringerne for gennemførelsen af anbefalingerne fra Mitchell-kommissionen fjernet. Vi bør i et øjeblik huske på, at hovedresultaterne fra denne undersøgelseskommission omfatter følgende anbefalinger: Israels regering og Den Palæstinensiske Myndighed bør atter bekræfte eksisterende aftaler og øjeblikkelig indstille volden, sikkerhedssamarbejdet bør genoptages, der bør tilskyndes til etablering af en meningsfuld afkølingsperiode, og alle former for provokationer bør modarbejdes.

Dupuis
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, hr. Wurtz har talt om Mellemøstens mest dystre timer. Han tænkte måske på hr. Riad al-Turk, den ledende syriske dissident, som blev arresteret på ny i dag. Han tænkte måske på disse uhyggelige billeder af 50 homoseksuelle, som blev behandlet sådan, som man har kunnet se det i de sidste par dage i Egypten. Han tænkte måske på fru Al-Sadaouis retssag. Han tænkte måske på hr. Ibrahimis retssag, ligeledes i Egypten. Han tænkte måske på alle de kvinder i Saudi-Arabien og andre lande, som absolut ingen rettigheder har i deres eget land. Sådan ser vore dages Mellemøsten ud, det Mellemøsten, som man ikke taler om. Det er det Mellemøsten, som vi opmuntrer til at holde fast i et ikke-demokrati, en ikke-retsstat, og over for Israel fortsætter vi med at udtænke og foreslå en ækvidistancepolitik.
Fru Neyts, jeg mener ikke, at det er muligt i politik - og endnu mindre i dette særlige tilfælde - at foreslå en ækvidistancepolitik. EU's politik skal selvfølgelig fremme freden, men den skal først og fremmest fremme demokratiet. Og her er der meget lang vej igen.
Vi har været klar over, og i dag ved vi ord for ord, præcist hvor langt hr. Barak er gået i sine omfattende bestræbelser på at gennemføre en retfærdig fredsaftale med palæstinenserne, og vi ved, at sabotagen og ødelæggelsen af denne fredsproces udelukkende kan tillægges hr. Arafat og de demokrater, der omgiver ham. Der vil selvfølgelig være nogen her i salen, der godt kunne tænke sig, at hr. Sharon førte en anden politik. Ulykkeligvis er hr. Sharons politik ikke meget anderledes. Han har selvfølgelig begået nogle fejl, men grundlæggende lever han op til en dybtliggende følelse hos israelerne, som i dag ikke længere har tillid - og det synes jeg ikke, man kan fortænke dem i - til denne palæstinensiske forhandlingspartner (det er ikke det palæstinensiske folk, der står for skud her). Jeg tror, at det er her, det grundlæggende problem ligger, og EU kan ikke svare, hr. Patten, med at tænke i sociologiske forslag om forbedring af de økonomiske forhold. Spørgsmålet er politisk. Det drejer sig om EU's involvering i processen. En involvering, som EU også skylder historien. EU må nu vælge at foreslå Israel og dets fem millioner indbyggere en fuld og hel tiltrædelse af Unionen i stedet for at blive ved med at gå et skridt frem og to tilbage. Det er den eneste måde, hvorpå man kan garantere israelernes sikkerhed og således også palæstinensernes sikkerhed og dermed en fremtidig fred. Resten er bare ord. Vi har, som min kollega hr. Lagendijk har udtalt, brugt mange ord. Det ville måske være på tide, at vi begyndte at føre politik.
(Bifald fra TDI-Gruppen)

Belder
Fru formand, rådsformand Michel lagde i sidste uge, da han talte i Udenrigsudvalget om Unionens indflydelse på den israelsk-palæstinensiske konflikt, ikke skjul på, at denne rolle er meget begrænset. Det skyldes efter hr. Michels mening især to faktorer. Israel betragter EU som palæstinensernes støtte og er derfor ikke en upartisk ekstern mægler i nabotvisten, og derudover er der i Rådet ikke enstemmighed om en fælles strategi for Mellemøsten.
Hvad kan EU gøre ved dette? Den kan i hvert fald imødegå den israelske bebrejdelse om at være på palæstinensernes side ved som Råd, Kommission og selvstændige medlemsstater helt at distancere sig fra den uhørte anti-israelske hetz, som føres i øjeblikket omkring og på FN-konferencen imod racisme i Durban. Samtidig skal de europæiske institutioner offentligt fordømme formanden for Den Palæstinensiske Myndigheds optræden. Arafats beskyldninger imod Israel om at føre en racistisk politik øger kun de palæstinensiske voldstendenser.
I mellemtiden forsøger den tyske udenrigsminister hr. Fischer at få EU-medlemsstaterne til at blive enige om at puste nyt liv i fredsprocessen i Mellemøsten. Hans planer, sammenfattet i et non-paper, støttes af fire store EU-medlemsstater (Frankrig, Storbritannien, Spanien og Italien) samt den højtstående repræsentant, hvilket kan læses i den tyske presse. Er de øvrige medlemmer af Rådet eller Kommissionen blevet rådspurgt? Har der fundet samråd sted med den amerikanske regering? Både rådsformand Michel og non-paper understreger Washingtons uundværlighed, hvis fredsprocessen skal i gang igen.
Kernen i non-paper er mæglingen og gennemførelsen af et første møde mellem Israels udenrigsminister Peres og Arafat. Dette møde skal være en forsigtig start på en gradvis fredsproces. Især i non-paper kræves det af palæstinenserne, at de stopper volden, men det er ikke længere en absolut betingelse for israelsk-palæstinensiske samtaler. Tolererer EU ikke hermed den palæstinensiske intifada, som i mellemtiden er vokset til en sand guerilla med fuldt udrustede paramilitære enheder? Viger Rådet og Kommissionen uden om dette elementære spørgsmål, så strander alle velmente mæglingsforsøg uigenkaldeligt.

Sichrovsky
Fru formand, vi har som europæere kun mulighed for at lykkes som mæglere, hvis vi ikke blot optræder neutralt over for begge parter, men også viser alle parter i konflikten den nødvendige respekt for behov og forventninger. Den tyske udenrigsminister hr. Fischer har vist os, hvordan en europæisk mægling kunne se ud, i modsætning til den finske udenrigsministers pinlige sammenligninger mellem nationalsocialisternes forbrydelser og Israel og den belgiske udenrigsministers aggressive angreb på Israel. Jeg blev også chokeret, da jeg så butikker i Bruxelles med påskriften "Vi fører ingen israelske varer". Måske vil europæiske politikere en dag indse, at ingen interesserer sig for deres personlige fortolkninger af konflikten. Det er vores opgave at bidrage til at dæmpe konflikten, og det er kun muligt, hvis man anerkender det palæstinensiske folks behov for uafhængighed og frihed, men samtidig anerkender Israels behov for sikkerhed og især også anerkender Israel som et demokrati.

Salafranca Sánchez-Neyra
Fru formand, de seneste attentater og aktioner viser klart, at voldsspiralen desværre ikke standser ved dette skoleårs begyndelse. Denne vold har kostet mere end 150 palæstinensiske børn og unge og snesevis af israelske børn livet.
Efter at vi har hørt rådsformandens og kommissionsformandens redegørelser i formiddag, er det klart, at EU hverken kan eller bør forholde sig passivt til denne situation, og at målet om at genoptage forhandlingerne - selv om vi er mange, der længes efter en ny Madrid-konference - synes næsten utopisk sammenholdt med målet om at standse volden øjeblikkeligt.
Jeg ved ikke, om volden vil ophøre ved det kommende møde mellem Peres og Arafat - det vil tiden vise - men det er helt sikkert, at der er to grundlæggende betingelser, som efter min mening skal opfyldes, før volden kan ophøre.
For det første parternes vilje. Det er klart, at "dialogen" i form af selvmordsattentater og bombardementer med F15- og F16-fly må ophøre. De moderate må tage ordet, som hr. Patten så rigtigt sagde. Jeg mener, at det er tid for de moderate, og EU bør støtte alle de muligheder, der peger i den retning.
For det andet er det nødvendigt, at det internationale samfund handler. Det gælder USA, Rusland - som den israelske premierminister besøger i dag - og EU, der skal være meget heldig for at spille den rolle, der tilkommer den, på basis af to uomtvistelige forudsætninger. Den ene har formanden for Rådet nævnt: Der er en international lovmæssighed, som krænkes uafbrudt, og som bør genoprettes. Og for det andet bør EU have en eneste forpligtelse, og det er forpligtelsen over for fredssagen. Men vi må huske på to ting, nemlig at freden skal være et resultat af retfærdighed, og at mådehold, fru formand, bliver et onde, når man afviser at forpligte sig til fordel for en retfærdig sag som fredssagen.

Menéndez del Valle
Fru formand, den israelske minister for indre sikkerhed har netop erklæret, at den palæstinensiske terrorisme har til formål at demoralisere Israels borgere, ændre deres hverdag og skabe frygt for at få regeringen til at gøre politiske indrømmelser. Det er desværre lang tid siden, Sharon-regeringen ændrede palæstinensernes hverdag, privatliv og offentlige liv dramatisk.
Sharon-regeringen gør uret i at indtage holdninger, som den hr. Landau giver udtryk for, for palæstinenserne stræber ikke efter, at den israelske regering skal gøre politiske indrømmelser. Ingen kan gøre indrømmelser om noget, der ikke er deres. Palæstinenserne forlanger ganske enkelt, at lovene overholdes, og at folkerettens bestemmelser respekteres og gennemføres, sådan som det i årtier er blevet forlangt, men hidtil forgæves.
De palæstinensiske krav er klare og lette at sympatisere med for velmenende borgere. De anmoder ganske enkelt om, at den militære besættelse, som de er underlagt, ophører. Vi må naturligvis huske på, at de ikke kæmper imod den israelske besættelsesmagt, fordi den er jødisk, men fordi den er en besættelsesmagt. De forlanger rømning af de jødiske bosættelser, som er indkapslet i deres område med det klare formål at forhindre en levedygtig palæstinensisk stat. Kort og godt ønsker de at kunne udråbe en ægte og lovlig uafhængig stat.
Jeg mener, at EU er moralsk forpligtet til, inden det er for sent, at sikre et system, der kan få besættelsesmagten til at overholde folkeretten. Så enkelt er det. Jeg mener også, at de fornuftige og politisk intellektuelle kræfter i Israel burde gå i gang med at overbevise deres medborgere om, at jo længere besættelsen og undertrykkelsen varer, jo større bliver den palæstinensiske radikalisering.
Jeg vil slutte med at lykønske kommissær Patten med hans tale, som jeg med glæde tilslutter mig.

Gahrton
Fru formand, det var ret foruroligende at lytte til repræsentanten for Rådet, eftersom hun synes at tro, at konflikten i Mellemøsten udspilles mellem jævnbyrdige parter, som vi bør behandle lige - équidistant. Har Rådet glemt, at det handler om en militært og økonomisk overlegen besættelsesmagt, som i strid med folkeretten undertrykker en oprindelig befolkning og stjæler deres land? Besætteren får desuden fuld støtte fra USA. Hvorfor skal EU så behandle Israel og Palæstina lige? Behandlede vi Milosevic og kosovoerne lige? Behandlede vi Mandela og apartheidregimet lige? Behandlede De i Belgien Deres besættere og Deres modstandsfolk lige? Nej, alt dette er naturligvis absurd. Vores eget conflict prevention network har i en rapport anbefalet, at vi udøver økonomisk pres på Israel. Så spørger man sig selv, hr. Patten, om De har besluttet at nedlægge CPN, fordi CPN kommer med ubekvemme sandheder.
I henhold til gårsdagens Süddeutsche Zeitung skal EU - eller rettere sagt de fem store EU-medlemslande, vi andre små lande bliver ikke spurgt - nu ifølge et non-paper føre en Mellemøsten-politik, som er godkendt af USA. Det er således et krav, at den skal være godkendt af USA. Hvad er der blevet af EU's rolle som folkerettens forsvarer? Hvad er der blevet af ambitionerne om en selvstændig udenrigspolitik? Hvad er der blevet af ambitionerne om at supplere den udmærkede økonomiske og administrative støtte til palæstinenserne med en velgennemtænkt og stærk politik? De synes at være fordampet og blevet til ingenting. Det er beklageligt.

Morgantini
Fru formand, det var ikke meningen, at jeg ville tale her til morgen, for ord er i virkeligheden værre end Palæstinas sten. Jeg er meget træt af, at ordene ikke bliver fulgt op af handling, og jeg begynder at tvivle på Parlamentets og EU-institutionernes styrke og effektivitet.
Nogle gange føler jeg mig som barnet i eventyret "Kejserens Nye Klæder". Vi ved alle sammen nøjagtigt, hvad der foregår. Sharons udtalelser og handlinger er klare, og han siger i sine taler i parlamentet, at det gælder om at bombe og slå bl.a. de palæstinensiske ledere ihjel og jævne husene med jorden, og det sker ikke blot for at ødelægge husene, men også for at følge en præcis plan. Under mit ophold i Palæstina og Israel fra den 23. juli til den 22. august så jeg, at husene blev jævnet med jorden dér, hvor bosættelserne er placeret, fordi man ville erobre mere jord. Jeg så besættelsen af Orient House, hvor det israelske flag blev hejst med det samme, hvilket var en rent kolonistisk handling. Sharon fortsætter således med at følge sin plan, der går ud på kun at give palæstinenserne 42% af jorden tilbage. De bliver således tvunget til at leve i bantustans og får hverken nogen stat eller nogen grænser. Det siger Sharon helt tydeligt, så hvorfor tror vi ikke på de ting, han siger ligeud? Hvorfor sidestiller vi besætterne med de besatte?
Jeg synes ligesom rådsformanden, at denne situation er afskyelig og forfærdelig, men nogle gange synes jeg også, at vores måde at beskrive kendsgerningerne på er afskyelig og forfærdelig. Jeg synes naturligvis, at de bomber, der kastes mod civilbefolkningen i Tel Aviv, er afskyelige og forkastelige, men efter min mening er det vigtigt at understrege det, som er det grundlæggende spørgsmål, nemlig at det gælder om at bringe den israelske besættelse til ophør.
Jeg har mødt Arafat flere gange - sidste gang var jeg sammen med franske og amerikanske delegationer - og han sagde følgende til os: "Vi beder ikke om det umulige. Vi beder om, at den internationale lovgivning overholdes. Det er, hvad vi beder om, og jeg har accepteret det hele: G8, Sharm el Sheikh-aftalen, Mitchell-planen." Mitchell-planen blev ikke afvist af Arafat, men af Sharon, for Mitchell-planen går ud på, at bosættelserne skal ophøre, og bosættelserne fortsætter stadig den dag i dag. Bag sammenstødene og volden ligger der i virkeligheden en plan, der fortsat bliver fulgt, og som tager sigte på flere ødelagte huse og flere bosættelser. Dette er en væsentlig hindring for fredsmulighederne. Sammen med Hanan Ashrawi, Yasser Abed Rabbo, Yossi Beilin og Galia Golan deltog jeg i udarbejdelsen af det dokument, der blev fremlagt i Ramalah. De beder om fred, og de beder om en retfærdig fred. Det samme gør de modige israelere, som forsvarer alles rettigheder, og som sammen med mig og mange andre sov i de palæstinensiske huse, der blev bombet i Beit Jala.
Der er ingen tvivl om, at EU bør handle! Jeg vil gerne takke kommissær Patten for de ting, han sagde, og jeg er enig i det forslag, som hr. Galeote stillede for at styrke vores politiske tilstedeværelse i området. Efter min opfattelse er det meget vigtigt, at der udsendes nogle internationale observatører, men jeg vil gerne gentage, at det er Israel, som ikke vil have det. Hvorfor siger man det ikke? Hvorfor gør man det ikke gældende? Dialogen er afgørende for freden, men lovgivningens og menneskerettighedernes overholdelse er lige så afgørende, og disse ting bør ikke adskilles.

Muscardini
Fru formand, nogle årtier efter holocaust og efter den jødeudryddelse, der fandt sted i Sovjetunionen, kan vi se i Durban, at antisemitismen stadig eksisterer i det tredje årtusindes politik. Hvis EU ikke giver klart udtryk for sin holdning til de udtalelser, der blev afgivet i Durban, hvor zionisme blev sidestillet med racisme, giver det endnu et dødsstød til Vestens overlevelse som en kultur, der er et symbol på nationernes og folkeslagenes rettigheder, og Europa vil så endnu en gang komme ud på det sidespor, det befandt sig i, dengang der var nazistiske koncentrationslejre og kommunistiske forfølgelser.
Da EU gav sin holdning til kende efter attentatet på diskoteket i Israel - der fandt sted nogle få timer efter Arafats besøg i Europa-Parlamentet i Bruxelles - og efter attentatet på pizzeriaet, begyndte man at håbe på en genoptagelse af dialogen. Men EU er igen blevet tavst. Terroristangreb på civile mål i Israel er blevet en daglig begivenhed, der tvinger den israelske hær til at forsvare civilbefolkningen. På den anden side er der også israelske civile, som nogle gange har glemt respekten for palæstinensernes menneskelige værdighed, og derfor er volden blevet et symptom og et symbol på et dramatisk og historisk tidspunkt, hvor EU dog ikke er i stand til at give sin holdning til kende. EU glemmer faktisk, at den palæstinensiske leder reelt aldrig har givet sine styrker ordre til at stoppe volden, men tværtimod har løsladt de fængslede terrorister fra Hamas og Jihad.
Man skal huske, at terrorismen er ved at blive international, og at det er nødvendigt med en større politisk indsats for at bekæmpe denne uhyggelige tendens. EU giver Den Palæstinensiske Myndighed en betydelig økonomisk støtte. Vi vil gerne have garanti for, at EU's penge bliver brugt på fredsarbejdet - også befolkningens fredsarbejde - og ikke på våben til terroristerne. I lyset af de seneste begivenheder beder vi om en detaljeret rapport, og vi vil gerne have, at EU kommer til at spille en rolle i anmodningen til både Israel og Arafat om en sand fredsproces, der ikke bare består af de ord eller de bomber, som det er lykkedes terroristerne at sprænge i de seneste år og i de seneste måneder.

Laschet
Fru formand, kære kolleger, vi har hørt mange formuleringer af beslutninger i forhandlingen i dag, men efter min mening understreger kommissærens indlæg, at der kun kan opnås sikkerhed gennem samarbejde, idet vi griber ind i strukturerne og tvinger de implicerede parter til at samarbejde. Det at formulere beslutninger giver overhovedet ingen mening i denne situation. Det er jo også de erfaringer, vi har gjort os som europæere, idet vi forenede kul og stål i 1950 for at standse den tusinde år lange krig mellem tyskere og franskmænd. I dag er kul og stål i Mellemøsten turisme, vand og energi. Her skal vi fremme samarbejdsprojekter og ændre vores politik.
Siden 1993 har vi i vid udstrækning - med milliarder af euro - støttet Den Palæstinensiske Myndighed, fordi vi ønskede, at Oslo-fredsprocessen skulle lykkes. Men hvis De taler med fredsbevægelsen i Israel i dag, vil De erfare, at delegerede, der kom i fængsel for nogle år siden, fordi de havde talt med Arafat, i dag siger: Vi ønsker ikke længere at tale med ham. Han stopper ikke volden, han står bag al den vold, som vi har oplevet også i nat. I en sådan situation var der jo ingen anden mulighed, end at Sharon kom til magten. Derfor har vi brug for en ny vilje til samarbejde.
Hr. kommissær, derfor vil jeg gerne opponere lidt mod Deres konklusion, der går ud på, at denne støtte på 10 millioner euro til det palæstinensiske budget indtil november er det rigtige. Et sådant engangsbeløb kan man f.eks. give for at stabilisere et budget, men det, vi har brug for nu, er at stille betingelser for udbetalingen af pengene, ikke at give engangsbeløb i denne størrelsesorden.
For det andet må vi heller ikke fortsætte med betingelsesløst at give penge til multilaterale institutioner som FN's Hjælpeorganisation for Palæstinaflygtninge, UNRWA. Jeg vil gene læse noget højt for Dem fra en skolebog, der anvendes af UNRWA i palæstinensiske flygtningelejre. Her står der: "Udryddelsen af jøderne var et retfærdigt og uundgåeligt onde." Adolf Hitler roses, og jødernes ødelæggende kraft i 1930'erne beskrives. Når man lærer 8-9-årige børn sådan noget, når selvmordsattentater roses, når martyrier forherliges, så må EU stå frem med sine værdier og sige: Det vil vi under ingen omstændigheder finansiere!
Derfor vil jeg gerne bede om, at vi holder nøje øje med, hvad der undervises i i de palæstinensiske skoler og i flygtningelejrene gennem UNRWA. Vi skal ikke være med til at støtte en sådan antisemitisme og sådanne udtalelser med vores penge!

Zimeray
Fru formand, Mellemøsten har gennemlevet en uhyggelig sommer, og jeg er dybt ked af at konstatere, at EU har sin del af ansvaret herfor.
Ved gentagne lejligheder har selvmordsbomber, som er leveret af Hamas og med opbakning fra Den Palæstinensiske Myndighed, badet Israels hjerte i blod, og hver gang har EU stillet sig tilfreds med verbale fordømmelser, samtidig med at Unionen har fortsat den meget gavmilde finansiering af Den Palæstinensiske Myndighed, der lige havde frigivet sine allerfarligste terrorister.
Kan man håbe på at bevare sin troværdighed, når man fortsat uden nogen form for kontrol overfører betragtelige summer til en myndighed, der ikke har anden myndighed end navnet, og som er og bliver en af de mest korrumperede politiske enheder på hele jordkloden?
En af de sidste rapporter fra Revisionsretten har afsløret nogle alvorlige funktionsfejl og adskillige underslæb, som er begået under Yassir Arafats ansvar. Er der iværksat nogen sanktioner? Har man krævet gennemsigtighed, hr. kommissær? Nej, tværtimod har Kommissionens eftergivenhed og utilgivelige svaghed ikke kunnet forstås som andet end en opfordring til at fortsætte i dette skæbnesvangre spor.
De ved, at freden var mulig i Camp David, at freden var til stede. Men hvad gør Arafat? Endnu en gang har han, fordi han mangler Sadats mod, ødelagt samtlige håb. I Camp David sagde han nej til freden. En måned senere startede intifadaen på ny. Dog havde den denne gang skær af et reelt antisemitisk korstog, og de allerfarligste terrorister var på fri fod.
Har Kommissionen og Rådet reageret konkret på denne nye overtrædelse af Oslo-aftalerne? Har de overhovedet betinget deres hjælp i mindste måde? Svaret er endnu en gang nej, og jeg kan bekræfte, at generationer af unge palæstinensere fortsat uddannes til martyrer og til had, hvilket finansieres af Europa-Kommissionen.
Hvordan kan man i vore dage undgå at opdage intifadaens sande natur? Den er fanatisk, mystisk og vanvittig, og den bunder i en afskrivning af Israels eksistens. Selvfølgelig kan man kritisere Israel, men hvordan kan man undgå at se, at en fordømmelse af Israel, når den er systematisk, uafbalanceret, uretfærdig, eller selv når den rammer begge parter, kan være en opmuntring for den stadig eksisterende antisemitisme?
Fru formand, kære kolleger, historikeren Léon Poliakov sagde meget rigtigt, at antisemitisme er at nægte et væsen retten til at eksistere, fordi han er jøde, antizionisme er at nægte en stat retten til at eksistere, fordi den er jødisk.

Van Orden
Fru formand, i juli havde jeg sammen med mine kolleger, hr. Galeote, hr. Laschet og hr. Morillon, lejlighed til at besøge Mellemøsten. Vi havde samtaler med udenrigsminister Peres og formand Arafat og andre meget højtstående personer dér.
Det blev gjort klart for os, at Mitchell-forslagene stadig accepteres af begge sider. Problemet er, hvordan man gennemfører dem i praksis. Dette kan ikke begynde, før der er et ophør i terrorismen, og så sent som i går var der atter et selvmordsbombeangreb i Jerusalem. Europæerne bør ophøre med at bekymre sig om at have en rolle at spille. Det har de. Spørgsmålet er, om de vil gøre brug af den på en afbalanceret og nyttig måde. USA og europæerne må arbejde i harmoni med hinanden og ikke tillade, at man spiller dem ud mod hinanden.
Hidtil er EU hovedsagelig blevet anset for at være en støtte for palæstinenserne. Det var en institution, der ledte efter en rolle. Nu er hr. Solana også ved at vinde israelernes tillid gennem en mere afbalanceret og realistisk tilgang uden at være for hævdvunden. Jeg er blevet beroliget af formandskabets bemærkninger her til formiddag om behovet for ækvidistance.
På den palæstinensiske side er faren den, at uforsonligheden vil blive øget yderligere af begivenheder som FN's konference om racisme i Sydafrika, gennem indflydelse fra radikale arabiske kræfter i regionen og sammenbruddet i samarbejdet mellem de israelske og palæstinensiske sikkerhedsorganer. I stedet for at undertrykke Hamas, Islamisk Jihad og andre ekstremistiske elementer bakker de palæstinensiske organer nu alt for ofte op om ekstremisterne.
Jeg kan fuldt ud godtage hr. Pattens analyse om, at en yderligere forarmelse af palæstinenserne ikke vil modvirke ekstremismen, men jeg er ikke i tvivl om, at EU bør bruge sin økonomiske indflydelse over for palæstinenserne for at få en større politisk effekt. Vi må gøre det klart, at fortsat finansiering kræver, at palæstinenserne slår ned på ekstremisterne med større effekt og større konsekvens.
Vi bør også tage os af spørgsmålet om international overvågning. Fortilfældene er ikke gode. Den mest sandsynlige form for øget international tilstedeværelse på stedet er en genoplivning af samarbejdet mellem de israelske og palæstinensiske sikkerhedsorganer styrket af amerikanske og europæiske elementer. Dette når måske ikke nyhedernes overskrifter, men gennem en fjernelse af misforståelsen og en mere effektiv indsats mod ekstremisterne kan det rent faktisk være med til at skabe nogle af betingelserne for fred.

Sakellariou
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, hjertelig tak for Deres redegørelse, især for de klare vendinger, De, fru rådsformand, benyttede Dem af, og som man ikke altid hører i erklæringerne fra Rådet. De betegnede også det, den israelske regering gør, nemlig at myrde modstanderne, som den beskylder for at være terrorister, som mord. Set i lyset af denne kendsgerning er det efter min mening pinligt og undertiden smagløst at referere til skolebøger, når man ser, at Orient House er besat, at der foregår invasioner og besættelser på palæstinensisk territorium, og at palæstinensiske politistationer ødelægges systematisk med døde til følge. Når man så siger, at Arafat bærer skylden for det, der sker dér, kan man ikke være særlig velinformeret om de politiske forhold.
Alle tidligere forsøg og tilbud fra vores side er slået fejl, tilstedeværelsen af observatører - det glæder mig, at hr. Van Orden også går ind for det - alt det er mislykkedes, fordi den israelske regering nægter at acceptere det. Selv Mitchell-rapporten, som vi alle støtter som et fælles referencepunkt, kan ikke anvendes, fordi den israelske regering under ledelse af hr. Sharon - som er blevet anmeldt i Deres land, fru rådsformand, hvorfor han heller ikke kan blive inviteret til Bruxelles - vil fortolke Mitchell-rapporten og bestemme, hvornår den skal anvendes. Set i lyset af denne situation kræver jeg da slet ikke længere styrket deltagelse i processen. Vi vil gerne, men vi bliver ikke accepteret. Hvilke muligheder har vi ellers? Vi har en aftale med Israel, og vi må overveje - hr. kommissær, De har allerede nævnt det en gang på grund af tidligere misligholdelser af aftalen - om vi kan opretholde aftalen, eller om vi skal ophæve den.

Cushnahan
Fru formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, den stadig stigende vold i Mellemøsten gør os blinde over for, at det ikke er så længe siden, at der i stedet for den nuværende følelse af fortvivlelse var optimisme og håb om, at det var muligt at nå frem til en permanent fred. Desværre skulle disse håb blive knust på grusom vis, og det er svært at glemme, at den nuværende intifada skabtes direkte af hr. Sharons unødvendige og provokerende besøg på Tempelbjerget i Jerusalem. Men intet kan retfærdiggøre de efterfølgende terrorhandlinger fra begge sider, og i den nuværende meget spændte følelsesmæssige situation - med så udbredte konfliktområder - er det vanskeligt at få øje på en våbenhvile.
Det står klart, at den eneste måde, hvorpå man kan komme ud af det nuværende dødvande, er gennem indgreb fra en tredjepart. Den eneste mulige tredjepart ville være et team af internationale observatører. Vi ved, at dette er acceptabelt for USA og palæstinenserne, men beklageligvis er det blevet afvist af israelerne. USA har bakket op om den israelske holdning. Desværre skader dets blinde troskab paradoksalt nok Israels sag. I stedet for at være marionet for israelerne burde USA være uafhængig og anvende sin indflydelse til at presse dem til at sætte en stopper for deres vold, ligesom vi i EU må bruge vores indflydelse over for palæstinenserne til at gøre det samme. Hvis både vi og USA samarbejder i den samme sags tjeneste, er der en mulighed for, at vi måske kan standse dette fortsatte skred imod en regional konflikt og få ny gang i fredsforhandlingerne på basis af Mitchell-anbefalingerne. Det bør fortsat være vores primære mål.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, jeg vil gerne først og fremmest takke alle dem, der har talt under denne forhandling, for at udtrykke og forklare deres holdninger, men også for at give udtryk for deres følelser og den bevægelse, som de føler ansigt til ansigt med den mellemøstlige tragedie, indbefattet de rædsler, der fandt sted i går, selvfølgelig.
Mine damer og herrer, jeg forstår kun alt for godt, hvor stor fristelsen er til at give sig sine såvel positive som negative følelser i vold, når man konfronteres med den tilsyneladende uendelige række af voldshandlinger og voldelige reaktioner. Det er yderst menneskeligt, og hvis en sådan reaktion ikke var til stede, kunne man i øvrigt spørge sig selv, hvor vores menneskelighed var blevet af. Men jeg tror, at vi, hvis vi vil bidrage til en løsning, må kunne beherske vores følelser og sætte os ud over dem. Vi må også kunne styre vores frustrationer - og guderne må vide, at der kan være anledning til frustrationer under denne Sankt Vejts-dans, hvor man tager tre skridt fremad, to tilbage og indimellem to fremad og tre tilbage - og altid begynde forfra, genoptage tråden, aldrig bryde kontakten med hverken den ene eller den anden og anvende såvel lokkemidler som trusler, undskyld det barske ordvalg, alt efter hvad omstændighederne synes at byde. Det er, hvad jeg tror, samtlige instanser i EU inklusive selvfølgelig formandskabet bestræber sig på, vel vidende at de daglige bestræbelser på at bevare mulighederne for at nå frem til en løsning øger risikoen for at blive upopulær hos både den ene og den anden part betragteligt.
Jeg vil gerne bekræfte udsagnene fra dem, der har gjort opmærksom på, at EU i dag spiller en langt større rolle end tilfældet var for nogle år siden i denne del af verden, som er så tæt på vores egen. Men der er også utrolig mange, der har sagt, at man ikke ville nå frem til en løsning uden en meget aktiv og dynamisk støtte, langt mere aktiv end nu, fra den amerikanske regering og andre instanser eller regeringer.
Endelig, og her vil jeg slutte af, fru formand, vil jeg alligevel gerne præcisere over for dem, der kritiserer konceptet ækvidistancepolitik, hvilket de selvfølgelig har lov til, at det at fastholde sin position med samme afstand til begge parter ikke betyder, at man mener, at de er underlagt samme betingelser. For at sige det på engelsk, og det bliver mine sidste ord, "equidistance is not equalising the parties involved".

Poettering
Fru formand, jeg har et spørgsmål til rådsformanden. Det forlyder i pressen i dag, at den israelske ministerpræsident ikke har taget mod EU's højtstående repræsentant. Hr. Sharon har altså ikke talt med hr. Solana. Kan Rådet give os nærmere informationer herom? Skyldes det, at der ikke var tid, fordi ministerpræsident Sharon var rejst til Moskva, eller havde man en politisk hensigt med ikke at tage mod den højtstående repræsentant? Er Rådet informeret herom? Det kunne jeg godt tænke mig at vide.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, for øjeblikket kan jeg ikke svare præcist på dette spørgsmål. Men jeg er selvfølgelig mere end villig til at samle alle de nødvendige oplysninger for at kunne give Dem svar på et senere tidspunkt.

Formanden
Tak, fru minister.
Jeg vil nu overlade ordet til kommissær Patten.

Patten
Fru formand, hvis jeg lige må komme med en kort betragtning om det sidste spørgsmål, vil jeg sige, at jeg ikke kan tro, at der er nogen, der seriøst ville afvise at se min ven og kollega, hr. Solana. Der er ingen, der har gjort mere end hr. Solana, når det gælder om at forsøge at fremskynde fredsprocessen i Mellemøsten, og i dag og ved andre lejligheder har Parlamentet rettelig hyldet den rolle, han har spillet i Mellemøsten som EU's repræsentant.
Det har været en interessant forhandling, der har fokuseret på en række velkendte og centrale temaer. Der har været en del uenighed, men i det store og hele er det fair at sige, at de fleste medlemstater indtager den samme holdning til situationen, og der har måske været en delt følelse af frustration over, hvordan vi bedst kan bidrage til at løse denne forfærdende og stadig mere forværrede situation. Vi vil helt klart vende tilbage til emnet igen og igen i de kommende uger, og vi vil være i stand til at svare på nogle af de meget positive forslag, der er fremkommet i denne forhandling. F.eks. de forslag, der er blevet stillet af hr. Galeote, om de ressourcer, som ambassadør Moratinos, der har gjort et så fortræffeligt stykke arbejde, har til rådighed.
Jeg vil gerne komme med nogle kommentarer til hr. Zimerays og hr. Laschets indlæg, og jeg vil gøre det med al den diplomatiske beherskethed, som jeg er berømt for, ikke mindst i Asien. I de sidste to år har jeg haft den store fornøjelse og det privilegium at lytte til hundredvis af indlæg her i Parlamentet, formentlig flere end nogen anden kommissær. Jeg er nødt til at sige, at jeg ikke har hørt mange indlæg, der var mindre velinformerede end hr. Zimerays. Jeg kunne ønske mig, at hr. Laschets indlæg også havde været en smule bedre informeret.
Jeg kender ikke til nogen seriøs Mellemøst-kommentator, der hævder, at vi alle ville være bedre tjent med, at Den Palæstinensiske Myndighed blev tvunget i knæ. De fleste medlemmer af Europa-Parlamentet er klar over de bestræbelser, Kommissionen gør for at sikre, at den europæiske støtte til Den Palæstinensiske Myndighed er penge, der bliver givet ordentligt ud, og penge, der bliver givet godt ud og givet ud på måder, der er med til at fremme pluralisme, retssikkerhed og en regering med rene hænder i de palæstinensiske områder. Det overrasker mig, at den ærede herre ikke vidste, at vi, inden vi foretager vores månedlige udbetalinger skal have et godkendelsesstempel fra Den Internationale Monetære Fond for at sikre, at de penge, der er blevet vedtaget af Europa-Parlamentet, bliver brugt på fornuftig vis.
Dette er alt sammen spørgsmål, som vi har drøftet tilbundsgående med Parlamentet, der med rette har været interesseret i at sikre, at de europæiske skatteyderes penge bliver givet rigtigt ud, på gennemsigtig vis og til et godt formål. Det vil være mig en fornøjelse at vende tilbage til dette emne igen i fremtiden, men jeg ville gerne understrege dette punkt i dag, da jeg ikke mener, at det er nyttigt, når medlemmer af Parlamentet her giver indtryk af, at vi ikke giver de europæiske skatteyderes penge fornuftigt ud.
Jeg vil også gerne komme ind på et emne, som jeg er kommet ind på igen og igen. Måske vil jeg, hvis jeg tager det op endnu en gang i dag, være i stand til at redde et par ærede medlemmer, som endnu ikke har forstået det, fra at måtte rejse det i korrespondance og indlæg i Parlamentet i fremtiden. Det er gentagne gange blevet hævdet ikke mindst i visse dele af den israelske presse, at EU har været involveret i finansiering af palæstinensiske skolebøger, der indeholder antisemitiske passager.
Jeg vil gerne udtrykke mig helt klart om dette emne. Ingen af projekterne til støtte for Den Palæstinensiske Myndighed og ingen af projekterne til støtte for UNRWA, som er blevet finansieret af Europa-Kommissionen, omfatter fremstilling og distribuering af skolebøger. Det er rigtigt, at vi i år f.eks. har bidraget med 35 millioner til UNRWA's 170 millioner store uddannelsesbudget. Jeg vil blot lige påpege, at vi ikke er den største bidragyder til dette budget. Den største bidragyder er USA, og jeg tror ikke, at der er nogen, der vil hævde, at USA ved at bidrage til UNRWA's uddannelsesbudget er skyldig i de ting, som vi i Kommissionen bliver beskyldt for. Bistanden til uddannelsessystemet er rettet mod infrastruktur, udstyr og direkte bistand til de nuværende skoleudgifter såsom lærerlønninger. Det ville næppe hjælpe at bidrage til sikkerhed i de palæstinensiske områder, hvis lærerne blev afskediget i stort tal, fordi ingen havde råd til at betale deres lønninger.
Desuden har vi aldrig modtaget nogen anmodning fra Den Palæstinensiske Myndighed om at finansiere læseplaner eller skolebøger. Vi er imod ethvert forsøg på at bruge uddannelsessystemet som et middel til at fremme intolerance og forhindre bestræbelser, der gøres af de parter, der stadig er engageret i fred i Mellemøsten. Det er navnlig beklageligt i denne sammenhæng, at skolebørn kan blive eksponeret for intolerance fra de parter, der er involveret i konflikten.
Kommissionen har altid og vil fortsat fokusere sin bistand på at fremme en kultur af fred, tolerance og menneskerettigheder i Mellemøsten. Nylige undersøgelser af palæstinensiske bøger har vist, at antisemitisk sprog brugt i gamle egyptiske og jordanske skolebøger, der er blevet anvendt af Den Palæstinensiske Myndighed og UNWRA, navnlig før 1994 og 1995, er ved blive fjernet. Disse nye bøger er med rette eller urette blevet kritiseret for ikke at formidle et klart budskab om fred og venskab med det israelske folk. Jeg kunne ønske mig, at de formidlede et sådant budskab. Men skolebøger vil ikke ændre den tragiske daglige virkelighed i de palæstinensiske områder eller i de palæstinensiske lejre.
Det er vigtigt, at UNWRA driver et betydeligt tolerance- og oplysningsprogram i sine skoler for at modvirke en eventuel negativ indflydelse på eleverne, men det kan ikke være særlig nemt for en lærer i lejrene at undervise børn om tolerance og oplysthed, når de gå ud af lejren om aftenen og ser tankvogne og våben og stenkastning. At undervise om tolerance og oplysthed må være en af de vanskeligste opgaver i verden.
Jeg vil bede de ærede medlemmer, som indtager ret så partiske holdninger i disse sager, om at tænke på dem, der dag ud og dag ind arbejder i lejrene og andetsteds i Mellemøsten for at fremme sømmelighed og den slags værdier, som vi deler her i salen. Jeg mener ikke, at billige angreb mod det, der bliver gjort af UNWRA og andre, er blandt de ting, man bør høre her i Parlamentet.
Jeg vil slutte af med en kommentar til hr. Lagendijks indlæg, for jeg deler normalt den ærede herres synspunkter. Han kommer med nogle af de mest tankevækkende og interessante og velinformerede bidrag til vores debatter. Vi har naturligvis alle en ambition om at tage skridt på EU's vegne, der vil gøre en dårlig situation i Mellemøsten bedre.
Det er naturligvis muligt for os at nære planer om eller tage skridt, der ville gøre en dårlig situation værre. Det ærede medlem taler om økonomiske foranstaltninger. Det er rigtigt, at vi har meget vigtige økonomiske relationer med Israel og Den Palæstinensiske Myndighed og med de øvrige stater i regionen. Jeg er ikke ubekendt med de politiske konsekvenser af disse relationer. Som jeg nævnte tidligere, forsøger vi at sikre, at den bistand, vi leverer til Den Palæstinensiske Myndighed, fremmer pluralisme, en regering med rene hænder og et uafhængigt retsvæsen samt fremmer retssikkerhed og demokrati. Det er det, vi bør gøre.
Over for de israelske myndigheder insisterer vi også på, at vores aftaler med dem honoreres til punkt og prikke - det er, hvad vi sagde til dem under vores drøftelser ved toldsamarbejdsmødet i juli. Men jeg har den alvorligste tvivl, når det gælder om at gå videre end dette. Resultatet af økonomiske sanktioner i internationale relationer er - desværre - ikke særligt succesrigt. Jeg har stor respekt for det ærede medlems synspunkter, og jeg er sikker på, at vi kan udveksle yderligere tanker om dette emne, men der skal en hel del til for at overbevise mig om, at vi skulle begynde at tale sanktionernes sprog i forbindelse med vores forsøg på at udforme en mere effektiv politik for EU i Mellemøsten
Det er naturligvis nemmere at se, hvordan vores relationer til parterne kan konsolidere freden på længere sigt end at se, hvordan de økonomiske relationer kunne skabe fred på kortere sigt. Jeg forstår frustrationen, men ikke desto mindre tvivler jeg stadig på effekten af at bruge økonomiske sanktioner.
(Bifald)

Formanden
Tak for Deres yderst præcise svar, hr. kommissær.

Neyts-Uyttebroeck
Fru formand, før forhandlingen afsluttes, vil jeg gerne videregive de informationer, jeg har opnået, og som gør det muligt for mig at svare på hr. Poetterings spørgsmål. Eftersom det trods alt er et vigtigt spørgsmål, og eftersom et manglende svar kunne skabe misforståelser, vil jeg videregive de oplysninger til Parlamentet, som jeg netop har modtaget fra Rådets sekretariat. Den højtstående repræsentant, hr. Javier Solana, bliver i Jerusalem for at afvente hr. Sharons tilbagevenden fra Moskva. Hr. Sharon har foreslået at mødes med ham i morgen, og sådan bliver det.

Zimeray
Fru formand, jeg er blevet anklaget personligt af kommissær Chris Patten og af flere parlamentsmedlemmer, og derfor mener jeg, at vi trods alt har lov til at svare. Faktisk er det ikke normalt, at Kommissionen får det sidste ord og får lov at anklage parlamentsmedlemmerne og især præcisere, at det ikke er Parlamentets rolle at kontrollere tildelingen af midler fra denne Kommission, herunder særligt til Den Palæstinensiske Myndighed.
Jeg fastholder alt, hvad jeg har sagt om det palæstinensiske uddannelsessystem. Og selv om bøgerne ikke er direkte finansieret af EU, så er undervisningen. Og det, som Chris Patten lige har gjort, er at retfærdiggøre en undervisning, der opfordrer til had og martyrium.

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.

De 12 ansøgerlandes fremskridt mod tiltrædelse i 2000
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
mundtlig forespørgsel (B5-0331/01) af Brok for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik til Rådet og Rådets redegørelse om udvidelsesprocessen;
A5-0251/2001 af Carlsson for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Estlands ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM (2000)704 - C5-0604/2000 - 1997/2177(COS));
A5-0252/2001 af Schroedter for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Letlands ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)706 - C5-0606/2000 - 1997/2176(COS));
A5-0253/2001 af Souladakis for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Litauens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)707 - C5-0607/2000 - 1997/2178(COS));
A5-0254/2001 af Gawronski for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Polens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)709 - C5-0609/2000 - 1997/2174(COS));
A5-0255/2001 af Jürgen Schröder for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Kommissionens meddelelse om Den Tjekkiske Republiks ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)703 - C5-0603/2000 - 1997/2180(COS));
A5-0256/2001 af Wiersma for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Slovakiets ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM)(2000)711 - C5-0611/2000 - 1997/2173(COS));
A5-0257/2001 af Queiró for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Ungarns ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)705 - C5-0605/2000 - 1997/2175(COS));
A5-0258/2001 af Van Orden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Bulgariens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)701 - C5-0601/2000 - 1997/2179(COS));
A5-0259/2001 af Nicholson of Winterbourne for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Rumæniens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)710 - C5-0610/2000 - 1997/2172(COS));
A5-0260/2001 af Volcic for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Sloveniens ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)712 - C5-0612/2000 - 1997/2181(COS));
A5-0261/2000 af Poos for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Cyperns ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)702 - C5-0602/2000 - 1997/2171(COS));
A5-0262/2001 af Stenzel for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik om Maltas ansøgning om medlemskab af Den Europæiske Union og status over forhandlingerne (KOM(2000)708 - C5-0608/2000 - 1999/2029(COS)).

Brok
 formand for Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. (DE) Fru formand, kære kolleger, vi fører disse årlige forhandlinger for at støtte ansøgerlandene, Kommissionen og Rådet i gennem deres forhandlinger at realisere udvidelsen så hurtigt som muligt og også for at opfordre den ene eller den anden part til at fortsætte arbejdet, fordi fremskridtene på flere områder ikke er, som man kunne ønske sig. Vi vil gerne påpege, at det i sidste ende er os, der skal ratificere.
Efter vores opfattelse bør udvidelsesprocessen ikke forsinkes yderligere. Vi bør skabe alle nødvendige interne forudsætninger af institutionel og anden art, således at ansøgerlandene ikke bliver gidsler for vores egne reformprocesser. Vi bør understrege, at alle ansøgerlande ligestilles, og at lande som Ungarn og Den Tjekkiske Republik derfor får det antal mandater i Europa-Parlamentet, som tilkommer dem.
Vi bør fortsat understrege, at der ikke er nogen uden for ansøgerlandenes og EU's grænser, der har indflydelse på EU's udvidelse. Det er udelukkende EU's og ansøgerlandenes sag. Vi vil også gerne understrege i disse erklæringer, at tiltrædelsesaftalerne med lande, der er modne til tiltrædelse, med tanke på ratifikationsprocessen, der også skal inddrages, skal være indgået i slutningen af 2002 på grund af det, vi sagde sidste år, nemlig at de første ansøgerlande så kan deltage i valget til Europa-Parlamentet i 2004.
I denne forbindelse skal det understreges i de enkelte landerapporter, hvor de pågældende landes styrker og svagheder ligger. Jeg vil gerne rette en stor tak til ordførerne for de enkelte landerapporter, fordi de har udvist så stort engagement i arbejdet med de pågældende lande.
Det handler ikke kun om, at landene skal overtage acquis communautaire lovgivningsmæssigt, de skal også kunne dokumentere i det kommende år, at de er i stand til at gennemføre regelsættet administrativt, således at de virkelig er modne til et medlemskab. Vi er naturligvis klar over, at der skal gælde overgangsbestemmelser i nogle tilfælde, både af hensyn til Unionen i enkelte tilfælde og af hensyn til enkelte ansøgerlande. Men vi vil gerne understrege, at der bør være så få overgangsregler som muligt, og at de skal gælde så kort tid som muligt, således at der kan skabes en ensartet Union med færre konkurrenceforvridninger langt hurtigere. I den forbindelse er det vigtigt at understrege, at heller ikke den økonomiske udvikling kan betragtes som sikker i alle lande, og at denne modenhed til at deltage på markedet, til at deltage på det europæiske indre marked, sådan som Kommissionen jo fastslog med al tydelighed for de enkelte lande sidste år, i sidste ende er endnu et vigtigt punkt i overvejelserne.
Vi nævner fra vores side bevidst ingen favoritter til tiltrædelse af EU, fordi vi ved af erfaring, at et land, der måske er ret langt fremme i dag, muligvis ikke er i stand til at tiltræde næste år, når det kunne være parat, på grund af forkerte indenrigspolitiske beslutninger og en forkert udvikling. Derfor er der tale om et ægte regattaprincip, hvor alle har lige muligheder og i sidste ende måles på, hvem der er i stand til at tiltræde hvornår.
Her bør vi også sige til os selv internt, at vi har betragtet de finansielle spørgsmål i forbindelse med udvidelsen som led i finansforordningen, sådan som den ser ud, som afklaret indtil 2006. Jeg mener, at vi med phasing in- og phasing out-perioder vil være i stand til at få hånd om dette på den rigtige måde.
Den indre sikkerhed er et vigtigt anliggende i forbindelse med udvidelsen set fra borgernes side. Derfor kan vi kun opmuntre Kommissionen til at være yderst tydelig og seriøs i sine forhandlinger på disse områder, og vi mener også, at den ydre sikkerhed spiller en stor rolle. Efter min mening bør så mange EU-stater som muligt samtidig være NATO-stater, men det er hvert enkelt lands individuelle afgørelse. Hvis så mange som muligt er med, giver det også bedre muligheder for at udvikle en fælles europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik.
Vi bør kun forlange det af ansøgerlandene, som EU-medlemsstaterne selv opfylder i dag, og ikke fylde forhandlingspakken med alt muligt ønskeligt. De skal kun opfylde det, vi selv opfylder i dag. Vi må ikke skabe nye hindringer.

Hr. kommissær, når euroen bliver indført næste år, er der jo flere penge til rådighed, og så bør vi føre en stor kampagne, så det tydeligt fremgår, at de økonomiske og politiske fordele ved udvidelsen er langt større end alt det, vi gennemfører i forbindelse med vores omkostningsdiskussioner. Hvis vi kan udvide området med sikkerhed i Europa og skabe større økonomisk velfærd, er det det største politiske bidrag, vi kan yde i dette årti for at sikre sikkerhed og fred i vores verdensdel. Vi bør styrke denne stabilitet tilsvarende.
Vi bør også tilbyde de lande, der ikke kan, skal eller vil være medlem af EU i dag, ud over de 12 lande, vi fører konkrete forhandlinger med i dag, et alternativ til fuldt medlemskab, så vi kan knytte disse lande til EU. Vi må ikke glemme lande som Ukraine og andre i denne proces, hvis vi ønsker varig stabilitet i denne verdensdel.
(Bifald)

Neyts-Uytebroeck
Fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, i de forløbne 50 år er der helt klart gjort store fremskridt ved opbygningen af Europa. Det europæiske projekt udøver en stærk tiltrækningskraft og har bidraget til fred, stabilitet, demokrati og velfærd. Tiltrækningskraften er så stor, at EU i dag gør sig klar til at fordoble antallet af medlemmer. Udvidelsesprocessen er i sig selv ikke noget nyt for Unionen, men den nuværende udvidelsesproces er på grund af sit omfang, ansøgerlandenes forskellighed og den politiske og historiske dimension unik. Under dagens forhandling vil jeg sammen med Dem gerne behandle tre spørgsmål. For det første hvorfor udvidelsen skal finde sted - selv om jeg tror, at det er indlysende? For det andet, og det er sikkert mere interessant, hvor langt er vi nået med forhandlingerne, og endelig hvordan vi skal forberede fremtiden.
Hvorfor skal udvidelsen finde sted? Det ved De, fru formand, og kære kolleger godt, men måske siver noget af det, som jeg siger, ud til offentligheden, som jævnligt stiller sig det spørgsmål, hvilket man naturligvis er i sin gode ret til.
Europas fremtid og udvidelsen af Unionen er fra nu af uløseligt knyttet sammen. Udvidelsen er Europas fremtid. I overensstemmelse med de i Helsinki fastlagte målsætninger har topmødet i Nice gjort Unionen i stand til at optage de nye medlemsstater. Vi kunne nemt have forkastet det opnåede kompromis i Nice, men det valgte vi ikke at gøre for ikke at udsende et forkert signal, nemlig om et beslutningsløst og hjerteløst Europa, og det på et meget dårligt tidspunkt lige før Europas genforening. Udvidelsen giver den storsindede og åbne vision for det oprindelige europæiske projekt konkret indhold. Beslutningen herom, som på topmødet i Göteborg ganske rigtigt blev stemplet som uigenkaldelig, afspejler den betydning, som Europas grundlæggere dengang tillagde international solidaritet, hvilket også gælder for medlemsstaterne i dag.
Udvidelse af Unionen er en historisk pligt. Folkeslag, som alt for længe var adskilt på grund af historiske forhold, skal have mulighed for at genforenes. Ud over den virkelig historiske udfordring er udvidelsen ligeledes et politisk projekt. Projektet pålægger os, europæiske ledere og folkevalgte, et stort ansvar. Vi skal fra nu af gøre alt for at sikre vores medborgere i et udvidet Europa en stabil, sikker og lykkebringende fremtid. Udvidelsen trængte og trænger sig fortsat på, og dette sker for at undgå destabilisering og udtryk for sådan en destabilisering i de lande, som nu er ansøgerlande. I den forbindelse tænker jeg på den voksende strøm af flygtninge, den stigende kriminalitet osv.
De forfærdelige begivenheder i de sidste 10 år på Balkan har vist, at en region ikke kan stabiliseres, uden at udvidelsesprocessen eller associeringsprocessen forstærkes og sættes i gang. I en række lande i det tidligere Jugoslavien har destabiliseringen ført til retsstatens tilbagegang og til skabelsen af nye kilder til international kriminalitet. Unionen skal være meget aktiv i bekæmpelsen af de transnationale kriminelle netværk. Det er inden for rammerne af bestræbelserne på stabilisering, at der efter Zagreb-konferencen blev sat en associerings- og stabilitetsproces i gang, som naturligvis udmunder i et europæisk perspektiv.
De gunstige følgevirkninger af den fremtidige udvidelse er allerede synlige nu. I Central- og Østeuropa er der etableret stabile regeringer, som har taget de fælles værdier eller de værdier, som de har til fælles med os, til sig, såsom demokrati, retsstat, respekt for menneskerettighederne og beskyttelse af mindretal. Den iøjnefaldende forbedring af sikkerheden i Europa og nye perspektiver for den økonomiske udvikling er en direkte følge heraf. Udvidelsen, selv om den endnu skal omsættes i kendsgerninger, gør allerede nu Europa rigere og øger Europas indflydelse. Desuden, for at være helt materialistisk, stiger antallet af direkte udenlandske investeringer, og her mener jeg de udenlandske europæiske investeringer i ansøgerlandene, konstant. Unionen er i dag den vigtigste handelspartner for de 13 ansøgerlande. Medlemsstaterne drager altså mange fordele af udvidelsen. Det udvidede Europa vil have 500 millioner borgere, og i økonomiske begreber kalder vi dem 500 millioner forbrugere. Det er tilstrækkeligt til, at Unionen, også i økonomisk henseende, kan gøre sin specifikke karakter gældende og forsvare den i en verden, som stadig mere ligner en "landsby" for at bruge en canadisk sociologs ord.
Mine damer og herrer, i ansøgerlandene har udvidelsen vist sig at være et stærkt incitament til at sikre overgangen til markedsøkonomi. Iværksættelsen af denne overgang viser sig hver gang at være vanskelig, ja, faktisk yderst vanskelig. I flere lande har denne overgang dog allerede skabt en hurtig og sund vækst, der giver mulighed for at hæve befolkningernes levestandard. Hvad er status for forhandlingerne på nuværende tidspunkt? Som det belgiske formandskab havde forpligtet sig til, har det siden juli fortsat det arbejde, som blev påbegyndt af det svenske formandskab, i overensstemmelse med de principper, der blev godkendt i Nice, og i henhold til den tidsplan, der blev lagt på topmødet i Göteborg. Formandskabet passer nøje på ikke at træde ud af sin rolle som formidler, ikke at overtage Kommissionens rolle og at overlade omsorgen for og missionen med forhandlingsopgaven til denne og til de ansvarlige kommissærer. Præsentationen af vores arbejdsprogram for udvidelsesforhandlingerne på Rådet (almindelige anliggender) i juli er blevet godt modtaget af medlemsstaternes regeringer, som alle har understreget betydningen af at kontrollere den egentlige opfyldelse af ansøgerlandenes indgåede forpligtelser, ligesom Elmar Brok i sine udlægninger af spørgsmålet for Parlamentet.
Når det drejer sig om forhandlingskapitlerne, ønsker vi at nå frem til at åbne dem alle. Hvad angår Malta, mangler der endnu et om landbrug, og for Bulgariens vedkommende skal der endnu åbnes otte kapitler. I øvrigt støtter det belgiske formandskab i overensstemmelse med konklusionerne fra mødet i Göteborg Rumæniens nuværende og kommende bestræbelser, eftersom landet endnu mangler at åbne 14 kapitler. Flere ansøgerlande er på grænsen til at nå den "kritiske masse" for foreløbigt lukkede kapitler.
Med "kritisk masse" mener jeg det faktum, at antallet af allerede forhandlede kapitler, som er mundet ud i foreløbige aftaler, er af en sådan størrelse, at spørgsmålet om differentiering i behandlingen af ansøgerlandene i forhold til deres resultater og ligeledes spørgsmålet om, hvordan afslutningen på forhandlingerne vil spænde af, bliver mere konkret og således mere og mere påtrængende. Og dette øjeblik kunne sagtens komme tidligere, end man ville have troet for blot kort tid siden.
Det belgiske formandskab gør sit yderste for at opretholde den faste forhandlingsrytme. På det første møde mellem stedfortræderne den 27. juli blev syv kapitler behandlet og fem lukket. På nuværende tidspunkt er der således syv kapitler, der er blevet færdigforhandlet med samtlige ansøgerlande. Det drejer sig om kapitlerne om statistik, små og mellemstore virksomheder, forskning, uddannelse, sundhed og forbrugere samt udenrigsanliggender. De kapitler, der mangler at blive forhandlet - hvilket nok ikke vil undre Dem - er nogle af de mere vanskelige kapitler. Bortset fra kapitlerne om fri bevægelighed for arbejdstagere og om miljøet har vi behandlet temaer om retslige og indre anliggender, konkurrence, transport, energi, fiskeri, landbrug samt skatter og afgifter. På nogle af disse områder har man gjort mærkbare fremskridt. Men, fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, udvidelsesprocessen kan selvfølgelig ikke reduceres til blot at handle om lukning af kapitler. De enkelte lande skal både nu og i fremtiden opfylde de økonomiske og politiske Københavnskriterier og gennemføre dem i praksis.
Dette gælder særligt for et land, som vi endnu ikke har påbegyndt forhandlinger med. Her taler jeg selvfølgelig om Tyrkiet. Under den belgiske udenrigsminister Louis Michels besøg i Ankara i juli mindede han de tyrkiske myndigheder om den store interesse, de har i at koncentrere sig om iværksættelsen af tiltrædelsespartnerskabet, der vil give Tyrkiet mulighed for at opfylde de politiske kriterier, som blev fastlagt i København. Hvad angår Cypern, glæder vi os over deres fremskridt i tiltrædelsesforhandlingerne.
Men forhandlingsrytmen afhænger ikke kun af Kommissionens, Rådets eller formandskabets bestræbelser. Af og til kan de påvirkes eller forstyrres af udefrakommende begivenheder. Jeg tænker f.eks. på starten af valgkampagnen i Polen eller på tiltrædelsen af den nye bulgarske regering. Jeg regner dog med en positiv udgang i begge tilfælde, ja, jeg tror ikke, at disse forandringer vil sænke forhandlingsrytmen, som har været meget høj for de to lande indtil videre.
Kommissionens offentliggørelse til november af omfattende rapporter om status for ansøgerlandenes forberedelser er ligeledes en vigtig begivenhed. Rapporternes konklusioner vil give formandskabet mulighed for på Det Europæiske Råds møde i Laeken at udstikke nogle klare retningslinjer for de kommende opgaver til brug for de efterfølgende formandskaber.
Hvordan skal man, fru formand, mine damer og herrer, kunne kontrollere fremtiden? Konklusionerne fra de europæiske topmøder i Nice og Göteborg har pustet nyt liv i udvidelsesprocessen. Kvaliteten af denne proces betyder fremover lige så meget som kvantiteten af de forhandlede kapitler. I den forbindelse vil jeg sige til Elmar Brok, at han gør helt ret i, i det mindste efter min personlige mening, at opfordre os til ikke at kræve mere af ansøgerlandene, end vi gør af os selv. Det er ganske sandt, men ikke desto mindre er det også sådan, at det er i ansøgerlandenes største interesse at sikre iværksættelsen af EU's acquis bedst muligt, for ellers risikerer det indledende stadium af deres medlemskab af EU at være yderst smertefuldt og yderst vanskeligt for dem selv, og jeg tror, at vi må hjælpe dem med at undgå en sådan situation. Gennemførelsen af de målsætninger, der blev fastlagt i Nice og Göteborg, afhænger af to meget betydningsfulde faktorer. Først og fremmest EU-medlemsstaternes, det vil sige vores alle sammens, vilje til at udtrykke de indgåede forpligtelser i handlinger. Vores opgave er at fastlægge nogle fælles holdninger, idet vi skal overholde de frister, der er fastsat i køreplanen, og om nødvendigt fastlægge nogle overgangsperioder, selv om dette kan og vil skabe vanskeligheder. Den anden faktor er faktisk, som jeg nævnte, ansøgerlandenes evne til rettidigt at levere ikke blot al den nødvendige og væsentlige information om deres muligheder for at opfylde de opstillede kriterier, men også deres evne til at levere bevis på, at dette er blevet iværksat.
(NL) Fru formand, mine damer og herrer, som afslutning vil jeg gerne komme ind på resultatet af den irske folkeafstemning og især i forbindelse med udvidelsen. Resultatet af folkeafstemningen har ført til adskillige spekulationer om udvidelsens opnåelighed. Selv om udvidelsen på rent juridisk plan er opnåelig, uden at alle medlemsstaterne ratificerer traktaten, skal det dog understreges, at manglende ratifikation af traktaten vil være et helt forkert politisk signal for ansøgerlandene, fordi en del af offentligheden i de lande er begyndt at stille processens fordele til debat og ser den som en begrænsning af den netop genvundne suverænitet. Jeg må hele tiden tænke på det, som premierministeren fra et af ansøgerlandene sagde for nylig i Bruxelles: Man har i 10 år sagt, at vi kan tiltræde om 10 år. Hvis det fortsætter for længe, begynder befolkningen og regeringerne at miste tålmodigheden.
I betragtning af udvidelsens omfang og de institutionelle følgevirkninger heraf slår jeg til lyd for, at Unionen indtager en realistisk, forsvarlig og ambitiøs holdning. Udvidelsen af Unionen skal være forsvarlig, hvilket betyder, at Unionens vitale funktioner skal sikres. Det er klart, fru formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, at udvidelsen sætter vigtige dele af den fælles politik - jeg tænker på den fælles landbrugspolitik og politikken om strukturfondene - under pres. At byde det trods kræver mod og beslutsomhed af os alle.
Udvidelsen kræver endvidere en ambitiøs holdning til udarbejdelsen af en ny fælles politik. En virkelig fælles politik om bekæmpelse af kriminalitet og harmonisering af asyl- og indvandringspolitikken er endnu mere nødvendig end tidligere. Derudover skal Unionen gøre en større indsats med hensyn til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik. Unionen skal skaffe midlerne til at kunne gribe ind i en destabiliserende krise ved det udvidede Europas grænser, altså morgendagens Europa. Det er livsvigtigt, at Unionen disponerer over de nødvendige midler til at løse problemer i ustabile områder.
Efterhånden som de første tiltrædelser kommer nærmere, skal Unionen forstærke sin dialog med nabolandene i det udvidede Europa. Det vil komme an på, og det kommer det allerede nu an på, at berolige disse lande med hensyn til følgevirkningerne af udvidelsen angående partnerskabs- og samarbejdsaftalerne - og her tænker jeg især på vores frugtbare og omfattende dialog med Rusland, men ikke kun Rusland.
Endelig vil jeg sige, at udvidelsen er et politisk projekt. Europas enhed vil enten blive forstærket eller svækket på grund af god henholdsvis dårlig forvaltning af projektet. I vores samfund skal der føres en bred debat for at forklare projektets risici og fordele. Misforståelser skal fjernes. De bekymringer, som borgerne i medlemsstaterne, men også borgerne i ansøgerlandene har, skal tages alvorligt, og der skal gives velbegrundede svar. Efterhånden som de første tiltrædelser nærmer sig, skal der gives flere og klarere oplysninger, end tilfældet har været hidtil.
Udvidelsen giver enorme muligheder, men den er også forbundet med betingelser og begrænsninger for begge parter. Med hensyn til troværdigheden er det nødvendigt, at begge parter gør en indsats. Det belgiske formandskab, fru formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, har forpligtet sig til at fastholde forhandlingernes høje tempo. Det vil bevirke, at betingelserne for tiltrædelse opfyldes. Ansøgerlandene skal gøre en stor indsats med hensyn til implementeringen af acquis communautaire. Vejen er lang, den er meget lang, men målet er i sigte. Vi kan fra nu af begynde at regne i måneder i stedet for i år. Vi kan fra nu af endvidere sige til alle ansøgerlande, som vi forhandler med, at de er fremtidige medlemsstater.
Der er ingen tvivl om, mine damer og herrer, og hermed vil jeg afslutte, at tiltrædelsen på sigt af i hvert fald 12 lande og på lidt længere sigt 13 lande vil gøre vores Union til noget andet, end vi hidtil har kendt. Det har været tilfældet ved alle nye tiltrædelser. Alle nytiltrådte stater, alle nye tiltrædende befolkninger har tilført noget ekstra. Jeg vil ikke gå i detaljer, for det fører til jalousi, og det er ikke meningen. Det er klart, at det også vil være tilfældet med de nye medlemsstaters komme. Eventyret, som vi begyndte på for ca. 10 år siden - i hvert fald med hensyn til idéen - nærmer sig en succesfuld afslutning, men det kan kun blive en succes, hvis vi alle yder den nødvendige indsats.

Formanden
Fru formand for Rådet, jeg takker Dem for Deres yderst fuldendte fremstilling, og jeg overlader nu ordet til kommissær Verheugen, idet jeg gør ham opmærksom på, at vores højtstående gæster har en i princippet begrænset taletid, som selvfølgelig kan tilpasses i det nødvendige omfang.

Verheugen
Fru formand, fru formand for Rådet, ærede parlamentsmedlemmer, der er gået næsten et år siden den sidste store diskussion om udvidelsen i Europa-Parlamentet. Det glæder mig derfor at få lejlighed til at gøre status for i år og beskrive de forestående opgaver.
Jeg vil gerne indlede med at rette en hjertelig tak til Europa-Parlamentet, alle dets grupper og alle dets udvalg for det store engagement i EU's udvidelsesproces. Alle parter har ydet et stort bidrag til at give dette historiske projekt politisk troværdighed og legitimere udvidelsesprocessen demokratisk. Kommissionen regner fortsat med Parlamentets støtte i forhandlingernes afgørende slutfase, og det glæder mig at kunne konstatere, at der efter indlægget fra ordføreren, hr. Brok, og efter rådsformandens redegørelse stadig er stor, bred og bæredygtig enighed mellem de tre institutioner Parlamentet, Rådet og Kommissionen.
Efter rådsmøderne i Nice og Göteborg står det fast, at udvidelsen kommer, og det snart. The point of no return ligger definitivt bag os. Projektet kan ikke standses nu. Jeg vil ikke komme ind på kontroverserne om Nice-traktaten, men påpege, at traktaten anfører nogle politisk uomgængelige forudsætninger for at indgå tiltrædelsesaftalerne. Jeg nærer også tvivl om, hvorvidt traktaten er den bedst tænkelige løsning på både de institutionelle tilpasninger og den kombination af fordybelse og udvidelse, der af mange - inklusive mig selv - anses for nødvendig. Men jeg frygter, at der altid vil være forskellige opfattelser af, hvilken løsning der er den bedste på dette problem. At leve i Europa er nu engang ensbetydende med at leve med kompromiser. Kommissionen reklamerer derfor udtrykkeligt for en ratificering af Nice-traktaten her i Europa-Parlamentet og i medlemsstaternes parlamenter.
Vi er alle bevidste om, at traktaten ikke engang har klaret den første forhindring - folkeafstemningen i Irland. Svaret på en sådan folkeafstemning kan ikke bare være et "vi fortsætter". Hvis vi følger devisen "luk øjnene, og gør det", kommer vi til at lide skibbrud og forpasse en stor historisk chance. Udvidelsen må ikke blive offer for en voksende fremmedgørelse mellem Europas borgere og de europæiske institutioner og beslutningsprocesser. Svaret på advarselssignalet fra Irland er også - men ikke kun - et spørgsmål om den rigtige formidling. Måske forlanger Europas borgere et svar, der er mere principielt og mere heterogent. Der er efter min mening en forbindelse mellem debatten om Europas fremtid og debatten om vores fremtidige grænser. Den forbindelse skal vi etablere.
Med Nice-traktaten har vi angivet retningslinjerne for den ændring af forhandlingerne hen imod de egentlige, substantielle spørgsmål, som ansøgerlandene så brændende har ønsket sig. Den skitse, Kommissionen har fremlagt, og som er godkendt af stats- og regeringscheferne, er mere end en køreplan for forhandlingerne. Der er i bund og grund tale om en selvforpligtelse fra de 15 medlemslandes side til inden for en bestemt frist at finde frem til nogle fælles holdninger selv på de områder, hvor interesserne ligger langt fra hinanden. Dermed får ansøgerlandene samtidig at vide, at deres bestræbelser kan betale sig, og at der ikke er noget, der bliver forhalet.
Efter næsten et år kan vi sige, at Nice-strategien har motiveret ansøgerlandene enormt, og at vedtagelsen af EU's acquis forløber hurtigere og mere gnidningsfrit. Samtidig udviser ansøgerlandene større fleksibilitet i tilpasningen af deres holdninger, hvorfor det har været muligt at opnå virkelige forhandlingsgennembrud. Det er behandlingen af emnet arbejdstagernes frie bevægelighed et lærerigt eksempel på.
I Göteborg blev de ønskede tidsrammer for de første landes tiltrædelse defineret klart. Det skete på det rigtige tidspunkt. På den ene side gjorde fremskridtene i forhandlingerne det muligt at benævne målene for de tilstrækkeligt forberedte ansøgerlande, på den anden side giver beslutningen fra Göteborg ansøgerlandenes parlamenter og regeringer den nødvendige politiske støtte til at mobilisere alle kræfter og møde de tvivlere, der absolut findes.
At fastlægge valget til Europa-Parlamentet i 2004 som udgangspunkt for tiltrædelserne er en idé, der blev født her i Europa-Parlamentet for et år siden. Det blev vi enige om under forhandlingen sidste år. Det glæder mig meget, at det rent faktisk er lykkedes os at gennemføre de retningslinjer, vi har vedtaget her i Europa-Parlamentet, på Rådets møder i Nice og Göteborg. Det var efter min mening en klog beslutning, at man ikke fastlagde nogen specifikke tiltrædelsesdatoer for de enkelte lande eller tiltrædelsesgrupper. De grundlæggende principper i processen - nemlig individuel fortjeneste, differentiering og mulighed for at indhente tingene - fungerer. Hvis vi holder fast ved disse principper, får vi et naturligt, virkeligt tiltrædelsesscenario, som er retfærdiggjort alene ud fra forhandlingsresultatet. Kommissionen fortsætter urokkeligt ad denne vej. Jeg siger det også for at imødegå den opfattelse, at det i sidste ende jo alligevel er en ren politisk beslutning, og her bruger jeg ordet politisk i ordets værste forstand.
Kommissionen vil først foreslå, at der indgås en tiltrædelsesaftale med hvert enkelt ansøgerland, når den er overbevist om, at ansøgerlandet er tilstrækkeligt godt forberedt og opfylder alle betingelser. Derfor vil jeg heller ikke nu spekulere i, hvor mange og hvilke nye medlemmer der vil være repræsenteret i det næste Europa-Parlament. I dag kan jeg også kun sige, at 10 ud af de 12 lande, vi forhandler med, har besluttet at benytte sig af den tidsramme, der blev fastlagt i Göteborg. Det ville være et alvorligt tillidsbrud, hvis vi nu sagde til nogle af ansøgerlandene: "I er i hvert fald parate" eller "I bliver i hvert fald nødt til at vente lidt endnu". Vi må altså forberede os indgående på den mulighed, at vi skal acceptere en første tiltrædelsesgruppe på op til 10 ansøgerlande. Det lyder dog mere dramatisk, end det er, for disse 10 lande repræsenterer tilsammen ca. 75 millioner borgere, mens samtlige 13 ansøgerlande tilsammen tæller 185 millioner indbyggere.
Rådsformanden har allerede påpeget, hvor langt vi er nået i forhandlingerne. Jeg kan faktisk bekræfte, at substansen i de enkelte kapitler er vigtigere end de nøgne tal. Man kan nemlig udmærket forestille sig, at lande, der har tiltrådt færre kapitler end andre, alligevel er nået længere i deres forberedelser.
Emnet arbejdstagernes frie bevægelighed har vist, hvor vanskelige de emner, som vi nu skal behandle, er. Det kompromis, der blev indgået på grundlag af Kommissionens forslag, vil give den mest liberale og mest fleksible løsning på problemet hidtil. Vi får den størst mulige frie bevægelighed, men i en række år også den sikkerhed, vi har behov for.
Jeg vil også benytte lejligheden til endnu en gang at gøre opmærksom på Kommissionens forståelse af dens egen rolle i udvidelsesprocessen. Kommissionen skal varetage hele Unionens interesser. Det er i hele Unionens interesse, at der ikke stilles større krav til nogen medlemsstat i forbindelse med udvidelsen, end det rent faktisk er muligt. Kommissionen skal i sine forslag desuden tage højde for, hvad ansøgerne og de kommende medlemmer kan klare, og hvad de ikke kan klare. Hvis vi ikke kan indgå kompromiser, kan vi ikke opnå de nødvendige fremskridt, især fordi vi nu står over for nogle meget kontroversielle emner, nemlig indre og retlige anliggender, konkurrence, skatter og afgifter, trafik, budget, regionalpolitik og landbrug.
I forhandlingskapitlet om indre og retlige anliggender udgør beskyttelsen af de fremtidige ydre grænser et centralt punkt. Vi har her med en klassisk målkonflikt at gøre. På den ene side skal udvidelsen ikke forårsage en ny opdeling af Europa. Der skal ikke skabes en ny skillelinje. De ofte århundreder gamle traditionelle kontakter på tværs af grænserne skal ikke umuliggøres eller vanskeliggøres i uacceptabelt omfang, især ikke dér, hvor der tales samme sprog på begge sider af grænsen, og hvor der eksisterer tætte kulturelle bånd.
På den anden side får vi efter udvidelsesrunden en grænse mod øst, som kommer til at gå næsten helt fra Nordkap til næsten Bosporus. Denne grænse skal opfylde de nuværende EU-borgeres sikkerhedsbehov. Sikkerhed ved grænserne hører til de uomgængelige forudsætninger. Nye medlemmer vil først kunne integreres fuldt ud i Schengen-systemet, når grænseregimet opfylder Schengen-standarderne i fuldt omfang.
De andre emner som skatter og afgifter samt konkurrence og i vid udstrækning også landbrug rejser enorme sociale spørgsmål. Her handler det på den ene side om, hvordan det indre marked fungerer, men på den anden side også om social sammenhæng i ansøgerlandene. Det er op til os at afgøre, hvor stor fleksibilitet Unionen kan klare, således at de kommende medlemslande ikke kommer til at opleve udvidelsen som et socialt chok dagen efter tiltrædelsen.
Hvad angår landbruget, har vi at gøre med nogle bestemmelser, der kan undergå en betydelig forandring inden for de kommende år. Det får mange iagttagere til at mene, at det ville være bedre at vedtage landbrugsreformen først og derefter drøfte landbrugsanliggender med ansøgerlandene. Hvis vi gjorde det, ville det være en ny betingelse. Vi ville ikke have en bare tilnærmelsesvis pålidelig køreplan for udvidelsen. Afslutningen på projektet ville ligge diffust ude i det fjerne.
Med henblik på en finansiering af udvidelsen vil Kommissionen sikre, at følgerne af dens forslag til forhandlingsholdninger for budgettet fuldt ud er i overensstemmelse med de udgiftslofter, der blev aftalt i Berlin for perioden indtil 2006. Her skal man naturligvis tage hensyn til de nødvendige tilpasninger til antallet af nye medlemsstater, der er fastlagt i Agenda 2000. Men heller ikke disse tilpasninger vil medføre, at lofterne fra Berlin bliver overskredet.
Jeg vil nu gå over til situationen i ansøgerlandene. Vedtagelsen af EU's acquis skrider meget hurtigt frem overalt nu. De fleste lande har truffet nogle meget effektive organisatoriske foranstaltninger for at nå at blive færdige med det meget omfattende lovgivningsarbejde til tiden. Også de anvendte instrumenter, f.eks. twinning og det interparlamentariske samarbejde, har vist sig hensigtsmæssige.
Kommissionen vil redegøre for status for opfyldelsen af Københavnskriterierne i fremskridtsrapporterne for 2001. Kommissionen vil drøfte og vedtage disse rapporter i begyndelsen af november.
Det, man kan fastslå allerede i dag, er, at tendensen fra de foregående år fortsætter. Alle de ansøgerlande, der forhandles med, opfylder stadig de politiske kriterier. Det ses entydigt, at perspektivet om medlemskab har haft en afgørende og gavnlig indvirkning på stabiliseringen af de nye demokratier i Central- og Østeuropa. Hvor værdifuld denne systemstabilitet er for hele Europa, ser vi de steder, hvor der ikke er et konkret perspektiv om tiltrædelse. Det fremgår mere og mere tydeligt, at en konkret forventning om tiltrædelse er den stærkeste og mest effektive motor til at gennemføre de nødvendige reformer.
Der skal ikke være nogen tvivl om, at Kommissionen fortsat presser på i forhandlingerne for, at menneske- og mindretalsrettighederne skal overholdes fuldt ud. Dette omfatter også forbuddet mod enhver form for diskrimination på grundlag af alder, køn, seksuel orientering eller religion. Vi holder fortsat nøje øje med mindretalssituationen og udviklingen inden for retsstatsreglerne. Det er betegnende, at nationale mindretal i ansøgerlandene er meget interesserede i en hurtig tiltrædelse, for et EU-medlemskab udgør den mest effektive beskyttelse for dem.
Mens situationen for de russiske mindretal i de balkiske lande til stadighed forbedres, udgør integrationen af romanibefolkningen fortsat et tornefuldt og vanskeligt emne. Det er fuldstændig illusorisk at tro, at den sociale og kulturelle diskrimination af romanibefolkningen kan afskaffes før en tiltrædelse. Der vil gå årtier, før vi når så vidt. Vi forlanger imidlertid af alle ansøgerlande, at de skal udvikle og gennemføre troværdige strategier til en bedre integration af romanibefolkningen, og det skal ske før en tiltrædelse.
Jeg ser langt om længe også tegn på bedring i Rumænien, hvad angår situationen for børnehjemsbørn og adoptionssektoren. Jeg vil gerne mane til forsigtighed, fordi vi allerede har oplevet så mange skuffelser, og fordi vi tidligere har oplevet, at så mange pæne ord ikke er blevet fulgt af handling. Det er begyndt at ændre sig med den nuværende regering. Et vigtigt tegn var viljen til at sætte et moratorium for internationale adoptioner i kraft.
Vi har så overvældende holdepunkter for, at det hidtidige system bevidst og med vilje har begunstiget børnemisbruget, at internationale adoptioner først må tillades efter en grundlæggende reform af hele systemet. Jeg er overbevist om, at forældre med et seriøst ønske om at få et barn og seriøse ikke-statslige organisationer, der hjælper dem med at opfylde dette ønske, vil være de første til at forstå, at beskyttelsen af børnene mod et muligt misbrug må have førsteprioritet. Jeg vil gerne nævne, at Europa-Parlamentets ordfører for Rumænien, Baroness Nicholson, helt personligt har fortjent den største ære for afsløringen af et utroligt korrupt system, og at vi uden hendes ihærdige arbejde formentlig ikke havde opnået de fremskridt, vi nu kan glæde os over.
(Bifald)
Hvad angår de økonomiske kriterier, kan vi også konstatere, selv når vi anvender den nødvendigvis strenge målestok, at den positive tendens også fortsætter på dette område. De markedsøkonomiske reformer er endnu ikke afsluttet overalt, men princippet om markedsøkonomi er gennemført overalt. Konkurrenceevnen på det indre marked er allerede en realitet i dag for en stor dels vedkommende, fordi udvekslingen af varer og tjenesteydelser mellem EU og ansøgerlandene allerede er liberaliseret i vid udstrækning.
Et andet spørgsmål er den økonomiske situation som helhed. Her bør man være meget, meget realistisk. Godt nok udviser ansøgerlandene højere vækstrater end de 15 EU-medlemslande i gennemsnit, men den økonomiske afstand er fortsat enorm. Man vil først kunne tale om en virkelig tilnærmelse efter meget lang tid. Også her bør man tænke en hel generation frem. Ud fra denne betragtning vil udvidelsen heller ikke give nogen dramatisk økonomisk effekt for de nuværende medlemslande efter tiltrædelsen. De positive økonomiske følger kan allerede aflæses i dag i vid udstrækning. De vil blive stadig flere. Men høje årlige vækstrater for de 15 EU-medlemslande vil udvidelsen ikke føre til i første omgang. Grænseregioner og helt generelt naboerne til de kommende medlemsstater vil dog mærke en større, positiv virkning.
Alligevel må man ikke undervurdere den økonomiske effekt. Væksten i EU vil blive styrket på langt sigt. EU's rolle i den internationale konkurrence bliver styrket. Økonomi- og finansministrene og Kommissionen følger med argusøjne de kommende medlemslandes makroøkonomiske orientering. Inflationsraterne og budgetunderskuddene er til dels for store. Betalingsbalancens løbende poster i nogle ansøgerlande udviser strukturelle svagheder. Dialogen med ansøgerlandene om makroøkonomisk stabilitet er indgående, og målsætningerne står ikke til diskussion.
På baggrund af den forestående indførelse af euroen vil jeg gerne endnu en gang minde om, at de nye medlemslande ikke automatisk kommer til at tilhøre eurozonen. Det kræver en særlig forberedelse og en særlig beslutning. Maastricht-kriterierne skal være fuldstændig opfyldt. Der vil dog heller ikke være tale om en opting out af Den Monetære Union. Vi har for øjeblikket en klar prioritering: først Københavnskriterierne med hensyn til tiltrædelse, dernæst Maastricht-kriterierne med hensyn til euroen.
Jeg kan sige allerede i dag, at Kommissionens næste strategidokument vil fokusere på vurderingen af det tredje af Københavnskriterierne, nemlig fuldstændig anvendelse af EU-lovgivningen. Det er en helt logisk rækkefølge. Indtil nu har det først og fremmest drejet sig om selve vedtagelsen af EU's acquis. Nu handler det først og fremmest om evnen til at gennemføre og anvende den fuldt ud. Som De ved, oplevede vi store underskud på dette område sidste år. Vi har energisk opmuntret ansøgerlandene til at fjerne disse underskud. Jeg må gentage, hvad jeg har sagt ved en tidligere lejlighed, og det er, at fortsatte graverende administrative og retslige underskud kan udvikle sig til alvorlige hindringer for en tiltrædelse.
Før jeg afslutter mit indlæg, vil jeg gerne sige noget kort om to regionale problemer, nemlig Cypern og Kaliningrad. Det er fortsat vores strategiske mål at optage et forenet Cypern som nyt medlemsland. Derfor støtter vi fortsat udtrykkeligt FN's generalsekretærs bestræbelser på at løse Cypern-konflikten. Jeg er glad for at kunne sige, at vi har et tæt og tillidsfuldt samarbejde med De Forenede Nationer på dette område. Det var ikke tilfældigt, at mødet mellem FN's generalsekretær og lederen af det tyrkisk-cypriotiske samfund, Denktash, sidste tirsdag i Salzburg fandt sted dagen før et møde mellem Denktash og mig. Jeg vil gerne benytte lejligheden til at takke Grækenlands, Tyrkiets og Cyperns udenrigsministre samt formandskabet og FN's, Det Forenede Kongeriges og USA's særlige udsending for en nøje afstemning af tingene og en konstruktiv dialog i denne sag. Jeg håber meget, at der nu igen kommer bevægelse i Cypern-sagen, og at forhandlingerne om de substantielle anliggender snart kan indledes!
Vi bør nu koncentrere alle vores bestræbelser om at løse konflikten og undgå spekulationer om, hvad vi vil gøre, hvis det ikke lykkes. Beslutningerne fra Helsinki gælder, og de giver os alle den handlefrihed, vi har brug for.
Et andet emne er Kaliningrad. Det vedrører følgerne af udvidelsen for vores naboer, i dette tilfælde Rusland. Trods vores fulde anerkendelse af den russiske suverænitet over Kaliningrad-området har vi stillet Rusland nogle forslag til, hvilke fordele Kaliningrad fremover kan få ud fra sin placering som en slags ø i EU. Dialogen er indledt, selv om den dog forløber lidt tungt. Vi kunne godt tænke os et højere tempo. De umiddelbare naboer i regionen, Polen og Litauen, er af samme opfattelse. Det handler helt generelt om, at udvidelsen ikke må skade tredjelande. Netop i Ruslands tilfælde er jeg fuldstændig overbevist om, at landet vil drage fordel af udvidelsen, så snart den politiske og økonomiske dynamik som følge af en udvidet Union får sin fulde virkning ved de russiske grænser.
Nu står der blot et enkelt spørgsmål tilbage: Hvordan sikrer vi tilslutningen til målet om en udvidelse blandt EU-borgerne og menneskene i ansøgerlandene? Her må vi gøre os yderligere bestræbelser. Jeg støtter det, hr. Brok har sagt herom. Jeg nærer en passende portion skepsis, hvad meningsmålinger angår. Men man kan ikke ignorere Eurobarometers meningsmålinger og holdningstendenserne i ansøgerlandene. Jeg vil dog gerne advare mod at betragte spørgsmålet om befolkningernes accept som et rent formidlingsproblem. Når man har problemer med at formidle tingene inden for politik, siger min erfaring mig, at det skyldes politikken.
Udvidelsen udløser angst hos mange mennesker. Så længe angsten er relateret til rent faktiske forhold, kan vi møde den med information og deltagelse. Hvis derimod angsten er af mere ubestemt karakter eller del af et helt generelt ubehag ved den måde, de europæiske ting foregår på, så kræver det mere end en kommunikationsstrategi. Så handler det om det centrale spørgsmål: Hvad betyder Europa egentlig for borgerne i EU? Hvordan kan vi gøre idéen om en europæisk enhed lige så attraktiv, som den engang var?
Hvis dagens EU ikke kan inspirere folk, hvordan kan vi så forvente, at udsigten til et endnu større EU skal udløse positive forventninger? Svarene på disse spørgsmål må findes i en anden debat, men debatten er indledt. Hvis vi i den forbindelse fastlægger klare mål og taler klart, hvis vi udviser tilstrækkeligt mod og visioner, så vil det heller ikke skorte på samfundets accept af udvidelsen!
(Bifald)

Poettering
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, kære kolleger, jeg vil gerne indlede med at sige noget til Rådet. Nu må De ikke tage det personligt, fru minister Neyts-Uyttebroeck, vi værdsætter Dem som person, det glæder os altid, når De er her, og De yder et glimrende stykke arbejde. Alligevel blev der forhandlet frem og tilbage i lang tid om tidspunktet for denne forhandling for at gøre det muligt for rådsformanden, Louis Michel, at være til stede. Vi blev så enige om i dag, tirsdag. Nu er han blevet i Durban, hvilket jeg som en enkeltstående hændelse slet ikke vil kritisere, men jeg vil gerne sige, at Rådet skal reformeres,
at det er de forkerte personer, der er udenrigsministre, ikke kun fordi EU-politik ikke er udenrigspolitik, men fordi udenrigsministrene slet ikke har tid til at varetage deres forpligtelser i EU! Vi skal tale om governance - formanden for Kommissionen, hr. Prodi, vil sige noget herom senere - og ændringerne skal tage udgangspunkt i Rådet, ikke kun med henblik på at skabe gennemskuelighed, vi har også brug for nye strukturer, således at de ansvarlige medlemmer af de nationale regeringer kan være permanent til stede her i Parlamentet. Med andre ord, for nu at konkretisere det, fru Neyts-Uyttebroeck: Vi ville sætte stor pris på, at De rådede fuldt og helt over europapolitikken og ikke var afhængig af Deres udenrigsminister! Det er altså ikke en personlig kritik af Dem.
(Bifald)
Det glæder os meget, at der er bredt flertal for udvidelsen - og det gælder også for Kommissionen - her i Parlamentet på tværs af grupperne, og vi vil gerne understrege - og det har hr. Brok også sagt - at udvidelsen er en fordel for alle, og det skal vi også sige i vores medlemslande! Også de nationale politikere skal sige, at udvidelsen er en fordel for det nuværende EU og for ansøgerlandene. Der var jo ingen, der for 20 år siden troede, at vi i dag skulle kunne tale om at lade de centraleuropæiske lande indtræde i vores værdifællesskab. Det er da en fantastisk historisk udvikling!
Og jeg vil også gerne give udtryk for min anerkendelse af ansøgerlandene, der efter 50 års kommunisme har indledt omfattende reformer. Det, de gør dér, er ikke let, og vi bør, i stedet for i EU-landene kun at give udtryk for vores frygt for truslerne, af og til give udtryk for vores anerkendelse af menneskene i ansøgerlandene, fordi de gør sig disse store anstrengelser.
(Bifald)De har også deres værdighed i ansøgerlandene. Jeg forstår det ikke, når regeringscheferne i EU-landene siger til regeringscheferne i ansøgerlandene: Ja, vi må kræve en lang frist for den frie bevægelighed, fordi vi skal afholde nationale valg. Ansøgerlandene har også deres værdighed og en indenrigspolitisk situation, og det bør vores nationale regeringschefer også anerkende.
(Bifald)Jeg tror ikke, vi kommer til at opleve en folkevandring. Jeg har tallene for Forbundsrepublikken Tyskland. I de sidste 10 år er der kommet 900.000 fra Polen til Forbundsrepublikken Tyskland, men heraf er de 700.000 også taget tilbage igen. Hr. kommissær, De har fuldstændig ret. Hvis landene har udsigt til at blive medlemmer af EU, begiver deres borgere sig jo ikke ud på vandring, men bliver hellere hjemme! Det er jo en helt naturlig adfærd hos mennesker, og derfor må vi heller ikke lade dette spørgsmål dæmonisere os, og vi må heller ikke misbruge det til indenrigspolitiske formål! Vi har brug for meget stor fleksibilitet, hvad angår den frie bevægelighed.
Hr. kommissær, jeg glæder mig overordentlig meget over det, De sagde om grænsekontrol. Grænserne skal fortsat være åbne, retten til asyl skal være sikret. De mennesker, der vil ind i Unionen via de ydre grænser, skal også behandles menneskeværdigt, og derfor er vi tilhængere af en europæisk grænsebeskyttelse. Vi, altså de lande, der ikke har ydre grænser, bør være solidariske med de lande, der har ydre grænser. Det ville være fornuftigt med en europæisk, multinational grænsebeskyttelse, så vi kunne udvise gensidig solidaritet.
Naturligvis skal vi også tænke på de grænseregioner i de nuværende EU-lande, der vil få problemer, og jeg har læst i en pressemeddelelse, at De er særligt åben, hvad disse grænseregioner angår. Vi vil også øge accepten i vores grænseregioner.
Jeg vil gerne gøre opmærksom på et meget konkret problem, hr. kommissær, nemlig udviklingen i Rumænien. Vi er meget bekymrede over, at et oppositionsparti, der ikke er repræsenteret i parlamentet, men som har en lang tradition, PNTCD, blev forbudt i sidste uge med tvivlsomme retlige argumenter, og jeg vil gerne anmode Dem om at undersøge sagen, for demokrati og diskussion på et demokratisk grundlag er en vigtig værdi, og det skal vi holde os til i disse lande.
Jeg har en sidste bemærkning, ærede fru minister Neyts-Uyttebroeck. Vi ved jo, at europapolitikken er i gode hænder hos Dem. Vi nærmer os topmødet i Laeken, og hvis der træffes beslutning om konventet, om en konference, vil jeg gerne bede Dem sørge for, at også ansøgerlandene inddrages på fornuftig vis i form af rådgivning og information, for det skylder vi disse lande, fordi vi jo har en fælles fremtid med dem i EU.
(Bifald)

Hänsch
Hr. formand, kære kolleger, hvis der nu er nogen, der forventer en saftig diskussion mellem Parlamentet og Kommissionen eller Parlamentet og Rådet eller i det hele taget en saftig diskussion mellem de store partier her, så må jeg skuffe dem. At få udvidelsen til at lykkes er en fælles sag, og det bliver ved med at være en fælles sag, og det egner sig ikke til partipolitisk mundhuggeri, hr. Poettering. Derfor har jeg ingen problemer med at signalere til hr. Brok og alle andre, at min gruppe stemmer for beslutningsforslaget fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik, også for udvidelsesrapporterne, og også alle landerapporter. Der er måske her og dér en lille forskel på, hvordan vi opfatter tingene, men som helhed er både beslutningen fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik og landerapporterne i overensstemmelse med min gruppes principper og kriterier for en fortsættelse af udvidelsesprocessen.
Vi giver også vores tilslutning og støtte til Kommissionens strategi, som hr. Verheugen har redegjort for i dag. Vi fastholder princippet om fortjeneste, hvad angår en afslutning på forhandlingerne med ansøgerlandene, og vi er også enige i Deres koncept, der går ud på, at der i 2004 kan være 10 ansøgerlande, der har formået af afslutte forhandlingerne i overensstemmelse med vores kriterier. Det skal ikke være 10 lande, men det kan være 10 lande. Det er vi indstillet på. Vi går også ind for at ændre fokus i de kommende rapporter fra vedtagelse af EU's lovgivning til anvendelse og gennemførelse af EU's lovgivning. Det er faktisk et af de vigtigste punkter, som vi skal afklare og holde fast i, indtil tiltrædelsesaftalerne er indgået.
Vi opfatter dog ikke blot måldatoen som et perspektiv for ansøgerlandene. Vi opfatter også måldatoen 2004 som et pressionsmiddel for medlemsstaterne selv til ikke kun at holde øje med, hvordan og hvorvidt ansøgerlandene løser deres problemer, men også til at holde øje med, at medlemsstaterne ikke selv skaber nye problemer for tiltrædelsen. Det er også det, det handler om, når vi har sat 2004 som måldato. Naturligvis taler vi - og her er jeg enig i det, hr. Verheugen, hr. Brok og hr. Poettering har sagt - om risiciene, om byrderne, om underskuddene i den aktuelle udvidelsesproces. Her er der mange punkter at tage fat på. Men hvis vi gerne vil have folk i Europa til at støtte det, vi er i færd med, og det, vi skal gøre, så handler det ikke kun om byrder og risici. Så må vi også tale om, hvilken gevinst vi alle får sammen i Europa takket være udvidelsen. Så lad os tale om, at reformen af den fælles landbrugspolitik naturligvis handler om finansiering og om reformer. Det er rigtigt.
Men lad os også tale om, at det så handler om en styrkelse af forbrugerbeskyttelsen i Europa. Lad os tale om, at fødevaresikkerheden i Unionen skal bevares og styrkes yderligere efter udvidelsen. Lad os tale om, at udvidelsen ikke udgør en fare for miljøbeskyttelsen. Det forholder sig lige modsat, fordi EU-standarderne om nogle få år nemlig vil gælde i hele Europa i stedet for kun i den vestlige del. Det er også en fordel for os, ikke kun for østeuropæerne. Lad os gøre det klart for EU-borgerne, at det er bedre at bekæmpe international kriminalitet og korruption i EU end at gøre det med de østeuropæiske stater stående udenfor, når vores love til bekæmpelse af international kriminalitet også gælder i Østeuropa. Lad os tale om, at udvidelsen er en fordel for os alle, fordi vi kommer til at spille en stadig større politisk, økonomisk og også økologisk rolle i verden, i en verden, der globaliseres i stadig større grad. At et fælles Europa har bedre muligheder for at møde globaliseringens udfordringer, end hvis vi deler os op i et Europa i øst og vest eller nord og syd. Og økonomisk og social sammenhæng, socialt sammenhold i Europa vil komme til at omfatte hele Europa, og det er ikke kun en fordel for den østlige del, det er også en fordel for os.
Finansieringen er sikret indtil 2006. Men det er jo ikke ensbetydende med, at udvidelsen ikke kommer til at koste noget. Sådan bliver det bestemt ikke. Den kommer til at koste. Men en manglende udvidelse er også dyr. Den koster langt mere end en udvidelse. Den koster økonomisk, social, økologisk og politisk stabilitet i Europa, og den koster frem for alt tillid. En manglende udvidelse fratager Europa dets fremtid. Vi står i grunden over for at skulle tage et skridt, der kan sammenlignes med situationen for hele Europa i 1989/1990. Det handler ikke om den ene eller den anden overgangsfrist, om en bedre eller dårligere funktion af det ene eller det andet projekt eller den ene eller den anden fond. Det handler heller ikke kun om den ene eller den anden fordel for det ene eller det andet land. Det handler om noget helt enkelt, nemlig om fremtiden for alle europæere. Og vi har kun indledt debatten. Efter de utilstrækkelige resultater i Nice nærer vi store forhåbninger til det belgiske formandskab.
Debatten om Europas fremtid må ikke kun finde sted i medlemsstaterne, den skal også finde sted i de central- og østeuropæiske lande og på Cypern og Malta!

Cox
Hr. formand, siden vores forhandling sidste år om udvidelsen er der sket meget betydelige og prisværdige fremskridt. I det sidste år har flere af staterne i Helsinki-gruppen allerede i realiteten indhentet landene i den tidligere Luxembourg-gruppe. Det er et år, hvor den betydning og begejstring, som det svenske formandskab har lagt i denne opgave, har båret frugt. Dette er en proces, som jeg er sikker på vil blive fortsat og uddybet af vores venner i det belgiske formandskab.
Jeg bifalder, at Det Europæiske Råd med tilskyndelse fra Europa-Kommissionen har vedtaget datoen for det næste valg til Europa-Parlamentet som et mål for en tidsplan, samtidig med at det har understreget og respekteret den kendsgerning, at vi bør fortsætte med en analyse i hver sag baseret på differentiering. Det kan meget vel være muligt, at 10 stater kunne være klar til den tid, og hvis det er tilfældet, vil det være meget velkomment. Men vi bør ikke påtvinge dem, som er klar til den tid, byrden og fiaskoerne fra dem, som måske ikke er det, og derfor må vi stadig holde fast ved dette begreb om differentiering som ledemotiv, som vi bør bruge til at analysere resultaterne.
Der bliver angivet et meget foruroligende niveau af offentlig støtte i opinionsundersøgelserne. Kommissæren har ret, når han siger, at vi ikke bør lade os rive alt for meget med ved at følge hver enkelt opinionsundersøgelse, men når de er så overensstemmende, må der ligge et budskab til grund for det. Og igen vil jeg gerne lykønske Kommissionen for i de sidste 12 måneder at have uddybet og udvidet informations- og kommunikationspolitikken. Men det står meget klart, at det alene ikke vil være tilstrækkeligt. Vi har brug for politisk lederskab og en politisk vision. Vi har brug for, at det store billede bliver tilvejebragt, som kan overbevise folk om arten af dette historiske projekt. Her er der et spørgsmål om den frie bevægelig for arbejdstagere. Jeg må på min gruppes vegne sige, at De Liberale her i Parlamentet ikke er tilfredse med den fart, hvormed tanken om at have et systematisk forbud mod fri bevægelighed for arbejdstagere er blevet en politique acquise. Vi mener, at der godt kan være en byrde, men mere empirisme og mere refleksion ville måske have hjulpet. Når det kommer til stykket, om det er realpolitik eller empirisme, der bringer os til denne konklusion, så vil min gruppe appellere til, at hver enkelt medlemsstat reflekterer over sin egen holdning og om muligt fravælger denne særlige politik. Jeg forstår, at fire stater, Irland, Danmark, Sverige og Nederlandene, allerede har angivet noget sådant. Jeg vil appellere til andre stater om at gøre det samme.
Men et andet reelt spørgsmål gemmer sig bag dette. Grænseregionerne i frontlinjen er regionerne i vores europæiske integrationsproces. Vi her i Parlamentet må udtrykke vores interesse i en udvidelse af det regionalpolitiske fokus i de områder, for disse regioner vil komme til at bære de mest øjeblikkelige konsekvenser af udvidelsen. Denne solidaritet er noget, som vi må have med i denne forhandling som europæere med større kraft og ikke blot overlade det til lokale eller nationale interesser at gøre en sag ud af det.
Hvad angår spørgsmålet om den nuværende status for udvidelsesdebatten, møder jeg mange venner i ansøgerlandene inden for den politiske og diplomatiske verden, som er bekymrede over forskellige spændinger, der er dukket op. Min egen fornemmelse er at sige til dem, at de bør opfatte dette som en beroligelse. Vi er nu ved at nå frem til realiteterne. Skyggeboksningen er slut, og disse spændinger afspejler den realitet, at vi nu befinder os i en livskraftig proces.
Jeg vil slutte af med tre hurtige punkter, som jeg ikke har tid til at komme nærmere ind på. Jeg vil gerne beroliges af Kommissionen, når det gælder fiaskoen med at oprette betalingsorganer for Sapard i så mange stater af årsager, som jeg forstår ikke vil formindske overførslen af midler, som vi har dedikeret til en reform af landbrugsstrukturerne. For det andet bifalder jeg det, kommissæren havde at sige om Cypern og Kaliningrad. Jeg hylder det, han sagde om de optimale ønsker for Cypern, og jeg håber, at FN-processen vil komme i gang med hans og andres tilskyndelse, men vi må huske på aldrig at gøre fjenden af det gode til den bedste. Og endelig, hvad angår spørgsmålet om den irske folkeafstemning, så er det budskab, som både Rådet og Kommissionen er kommet med i dag, meget vigtigt. Ja, der kan være retlige midler, der kan hjælpe os over de juridiske finesser, men der er heri et politisk signal og budskab, og signalet må være, at uanset hvordan vi kritiserer Nice-traktaten, og det gør vi alle, så må vi overvinde denne forhindring som en politisk forudsætning, der ikke vedrører udvidelsen, men det bestående samarbejde.

Hautala
- (FI) Hr. Formand, hr. formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil starte med at sige på min gruppes vegne, at vi er yderst tilfredse med, at forhandlingerne i det forgangne år virkelig er gået hurtigt fremad, og man har været i stand til at lukke det ene kapitel efter det andet. Min gruppe anser reelt år 2004 som et sådant målsætningstidspunkt, hvor det er muligt - ikke sikkert, men muligt - at hele 10 nye lande kan træde ind i EU. Tiltrædelsen af en flok som denne kan selvfølgelig have den fordel, at vi kan undgå nye fordelingslinjer mellem ansøgerlandene, og det er det, som vi efter min mening meget alvorligt skal bestræbe os på.
Hr. Hänsch gav en god beskrivelse af, at udvidelsesprocessen bliver af en sådan art, at alle, de nuværende og de kommende medlemslande i EU, drager nytte af den. Jeg vil dog gerne påpege, at dette betyder, at vi faktisk skal være i stand til at skabe en sådan økonomisk og samfundsmæssig dynamik, at disse fordele kan blive realiseret allerede i perioden før medlemskabet. Her vil jeg gerne fremhæve, at min gruppe lægger vægt på, at den europæiske samfundsmodel, som vi ønsker, at også ansøgerlandene bør sigte mod, er en samfundsmodel med en bæredygtig udvikling, der omfatter idéen om, at en bæredygtig udvikling ikke kun skal være økonomisk bæredygtig, men også økologisk og socialt bæredygtig. Vi skal lægge vægt på, at ansøgerlandene skal tage fællesskabslovgivningen, der sigter mod at styrke disse bæredygtige egenskaber, meget alvorligt. Det må være en selvfølge, at børns rettigheder og ikke-diskrimineringsprincippet er den form for principper, som vi europæere skal holde fast i.
Ærede formand, vores gruppe håber, at det er muligt at tage ekstra ressourcer i brug for at fremskynde denne dynamik. Her henviser vi til, at der inden for Fællesskabets finansieringsrammer for 2000-2006 eventuelt findes frigjorte ressourcer, for det er sandsynligt, at vi ikke får nye medlemslande i 2002. Disse ressourcer, som frigøres på grund af disse fakta, kan eventuelt anvendes allerede i perioden før medlemskabet som instrumenter til landbruget og strukturpolitikken for at styrke denne positive dynamik. Vi vil gerne have, at den fælles landbrugspolitik ændres kraftigt, således at midlerne i stedet for at blive anvendt som direkte støttemidler til store kornavlere i EU eller i ansøgerlandene i høj grad overføres til udviklingen af landdistrikterne og den kvalitetsorienterede fødevareproduktion.
Til sidst, ærede formand, en essentiel mangel i denne proces er, at borgernes deltagelse heri foreløbig har været uhyre beskeden. Vi vil gerne være med til at drøfte, hvordan vi kan øge borgersamfundets deltagelse i udvidelsesprocessen også i ansøgerlandene, for det er i dag ved at blive sådan, at kun samfundets smalle elite føler, at den kan drage fordel af udvidelsen, og den arbejder for udvidelsen. En stor del af befolkningen er imidlertid forvirret og frygter, at den bliver udsat for ulemper. Der skal tages hensyn til kvindernes stilling og bekæmpelsen af fattigdom, og det er disse aspekter, som min gruppe gerne vil påpege.

Brie
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, jeg vil gerne på min gruppes vegne fastslå, at vi - i hvert fald med meget stort flertal - tildeler de central- og østeuropæiske landes tiltrædelse af EU en strategisk betydning og absolut støtter tiltrædelsesprocessen. Fru rådsformand, jeg mener, at når De sammenligner denne tiltrædelsesproces med andre, må man understrege, at denne tiltrædelsesproces kvalitativt har et helt andet omfang, ikke kun på grund af antallet af stater, sprog, territorier og befolkninger, men også historisk set, fordi der er tale om en næsten ikke-diskuteret vidtrækkende kulturel åbning mod Central- og Østeuropa, fordi der er tale om en økonomisk-politisk og social udfordring af et helt nyt omfang, og selvfølgelig også på grund af de vidtrækkende udenrigs- og sikkerhedspolitiske konsekvenser.
Set ud fra den betragtning er min enighed med flere af de foregående talere imidlertid begrænset. Jeg mener, at både regeringens og Kommissionens politik udviser nogle graverende mangler, selv om jeg absolut tager Deres engagerede arbejde, hr. kommissær Verheugen, fremskridtene i forhandlingerne og EU's omfattende støtte til tiltrædelsesprocessen til efterretning. Jeg vil gerne fremhæve fem punkter.
For det første er inddragelsen af borgerne efter min mening yderst dårlig.
For det andet forsøger man knapt nok at give udvidelsen mod øst en chance for at overvinde Nice-krisen, for at skabe en demokratisk og social udformning af den europæiske integration.
For det tredje er den lige behandling af ansøgerlandene efter min mening ikke realiseret i tilstrækkelig grad. Det gælder spørgsmålet om de for lange overgangsfrister for arbejdstagernes frie bevægelighed, som vi allerede har været inde på, og de uafklarede forhold omkring midler til landbruget.
For det fjerde er Kommissionens nylige beslutning om finansiering af grænseregioner, det må jeg understrege, uansvarlig. De gav, hr. Verheugen, nogle helt andre løfter for et år siden i de pågældende regioner. Det er dét, De bliver målt på dér, det er dét, jeg måler Dem på. Men frem for alt handler det, og det ved De udmærket, og det har andre også allerede nævnt, om, at udvidelsen, netop i disse regioner, opleves direkte. De, der ønsker, at udvidelsen skal være en økonomisk, social og politisk succeshistorie, der ikke danner grobund for nationalistiske stemninger, skal ændre denne holdning.
For det femte er det efter min mening fuldstændig utilfredsstillende, at antallet af tjekkiske og ungarske medlemmer af Europa-Parlamentet blev vedtaget på udemokratisk vis i Nice, og at det endnu ikke er blevet ændret.
Hr. Hänsch, det undrer mig også, at mit ændringsforslag herom til rapporten om Den Tjekkiske Republik blev støttet af Gruppen for Det Europæiske Folkeparti og andre, men ikke af størstedelen af Socialdemokraterne. Om det nu skyldes hensyntagen til de nationale regeringer, der har vedtaget dette, ved jeg ikke. Under alle omstændigheder bør vi være enige om, at Parlamentet skal kræve en ændring på dette punkt uden kompromiser.
Jeg vil gerne takke alle mine kolleger for deres betænkninger, også hr. Brok. Jeg mener også, at der er formuleret en kritisk, eftertænksom holdning til mange aspekter af strategien for udvidelsen mod øst. Jeg vil dog gerne påpege to forskelle, som til dels også vedrører andre betænkninger. Det er for det første den stereotype fokusering på den økonomisk-politiske og den socialpolitiske deregulering og privatisering, som i dette omfang efter min mening har ført til en uacceptabel social opdeling og ødelæggelse.
Det andet vedrører Brok-betænkningen. Heri står der, at udvidelsen af EU og NATO supplerer hinanden fint. Her mener jeg, at EU's udvidelse mod øst skaber mulighed for at udvikle et produktivt og kooperativt europæisk-russisk forhold. Men NATO's udvidelse, især på de betingelser, den nuværende USA- og NATO-politik stiller, er jo efter min mening forbundet med alvorlige farer, som til dels er vanskelige at definere.
Afslutningsvis er det, hr. kommissær, fru formand for Rådet, mit store ønske, at borgerne kan opleve EU's udvidelse som deres sag og være med til at udforme den som sådan, og at dette ikke primært skal ske gennem brochurer trykt på fint papir, men derimod gennem en demokratisk, social og økologisk realitet.

Collins
Hr. formand, udvidelsen af EU er en uafvendelig proces. Det må vi gøre ret klart. Konklusionerne fra EU-ledernes topmøde i Göteborg med hensyn til udvidelsesforhandlingerne og tiltrædelsesprocessen lød på, at køreplanen bør gøre det muligt for de lande, som er klar, at afslutte forhandlingerne ved udgangen af 2002. Jeg har tillid til, at der vil blive gjort store fremskridt under det belgiske formandskab med hensyn til udvidelsesforhandlingerne. Vigtige kapitler for drøftelserne, som det er blevet sagt ville blive indledt under det belgiske formandskab, omfatter konkurrencepolitik, transport, energi, beskatning, toldunion, veterinære aspekter og hygiejneaspekter ved landbrug, fiskeri, retlige og indre anliggender og finanskontrol.
Målet om at afslutte udvidelsesforhandlingerne med de lande, der er nået længst, ved udgangen af 2002 er et opnåeligt mål. De førende lande er foreløbig ved at afslutte de forskellige kapitler i en imponerende fart, og det førende ansøgerland, Cypern, har nu afsluttet 23 kapitler. Men det er lige så vigtigt, at EU og ansøgerlandene kommer i gang med at forhandle de mere vanskelige kapitler i forhandlingerne, som hidtil er forblevet ubehandlede. Det er i alle de kontraherende parters interesse, at spørgsmålene på bundlinjen, som endnu ikke er behandlet, bliver drøftet, løst og afsluttet. Vi må alle fortsat spille en aktiv og konstruktiv rolle i udvidelsesprocessen.
Udvidelsen af Unionen er en økonomisk og politisk mulighed for Europa. Udvidelsen af det indre marked bør være af reel og materiel interesse for europæiske eksportører og oprindeligt hjemmehørende europæiske virksomheder, der ønsker at søge investeringer i udlandet. Hvad kontinentet angår, vil udvidelsen af EU bidrage til yderligere stabilitet. En udvidet Union vil være i stand til at spille en mere positiv og indflydelsesrig rolle internationalt, både politisk og økonomisk. Det vil være med til at konsolidere demokratiske og civile strukturer i Øst- og Centraleuropa. Det vil bidrage til udvikling af større frimarkedsøkonomier.
Vores input til organisationer som Verdenshandelsorganisationen vil blive styrket meget af udvidelsen af EU. Som irsk medlem af Europa-Parlamentet vil jeg gerne benytte lejligheden til atter at fremføre, at resultatet af den irske folkeafstemning om Nice-traktaten ikke bør tolkes eller udlægges som en stemme mod udvidelsen af EU. Den irske opinion er stærkt for udvidelsesprocessen, som det blev angivet i en nylig opinionsundersøgelse foretaget af Eurobarometer, hvoraf det fremgik, at 59% af den irske befolkning var for udvidelsen af EU. Dette tal er det næsthøjeste blandt de 15 EU-medlemsstater. Denne Eurobaramoter-opinionsundersøgelse vil forhåbentlig afspejle sig, når de irske vælgere næste gang får lejlighed til at træffe en beslutning om spørgsmålet.

Velkomstord
Formanden
Mange venner, politikere og diplomater fra ansøgerlandene har sluttet sig til os på tilhørerpladserne. De er meget velkomne her i Parlamentet. Jeg håber, at De nyder forhandlingen og finder den konstruktiv.

De 12 ansøgerlandes fremskridt mod tiltrædelse i 2000 (fortsat)
Martelli
Hr. formand, hr. kommissær, forhandlingen om udvidelsen her til morgen viser, at vi i bund og grund er enige om retningslinjerne og også om metoden. Det er i øvrigt blevet sagt flere gange, at udvidelsen ikke kun er et spørgsmål om at gøre Unionen større set ud fra et geografisk, økonomisk og politisk synspunkt og om at optage 10, 12 eller måske 13 lande, som for størstedelens vedkommende ligger i Centraleuropa, og som i 50 år har været under kommunismens åg. Udvidelsen er nemlig også et spørgsmål om hele EU's eksistens.
Det var i øvrigt kommissionsformand Prodi, der ordret sagde i den måske smukkeste tale, han nogensinde har holdt som formand - og som han holdt på universitet i Lublin - at udvidelsen indebærer en omstrukturering og genopbygning af den politiske pagt, som EU bygger på.
Dette betyder naturligvis ikke kun, at vi skal sikre ansøgerlandenes overholdelse af de tre kriterier, der blev fastlagt i København, nemlig frihed, demokrati og menneskerettigheder, samt et konkurrencedygtigt marked, der kan klare udfordringerne inden for EU, og at vi skal sikre den gradvise indførelse af acquis communautaire, der, sådan som kommissær Verheugen sagde her til morgen, også indbefatter en fuldstændig overtagelse af EU-retten, hvilket måske er det vanskeligste skridt for ansøgerlandene.
Det betyder nemlig også, at vi skal drøfte det europæiske projekt igen, ændre det og skabe et nyt grundlag for det. Vi må dog ikke med det samme bruge den nødudgang - om jeg så må sige - der hedder reformer, og som undertiden ikke er andet end institutionel snak. Som både Michel Barnier og Pascal Lamy så rigtigt sagde, må debatten om institutionsreformerne ikke gå forud for fastlæggelsen af et politisk projekt. Iværksættelsen må ikke gå forud for planlægningen. Hvis vi bliver ved med ikke at sige, hvad EU tager sig af, risikerer vi nemlig ikke længere at vide, hvad EU er.
Hvad er det således for et projekt, som først og fremmest skal være genstand for forhandlingerne her i Parlamentet? Parlamentet er det eneste rigtigt demokratiske forum, og måske det eneste, der også er i stand til at inddrage befolkningen.
Et EU, som er føderalt på valutaområdet, som er mellemstatsligt på forsvarsområdet, og som er et åbent marked på det økonomiske område, har naturligvis mange muligheder, men er også forbundet med mange uklarheder. Der er nogle, som mener at kunne fjerne disse uklarheder ved at udarbejde endnu et dokument foruden chartret om grundlæggende rettigheder, nemlig en egentlig forfatning. Og nogle spørger sig selv, om vi virkelig har behov for en EU-forfatning - er det en forfatningspatriotisme, som efter Tysklands model skal gøre det ud for en patriotisme, der ellers ikke ville eksistere?
Andre er til gengæld af den opfattelse, at det i projektet gælder om at styrke og uddybe det økonomiske samarbejde omkring euroen. Dette aspekt ville i højere grad end noget andet klarlægge EU's forhold til globaliseringen og være et udtryk for vores evne til rent faktisk at klare os globalt, i det mindste for EU's vedkommende. Andre igen har den holdning, at det er en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, der er sagens kerne.
Jeg vil gerne sige et par ord om dette punkt. Den forhandling, vi lige har haft her til morgen om Mellemøsten, viser, at selv om det ikke er det, projektet handler om, er der ingen tvivl om, at det er det, vores vanskeligheder handler om. Kommissær Patten sagde med rette her til morgen, at vi føler os frustrerede i vores iver efter at bidrage til fredsprocessen, som man måske hellere bør kalde en genoptagelse af forhandlingerne eller rettere sagt en våbenstilstand i Palæstina, så de begivenheder, der har fundet sted i den seneste tid, hører op.
Det glæder os selvfølgelig at høre, at vi ikke finansierer antisemitiske skolebøger med EU-midler, men jeg mener ærligt talt ikke, at det er hovedspørgsmålet i den debat, vi skal indlede. Det, der mangler, er politik, politiske beslutninger og politiske handlinger. Når det gælder Mellemøsten, kunne dette f.eks. være Israels tilknytning til EU, som bl.a. vores radikale venner så ofte har foreslået. Det ville en være beslutning, som virkelig ville ændre tingenes gang, og som både ville sikre og forpligte Israel og hele området ved hjælp af en ny sikkerhedspolitik.
Ved at sætte fokus på disse emner - euroens styrkelse, institutionernes opbygning og en egentlig fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik - kunne vi give det europæiske projekt det indhold, der mangler i dag, og som udvidelsen kræver af os.

Bonde
Hr. formand, Junibevægelsen stemmer for udvidelsen, men aftalerne skal også være så gode for ansøgerlandene, at deres vælgere får lyst til at stemme ja. EU-toppen må lære af folkeafstemningerne i Danmark og Irland. Som udvidelsesforhandlingerne kører nu, får man nej-flertal i et eller flere lande. Hemmeligholdelse af dokumenter og brevvekslinger er den sikre vej til mistillid. De har noget at skjule, når de ikke tør vise papirerne frem, vil folk tænke. Jeg har i et par år forsøgt at få en ubureakratisk elektronisk kopi af de regler, ansøgerlandene skal acceptere. Det nægter Kommissionen fortsat. Hvorfor ikke gøre vælgerne den tjeneste at lægge samtlige papirer på internettet, så de kan læses i Karup og Prag, i Bogense og Budapest? Jeg forlanger ikke offentlighed om interne forhandlingspositioner eller militære hemmeligheder, men papirer, der skal føre til love, må frem i lyset nu!
Vi må også diskutere, om vi stiller de rigtige krav til ansøgerlandene. Hvor og hvornår har vore borgere demonstreret for at kunne købe billig jord i østlandene? Kunne vi ikke tilbyde overgangsordninger for landbrugsjord og fritidsjord, indtil de f.eks. har 90% af vores indkomst? Hvem i vesten har lyst til at betale understøttelse til folk i Østeuropa, som vi forcerer ud af deres jobs? Kunne vi ikke tillade længere overgangsordninger, således at de kan indstille sig på konkurrencen på det fælles marked, men får lov at beskytte lokale markeder, indtil de er mere konkurrencedygtige?
Kunne vi ikke være lidt mere storsindede og meget mere fleksible? Hvorfor ikke lade de 12 ansøgerlande være med til at skrive grundlaget for samarbejdet i den næste traktat? Hvorfor ikke lade Nice-traktaten ligge og skabe en traktat, som kan vedtages ved folkeafstemninger i alle lande - en traktat for et åbent, slankere, friere og mere demokratisk Europa? Så vil udsigten til medlemskab skabe begejstring blandt borgerne og høje stemmeprocenter med store ja-flertal. Folk vil forenes i stedet for at splittes - lad det være udfordringen!

Raschhofer
Hr. formand, kære kolleger, Kommissionen skriver i fremskridtsrapporten om Den Tjekkiske Republik, at landet fortsat opfylder de politiske Københavnskriterier. Dette udsagn er bemærkelsesværdigt. I Kommissionens rapport står der ikke et eneste ord om Benes-dekreterne. Kommissionen overser, at opretholdelsen af Benes-dekreterne, der retfærdiggør fordrivelsen af og mordet på tusinder af mennesker efter Anden Verdenskrig, er i klar modstrid med de tiltrædelseskriterier, Fællesskabet har udarbejdet.
Tjekkiets manglende vilje til at ophæve disse betyder en krænkelse af de fundamentale grundlæggende værdier og menneskerettigheder, som EU udtrykkeligt bekender sig til. Dermed sender Europa et signal, som skader EU's troværdighed eftertrykkeligt, når det handler om grundlæggende rettigheder og menneskerettigheder.
Som østrigsk medlem vil jeg gerne sige endnu et par ord om Temelin. Der er omfattende sikkerhedsmangler på Temelin. Kommissionens rapport om sikkerheden på Temelin bekræfter også, at østrigernes betænkeligheder ved reaktoren er berettigede. Alligevel forsøger Tjekkiet at skabe en perfekt situation ved at aktivere reaktoren. Denne holdning har intet at gøre med partnerskab. Nøglen til at løse problemet ligger i Bruxelles. Jeg forventer, at der udarbejdes et europæisk initiativ om nedlukning.
Hr. kommissær Verheugen, De har betegnet Temelin som det mest sikre atomkraftværk i Europa. Det er ikke alene ikke særlig nyttigt, men derimod ligefrem kontraproduktivt, når der skal findes et fælles alternativ til at løse problemet.

Formanden
Vi genoptager forhandlingen kl. 15.00.

Dell'Alba
Hr. formand, jeg vil gerne gøre kollegerne opmærksomme på, at næstformand Kinnock i sit svar under forhandlingen i går aftes, hvor vi drøftede de mundtlige forespørgsler af hr. Harbour og fru Guy-Quint, sagde og bekræftede, at alle parlamentsmedlemmerne burde have modtaget Kommissionens skriftlige svar i går aftes. Næstformanden gik ud fra disse oplysninger, da han svarede de tilstedeværende kolleger, som ikke vidste noget.
Selv om man konstaterede dette, blev disse dokumenter ikke udleveret hverken i går eller her til morgen, og man ved ikke, hvornår de bliver udleveret. Det ville jeg gerne sige, fordi det - i betragtning af den tone, der var under forhandlingen i går - efter min mening er nødvendigt, at kommissærerne fortæller parlamentsmedlemmerne sandheden og ikke bare et eller andet tilfældigt!

Formanden
Vi vil tage dette op med Kommissionens tjenestegrene og se, om vi kan få det ud til Dem så hurtigt som muligt. Jeg er sikker på, at hvis der var et tilsagn, så vil det også blive opfyldt.

Swoboda
Hr. formand, om det, hr. Dell'Alba har sagt, vil jeg, uden at forsvare Kommissionen, blot fortælle, at jeg ligeledes har talt med Kommissionens næstformand Kinnock i dag, og at rapporterne allerede er undervejs. Der har blot været et teknisk problem, altså ingen tvetungethed, men blot et teknisk problem.

Harbour
Hr. formand, som fælles initiativtager og ophavsmand til denne forespørgsel kan jeg måske få lov til at komme med nogle korte bemærkninger. Jeg mødte også hr. Kinnock her til morgen for at drøfte gårsdagens svar. Hans tjenestegrene fortalte mig, at rapporten rent faktisk var blevet sendt til Parlamentet i går med henblik på distribution til dets medlemmer. Så det er noget, der bør ses på, for hr. Kinnock gjorde det klart i går, at Kommissionen var ivrig efter at give medlemmerne et svar med det samme på de nærmere enkeltheder i min forespørgsel.
Vi bør undersøge dette. Hvis Kommissionen sendte rapporten til Parlamentet, er det vores ansvar, at den ikke er blevet omdelt. Hvis forsinkelsen kunne tilskrives Kommissionen, ville vi spørge om, hvorfor der var en forsinkelse.

Formanden
Vi vil se nærmere på det og forsøge at finde ud af, hvad der er gået galt.

AFSTEMNING
(KOM(2000) 092 - C5-0381/2000 - 2000/2197(COS))

Inden afstemningen:
Thors (ELDR). (SV) Hr. formand, jeg vil gerne anmode om en gennemgang af anden del af betragtning M. I den svenske version står der, at det handler om at styrke det europæiske borgerskab. Et tilsvarende begreb findes i den engelske version, mens der i den franske version tales om nationalité. Nationalitet og borgerskab er ikke samme sag. Vi støtter et europæisk borgerskab.

Formanden
Ifølge min tekst er det ret klart. Der står: "...og styrkelsen af unionsborgerskabet". Det er den tekst, vi stemmer om.
(Forslaget til beslutning vedtoges) Formanden. Afstemningen er afsluttet.
Stemmeforklaringer
Betænkning af Hans-Peter Mayer (A5-0243/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, med sin betænkning har hr. Mayer givet startskuddet til vedtagelsen af direktiverne om det europæiske selskab, nemlig det europæiske aktieselskab.
Jeg talte allerede under forhandlingen i går. Jeg sagde, at det europæiske selskab er en god ting, nemlig så god, at jeg så mig selv svømme i guld i et badekar fyldt med euromønter for at fejre det europæiske selskabs succes.
Jeg vil gerne fortsætte, hvor jeg slap i går eftermiddags. Mens jeg svømmede i badekarret, kom der en masse pensionister ind, og de sagde følgende til mig: "Eftersom du svømmer i guld, hvorfor så ikke også indføre en europæisk pension, så alle vi pensionister også bliver lige så rige som de europæiske selskaber?" Jeg håber derfor, at vi snart får indført en europæisk pension.

Titley
Hr. formand, jeg bifalder, at vi langt om længe har løst dette spørgsmål om en statut for det europæiske selskab. Det er logisk, at der, hvis vi har et fælles marked, også bør være et fælles system til registrering af selskaber, som bør gøre registreringen enklere og reducere papirarbejdet. Inden for forsvarsindustrien har vi i de sidste år haft et betydeligt samarbejde og en konsolidering på tværs af grænserne, men vi har ikke hjulpet disse selskaber, for vi har ikke givet dem en fælles selskabsstruktur. Dette vil forhåbentligt ske nu.
Vi må også erindre, at der er andre spørgsmål, der bør tages op, såsom den måde, hvorpå selskaber beskattes, og den måde, dette tackles på. Og hvis vi virkelig skal tilskynde til tværnational konsolidering, må vi se på spørgsmålet om, hvordan pensionsfonde bliver behandlet, således at folk er i stand til at medbringe deres pensioner, når de arbejder inden for en fælles selskabsstruktur.

Berthu
Jeg udtrykker de største forbehold over for det nye udkast til statut for det europæiske selskab, for det virker i mine øjne kompliceret, unødvendigt og i stand til mere og mere at føre os til uønskede resultater.
Kravet om ensartede fællesskabsregler for de europæiske aktieselskaber, som sætter sig ud over de forskellige nationale lovgivninger, er et gammelt føderalistisk krav, der er næsten lige så gammelt som Fællesskabet, eftersom de første drøftelser påbegyndtes allerede i 1959, og eftersom Kommissionens første formelle forslag blev stillet i 1970. Men denne idé strider mod de nationale lovgivninger, som ligger dybt forankret i de enkelte befolkningers mentalitet, f.eks. med hensyn til sociallovgivningen - især hvad angår medarbejderindflydelse - eller skattelovgivningen. I 30 år har man diskuteret denne sag uden at komme videre, og alle har efterhånden resigneret over for denne tomgang, hvilket i parentes bemærket kan betyde, at det ikke er så vigtigt endda med en løsning, og at man sagtens kan leve uden.
Pludselig lykkedes det det franske formandskab, som utvivlsomt var ivrigt efter for enhver pris at vise resultater, at stadfæste en aftale på Det Europæiske Råds møde i Nice i december. Men i virkeligheden består den således opnåede statut af en sammenstilling af nationale lovgivninger, som partnerne kan vælge imellem, dog amputeret for enhver form for skattelovgivning.
Derfor synes det nye udkast på en gang komplekst og utilstrækkeligt. I øvrigt er det ikke lykkedes for nogen at give en ordentlig vurdering af det. Parlamentets Udvalg om Beskæftigelse og Sociale Anliggender udtaler, at "nogle organisationer (hvilke?) hævder, at en statut for det europæiske selskab vil medføre besparelser for det europæiske erhvervsliv på 30 milliarder euro (efter hvilke udregninger?) om året." Men det europæiske erhvervsliv skriver netop den 24. august 2001 i en henvendelse til parlamentsmedlemmerne, at de gerne vil slå deres holdning fast endnu en gang, nemlig at en statut for det europæiske selskab ikke giver nogen som helst mærkbar økonomisk fordel, hvis den ikke ledsages af en aftale om en passende skatteordning. Men en sådan aftale eksisterer ikke i dag. Staterne vil indtil videre bevare deres skattemæssige kompetencer.
Under disse omstændigheder synes statutten for det europæiske selskab, som for øjeblikket ikke har stor interesse, især at være forfulgt på grund af den kædereaktion, den ville sætte i gang mod destabilisering af de nationale rettigheder via en overstatslig statut, som Udvalget om Beskæftigelse og Sociale Anliggender endda også drømmer om at gøre gældende for de små virksomheder. Dette forslag ville, hvis det blev videreført, skabe forvirring og tab for staterne, uden egentlig vinding for Europa. Det er sandt, at det i sin nuværende udformning risikerer ikke at blive anvendt. Det er det bedste, der kunne ske. Men de ideologer, der er for foreningen, giver ikke op så let.

Crowley
Fru formand, jeg var ligesom mange af mine kolleger glad for at se, at vi efter 30 års forhandlinger og mange tyvstarter endelig har opnået en kompromistekst om en statut for det europæiske selskab. Jeg støttede fuldt ud teksten sådan, som den blev vedtaget af Rådet. Men jeg var og er fuldt og helt imod de ændringsforslag, der er blevet vedtaget, og som støtter harmoniseringen af skatter.
Vi ønsker alle at se selskaberne i stand til at operere på EU-basis under et fælles regelsystem. Dette kan potentielt føre til beskæftigelse og være med til at skabe økonomisk vækst over hele Unionen.
I de sidste 10 år har Irland gradvist reduceret sin beskatning, og det har ført til en stigende beskæftigelse, et stigende budgetoverskud og en fortsat bæredygtig vækst.
Jeg er imod standardisering eller harmonisering af skatter, og disse spørgsmål kan og må tackles ved samordnede foranstaltninger.

Figueiredo
Som bekendt har dette direktivforslag været diskuteret siden 1970, og trods den minimalistiske aftale, der blev opnået på Det Europæiske Råd i Nice med forordningen om statutten for det europæiske selskab og et forslag om arbejdstagernes medbestemmelse er der nu blevet taget det første skridt til faktisk at oprette et europæisk selskab som selvstændig retsform.
Den helt afgørende hensigt med det europæiske selskab er at rydde hindringerne for mobilitet og handlefrihed af vejen for virksomheder, der opererer på europæisk plan, og derved muliggøre deres sammenlægning, så de multinationale selskaber kan udvide deres virksomhedsaktiviteter til flere EU-lande, og fordelene ved euroen og det indre marked forøges. Derudover vil man oprette en statut for overnationale selskaber og derved give den europæiske kapital identitet og ansigt.
Den aktuelle forordning vedrører således især forhold omkring stiftelsen, hvor fællesskabsretten og staternes lovgivning skal udfylde de eksisterende juridiske tomrum. Det er ikke tilfældigt, at ordføreren først og fremmest koncentrerer sig om den indbyrdes tilnærmelse af de skattemæssige bestemmelser og en ensartet juridisk ramme på områder som konkurrence, arbejdstagernes medbestemmelse og insolvens.
Ordføreren ønsker godt nok, at denne forordning skal kobles sammen med direktivet om arbejdstagernes medbestemmelse, og han udtrykker sin bekymring over SMV's situation, men det er ikke desto mindre forordningens formål at tjene de store multinationale firmaer og UNICE's interesser, af hvilken grund forslaget om arbejdstagernes medbestemmelse er utilstrækkeligt. Endnu mere uacceptable er de ændringsforslag, som er blevet fremlagt af ELDR, og vi stemmer derfor imod dem.

Gahrton og Schörling
En statut for det europæiske selskab har været genstand for diskussion i EU siden 1970'erne.
Den europæiske selskabsform, Societé Européenne (SE), som man enedes om på topmødet i Nice, inklusive direktivet om medarbejderindflydelse, synes at være det resultat, det har været muligt at opnå med tanke på de 15 medlemslandes forskellige lovgivninger.
Vi støtter Rådets forslag og forkaster de ændringsforslag, som kræver fælles EU-bestemmelser om beskatning.

Posselt
 - (DE) Hr. formand, jeg ønsker ikke at afgive stemmeforklaring. Jeg er her kun for at høre mine kollegers stemmeforklaringer, frem for alt hr. Fatuzzos, og jeg beder Dem venligst om at gøre noget ved denne larm. Det er en utilstedelig mangel på respekt for dem, der afgiver stemmeforklaringer.

Formanden
Jeg kender problemet. Vi kan alle sympatisere med Dem, men det er meget vanskeligt at få kollegerne til at forlade salen uden støj. De har altid noget andet at foretage sig. Men vi vil gøre opmærksom på dette så ofte, som vi kan.
Betænkning af Menrad (A5-0231/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, kære hr. Posselt, ikke alene er der meget larm, når jeg har lejlighed til at afgive stemmeforklaring, jeg har også fået at vide her til morgen, at Regina Bastos, som er portugiser, har stillet et ændringsforslag til forretningsordenen, der går ud på at begrænse stemmeforklaringerne og lukke munden på hr. Fatuzzo. Jeg bifalder dette initiativ, som vi dog skal stemme om her i Parlamentet, og på den måde får jeg at vide, hvad man synes om hr. Fatuzzos stemmeforklaringer. Jeg stemte for hr. Menrads betænkning, da jeg mener, at man bør informere arbejdstagerne om, hvad der sker med dem, når deres virksomhed lukker. Jeg ville gerne have, at man ikke kun hørte arbejdstagerne, men også den pågældende virksomheds tidligere arbejdstagere, nemlig pensionisterne.

Konrad
Hr. formand, mine damer og herrer, et af de bedste resultater af Nice-traktaten er det europæiske selskab (SE), og vi taler nu om Menrads betænkning om medarbejderindflydelse, som jeg hilser velkommen. Min bekymring går kun på, at vi overlæsser det europæiske selskab (SE) med denne konstante udvidelse af arbejdstagernes rettigheder, og det netop på et tidspunkt, hvor vi nedsætter grænser, som det sker i denne betænkning - fra 1.000 medarbejdere til 500 medarbejdere med hensyn til anvendelsen af denne medbestemmelse. Det europæiske selskab (SE) skal skaffe arbejdspladser til Europa. Europa som arbejdsplads skal være mere åben og styrkes med denne nye selskabstype. Derfor er det meget nødvendigt, at vi også og især i spørgsmålet om medbestemmelse sætter fokus på og ikke overbebyrder disse virksomheder med disse nye rettigheder i en grad, så de ganske enkelt ikke længere er interessante for dem, der ønsker at komme til Europa, eller for dem, der med det europæiske selskab (SE) ønsker at blive mere mobile i det indre marked. Det er der efter min mening ikke taget nok hensyn til, og derfor er jeg modstander heraf.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Det Europæiske Råds direktiv foregiver at give yderligere rettigheder til medarbejderne i de europæiske selskaber. Disse såkaldte rettigheder begrænser sig til, hvad man kalder medarbejdernes medbestemmelse i det europæiske selskabs bestyrelses- eller tilsynsorgan.
Selv hvis man tager Parlamentets ændringsforslag med i betragtning, vil disse mindretalsrepræsentanter ikke kunne rykke ved en eneste beslutning. Endvidere vil den lovgivende myndighed gå så langt som til at fratage dem deres talefrihed over for deres arbejdskammerater ved at pålægge dem tavshedspligt. Følgelig opfordres disse repræsentanter til udelukkende at støtte deres arbejdsgiveres politik eller holde mund.
Vi nægter at godkende et sådant hykleri. Derfor har vi afholdt os fra at stemme om denne tekst.

Caudron
Jeg mener, at det er vigtigt at nævne, hvilken kontekst dette direktivforslag, som har til formål at supplere forordningen om det europæiske selskab med bestemmelser om medarbejderindflydelse, befinder sig i.
Europa-Kommissionens første udkast til forordning stammer fra 1970. Det blev forelagt Europa-Parlamentet i slutningen af 1980'erne. Blandt vigtige punkter i dette direktiv kan nævnes medarbejderrepræsentanternes lovpligtige medindflydelse, informerings- og høringspligten i bestyrelses- og tilsynsorganer og pligten til at opnå samtykke fra medarbejderne, før der gennemføres beslutninger om f.eks. nedlæggelse eller flytning af selskabets aktiviteter, aktivitetsnedskæring eller -udvikling, aktivitetsændringer, oprettelse af datter- eller holdingselskaber, valgprocedurer og medarbejderrepræsentationens modus operandi i henhold til gældende praksis i medlemsstaterne. Disse forslag er strandet på spørgsmålet om medarbejderindflydelse. Det har været nødvendigt med en del flere forhandlinger, inden Det Europæiske Råd i Nice nåede frem til en aftale den 20. december 2000.
Hvad angår direktivforslaget til gennemførelse af informering og høring af medarbejderne, er det fastlagt, at graden af medarbejderindflydelse forhandles frit mellem de deltagende selskaber og medarbejderne, som er repræsenteret ved en særlig forhandlingsgruppe. Hvis resultatet af forhandlingerne skulle udmønte sig i en begrænsning af medarbejderindflydelsen, skal en sådan aftale vedtages af et flertal på to tredjedele af medlemmerne af den særlige forhandlingsgruppe, der skal repræsentere mindst to tredjedele af medarbejderne. I tilfælde af fejlslagne forhandlinger er der planlagt en alternativ ordning, der garanterer medarbejdernes ret til indflydelse.
Europa-Parlamentets ændringsforslag sigter mod at opstille minimumskrav til medarbejderinformering, -indflydelse og -høring, tilnærme medlemsstaternes gennemførelsesbetingelser i det omfang, dette ikke berører de opnåede rettigheder, garantere, at der er planlagt forhandlinger om medarbejderindflydelse på et senere tidspunkt selv i tilfælde af en betydelig omstrukturering i forbindelse med oprettelsen af et SE, fastlægge klare regler for ledelsesorganets informeringspligt, herunder særligt hvad angår informationernes art, og overvåge, at valget eller udpegelsen af medarbejderrepræsentanterne til bestyrelses- eller tilsynsorganet i SE finder sted i henhold til gældende lovgivning i medlemsstaterne.
Jeg må afslutningsvis sige, at jeg har stemt for det ændringsforslag, der sigter mod at ændre retsgrundlaget for dette forslag. Jeg mener nemlig, at det er nødvendigt, at Europa-Parlamentet træffer en fælles beslutning om en lovgivning, der angår 75% af de europæiske lønmodtagere!

Lang
30 års hårde forhandlinger, fravigelser og undtagelser, et retsgrundlag, der udelukkende anvendes til at give Kommissionen i Bruxelles uretmæssige beføjelser, et forsøg på at forvandle et direktiv til en forordning ved at stille krav om en iværksættergruppe ... Statutten for det europæiske selskab er sandelig en rigtig gasballon. Og det mindste, man kan sige, er, at den næppe vækker entusiasmen i de økonomiske og politiske aktører.
Det skal siges, at det europæiske selskabs eneste interesse er at blive lovfæstet som en ren overstatslig enhed. For det er, præcis som den fælles mønt, en ideologisk konstruktion, der sigter mod at tvangsudskifte nationale strukturer for at lovfæste et fælles, ukontrollabelt beslutningsniveau.
Der er nogle, der foregiver at bekymre sig om medarbejdernes rettigheder. Men direktivet giver klart udtryk for, at disse rettigheder ligger under for bestyrelsens absolutte ret til at skabe et europæisk selskab. Det tillader endda en indskrænkning af deres ret til medindflydelse.
Vi står ganske enkelt foran en ekstraetape af globaliseringen i iltempo, som begynder med en ensretning på europæisk niveau. Det er rigtigt, at det set fra denne synsvinkel ville være en fordel for alle de ultraliberale at råde over en lønmodtagergruppe, som også er globaliseret, med mindst mulige rettigheder. En slags perverteret udgave af den forening af arbejderne på verdensplan, som de venstreekstremister, der hylder den såkaldte "antiglobalisering", i dag kræver med et stort opbud af slogans.
For den største perversion ligger utvivlsomt i denne objektive alliance mellem den kapitalistiske internationalisme og den samfundsnedbrydende eller marxistiske internationalisme, med henblik på at påtvinge os nogle beslutningsniveauer, der er uden for rækkevidde af nationerne, deres demokratisk udpegede regeringer og deres demokratisk valgte parlamenter. Og det er trods alt nationen, som er det eneste niveau, hvorpå medarbejdernes sociale og politiske rettigheder og frihed og fremgang for alle findes og bedst kan forsvares.

Meijer
Menneskesamfundet kan ikke eksistere uden virksomheder, som producerer varer og yder tjenester. Det må imidlertid ikke få os til at glemme, at virksomheder endvidere kan være en trussel imod samfundet. De slår til lyd for så lave skatter som muligt, så begrænset medbestemmelsesret for arbejdstagerne som muligt og så få regler som muligt, som beskytter imod miljøforurening og dyrplageri. Især store virksomheder tager sigte på at få så stor en fortjeneste som mulig for ejerne og endvidere ofte på så store muligheder for ledelsen som muligt. Denne stræben efter fortjeneste kolliderer ofte med bestræbelserne på at opnå et så sundt levemiljø som muligt, forebyggelsen af erhvervssygdomme, sikre arbejdsforhold, demokratisk beslutningstagning og ønsket om tilstrækkelige finansielle midler til offentlige foranstaltninger. Derfor er det nødvendigt at skabe så stor åbenhed som muligt, så samfundet som helhed kan være med til at bedømme det, som virksomhederne laver. Desuden skal virksomheder, som overtræder reglerne, i hvert fald ikke modtage støtte fra europæiske fonde.
Betænkning af Menrad (A5-0282/2001)

Fatuzzo
Hr. formand, for nogle dage siden var jeg ved Comosøen. Jeg tog med en lille båd for at kunne beundre den skønne natur ved denne smukke italienske sø, men på båden mødte jeg en arbejdstager, som sagde følgende til mig: "Det glæder mig meget, at I vedtager hr. Menrads betænkning, så jeg som arbejdstager får besked om, hvornår jeg bliver afskediget. Det får jeg at vide meget tidligt, og der er således ingen tvivl om, at det er en god nyhed! Men hvorfor nøjes med at informere arbejdstagerne om, hvornår de bliver afskediget - hvorfor ikke også informere dem om, hvornår de får pension, om pensionens størrelse og kort sagt om alt det, der er vigtigt for arbejdstagerne at vide om deres pension? Hidtil har de ikke fået noget som helst at vide!"

Andreasen, Busk, Haarder, Jensen og Riis-Jørgensen
Vi har stemt for ændringsforslag 4. Ikke fordi vi er imod passende sanktioner i tilfælde af, at arbejdsgiveren eller arbejdstagerrepræsentanterne ikke efterkommer direktivet, men fordi vi er imod punkt 2 i artikel 2, nr. xiii), som kan skabe vanskeligheder for i dag meget velfungerende nationale aftalebaserede systemer.

Bordes, Cauquil og Laguiller
Vi har ikke med en nejstemme til denne betænkning villet forhindre den i at blive vedtaget for at efterkomme ønsket fra en gruppe fagforeninger.
Vi afholder os fra at stemme, fordi vi tager afstand fra forslag, som under foregivende af at øge medarbejdernes rettigheder klart ser tingene fra et arbejdsgiversynspunkt.
Der tales om konkurrencehensyn, men vi overser det hensyn, der går ud på at sikre medarbejdernes ret til at leve og modtage løn. For betænkningens forfatter går hensynet ud på at hjælpe arbejdsgiverne. Til gengæld bliver medarbejdernes rettigheder uden videre begrænset til retten til at blive informeret om de afskedigelser, som de udsættes for, og der er ikke tale om at forhindre dem.
Samarbejdsudvalgene nægtes en helt almindelig vetoret på trods af, at forbud mod afskedigelser er det eneste, der kan beskytte medarbejderne stillet over for den stigende mængde af kollektive afskedigelser, bl.a. i de store virksomheder, som i en årrække har skabt enorme overskud.
Så hvad er så dette såkaldte partnerskab mellem arbejdsgivere og lønmodtagere, som betænkningen hylder, hvor den ene af parterne har ret til at træffe beslutninger, der gælder liv og død for mange medarbejdere, ja, for et helt område, mens den anden part ikke har nogen som helst rettigheder, ikke engang retten til at bevare sit arbejde?

Bushill-Matthews
Det britiske Konservative parti tror på princippet om samarbejdsudvalg. Men vi mener også, at det er op til virksomhederne og deres ansatte at afgøre, hvad der fungerer bedst for dem, frem for at EU fastsætter lovgivning i én størrelse, der passer alle.
Samarbejdsudvalg bør bygge bro mellem arbejdsgivere og arbejdstagere. Overforeskreven lovgivning kan forvandle dem til en barriere. Der er behov for fleksibilitet, ikke stivhed.
Det ene område, hvor der er behov for større retssikkerhed, er spørgsmålet om fortrolighed i forbindelse med virksomhedssammenlægninger og -overtagelser. Vi er ikke kommet længere med dette.

Caudron
Først og fremmest vil jeg gøre opmærksom på, at hovedformålet med direktiv 94/45/EF er at udrydde de hindringer, der er for information, høring og kommunikation med personalet i virksomheder på europæisk niveau. Det er sandt, at dette direktiv er blevet gennemført inden for tidsfristen. Det er også sandt, at gennemførelsen heraf har skabt utallige europæiske samarbejdsudvalg. Således er der blevet nedsat ca. 650 samarbejdsudvalg i selskaber med mere end 1.000 ansatte, heraf mere end 150 fordelt på to medlemsstater. Imidlertid er der stadig i EU 1.800 virksomheder, der i henhold til direktivets bestemmelser opfylder betingelserne for nedsættelsen af et europæisk samarbejdsudvalg, særligt hvad angår personaleantallet.
I øvrigt har alle stadig de seneste omstruktureringer og kollektive afskedigelser, som satte fokus på EU-lovgivningens mangler, i frisk erindring. Det er utilgiveligt at lade lønmodtagerne informere via pressen om beslutninger, der vedrører deres virksomhed. Vi skylder de europæiske borgere, som tvivler mere og mere på eksistensen af en europæisk social model, at få rettet op på denne ubalance.
Denne periode med industrielle omvæltninger skal få os til at overveje en forbedring af de eksisterende bestemmelser. Det er, hvad betænkningen fra det parlamentariske Udvalg om Beskæftigelse og Sociale Anliggender gør, eftersom udvalget i denne betænkning om gennemførelsen fastlægger retningslinjer for Europa-Kommissionen til brug ved udarbejdelsen af et ændringsforslag til direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg, som er planlagt til 2002.
Det drejer sig om at tilføje følgende forbedringer: en præcis definition af begreberne informering og høring af medarbejderne, en overordnet pligt til at indkalde til ekstraordinære møder i det europæiske samarbejdsudvalg inden for en passende tidsfrist og på et passende tidspunkt, udarbejdelsen af en styrket høringsprocedure på nærmere fastlagte områder af særlig interesse for medarbejderne, en sænkning af personaleantallet i de virksomheder, der er omfattet af direktivet, fra 1.000 til 500 ansatte i hele virksomheden og fra 150 til 100 ansatte fordelt på mindst to medlemsstater pr. virksomhed, samt gennemførelsen af sanktionsmuligheder på nationalt og europæisk niveau i tilfælde af overtrædelse af direktivet.
Også jeg vil derfor bede Europa-Kommissionen om at indarbejde disse forslag i sit ændringsforslag til direktivet om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg.

Krivine og Vachetta
Mindre end 5% af de virksomheder, som er omfattet af direktivet om samarbejdsudvalg fra 1994, samler deres medarbejderrepræsentanter mere end to gange om året. 60% har ikke engang nedsat et samarbejdsudvalg, og i de sjældne tilfælde, hvor de er blevet nedsat, er dette sket på bekostning af medarbejderrepræsentationen i de nationale selskaber, særligt hvad angår delegationstimer og uddannelsestimer. Dette viser klart arbejdsgivernes vægring mod at informere og høre medarbejderrepræsentanterne og deres ønske om på egen hånd at træffe livsvigtige beslutninger for millioner af lønmodtagere.
De seneste virksomhedsaftaler, som er udarbejdet af ledelserne i f.eks. AOM, Marks & Spencer, Lu-Danone og Moulinex har endnu en gang vist, at arbejdsgivernes og børsspekulanternes interesser står i modsætning til lønmodtagernes interessser og befolkningens behov. Det vigtigste for lønmodtagerne i dag i forhold til socialplanerne er at kunne forbyde afskedigelser og ikke blot at blive informeret herom på forhånd og på tilfældig vis.
Beslutningsforslagene om afskedigelserne er symbolske og uden virkning for de tusinder af lønmodtagere, hvis arbejdsplads allerede er blevet nedlagt. Vi støtter alle bestemmelser, der giver mulighed for bedre informering og flere rettigheder til lønmodtagerrepræsentanterne, og alle foranstaltninger, der giver flere midler til at skabe den nødvendige mobilisering for at vælte arbejdsgivernes planer.

Meijer
Ingen virksomhed kan fungere uden de folk, som udfører arbejdet. Hos folkene på selve arbejdspladsen er der stor viden om, hvad der går galt, og hvordan det kan gøres bedre. Denne viden bliver ofte ignoreret, for disse mennesker er ikke ansat til at tage stilling. De traditionelle magtforhold går ud fra, at det kun er ejendom og ledelse, som tæller. Arbejde synes ikke at være mere end et nødvendigt onde, som ikke har noget at gøre med virksomheden, men som kan hyres midlertidigt fra omverdenen. Ved reorganisationer bestemmer aktionærer og chefer, og arbejde er den sidste post. Tusindvis af mennesker fyres, fordi et andet produkt, som kræver andre kvalifikationer, betragtes som mere indbringende, og produktionen flyttes til et andet land med lavere lønninger, eller sågar fordi man vil straffe arbejdstagerne for deres ønsker om forbedring. Desværre foreslår ordføreren ikke, at arbejdstagerne skal have ret til fri adgang til information og til en udsættende vetoret. Et udsættende veto gør det muligt, at der i al offentlighed og med anvendelse af al disponibel ekspertise først undersøges og udarbejdes alternativer, og at virksomhedslederes og -ejeres monopol ved omstrukturering ophører.
Betænkning af Blokland (A5-0267/2001)

Bordes, Cauquil og Laguiller
Det er betegnende for de europæiske myndigheders afmagt, at de efter otte års forhandlinger ikke engang er i stand til at opnå troværdige informationer om produktionen af især industriaffald og behandlingen heraf. Det er en måde at bevise deres manglende evne til på dette område at føre en politik, som kan begrænse skaderne og forhindre miljøkatastrofer nu eller i fremtiden.
Begrundelsen henviser troskyldigt til den manglende "enighed" mellem staterne samt den "megen modstand fra Rådets side" og fra erhvervslivet.
Håndteringen af visse former for affald og især fra atom-, kemi- og olieindustrierne vil kræve et internationalt samarbejde. Men de europæiske myndigheders afmagt afspejler de nationale staters påtagede afmagt. Hverken den ene eller den anden part har intentioner om at komme i konflikt med de store industrikoncerners private interesser eller træffe drastiske foranstaltninger, der kan reducere deres indtjening, for at beskytte samfundets interesser på miljøområdet.
Vi har undladt at stemme på grund af den viljesvage karakter af forslagene i denne betænkning.
Betænkning af Koukiadis (A5-0250/2001)

Berthu
Vi har resolut stemt imod Koukiadis-betænkningen, for med en skræmmende god samvittighed foreslår han at øge sanktionerne for at opnå en bedre gennemførelse af fællesskabslovgivningen uden først at undersøge, om den øgede mængde af ukorrekt gennemførelse ikke er et udtryk for en udvidet kløft mellem Europa og dets befolkninger. Betænkningen spørger på intet tidspunkt, om ikke den manglende gennemførelse skulle være en form for forsvarsreaktion fra nationernes eller enkeltpersoners side mod en lovgivning, som de føler ikke angår dem selv, som er for pedantisk, eller som er vedtaget i henhold til antidemokratiske procedurer.
De løsninger, der foreslås her og der i Europa-Parlamentets betænkninger eller Kommissionens rapporter, består i at øge den overstatslige dosis, styrke sanktionsmulighederne og fremme en hurtigere og mere direkte gennemførelse af fællesskabslovgivningen ved i højere grad at omgå de nationale parlamenter. I den seneste hvidbog fra Kommissionen om den europæiske beslutningsstruktur finder man endda den oprørende påstand, at fællesskabslovgivningen skulle være alt for detaljeret, fordi Rådet og Parlamentet øger antallet af præcisioner på grund af, at de ikke har tilstrækkelig tillid til Kommissionen. Løsningen ville således være at give denne friere hænder for at bedre kvaliteten i fællesskabslovgivningen!
Især ser man for øjeblikket en bevægelse, der går i retning af at øge direktivernes gennemførelseshastighed i de nationale lovgivninger via nogle hasteforanstaltninger som f.eks. forordninger, der blev brugt for nylig af den franske regering. Disse foranstaltninger, der ser bort fra de nationale parlamenters fundamentale rolle, forværrer blot den manglende forbindelse mellem fællesskabslovgivningen og medlemsstaternes virkelighed. Den eneste løsning er tværtimod på ny at styrke nationernes og de nationale parlamenters rolle i de europæiske beslutningsprocesser.

Formanden
Stemmeforklaringerne er afsluttet.
(Mødet udsat kl. 13.05 og genoptaget kl. 15.00)

Schroedter
Hr. formand, det interesserer mig at vide, hvor Kommissionen bliver af - kommissæren er her, vi har savnet Dem - og om Rådet ikke også vil deltage i denne vigtige landeforhandling, som egentlig er den substantielle forhandling om udvidelsen. Jeg er meget skuffet over, at dette åbenbart ikke er tilfældet. Måske kan De notere dette i en tilsvarende skrivelse. Jeg finder det uværdigt over for Parlamentet, at denne vigtige landeforhandling, som er en virkelig central del af udvidelsesprocessen, ikke følges af Rådet.

De 12 ansøgerlandes fremskridt mod tiltrædelse i 2000 (fortsat)
Formanden
Fru Schroedter, De har draget nogle lidt forhastede konklusioner. Jeg var ikke færdig med at læse årsagen til, at vi er her, og at vi fortsætter forhandlingen, og herefter ville jeg informere Parlamentet om årsagen til, at Annemie Neyts ikke er kommet endnu. Hun er travlt beskæftiget her i Parlamentet med udvalgsformændenes konference, eftersom udvalgsformændene har anmodet om hendes tilstedeværelse. Hun kommer, lige så snart hun er færdig. Kommissær Verheugen er til gengæld ikke kommet for sent, og det ved De også, eftersom De blev afbrudt midt inde i Deres kritik.

Formanden
Næste punkt på dagsordenen er fortsættelse af forhandling under ét om de 12 ansøgerlandes fremskridt mod tiltrædelse i 2000.
Desuden har jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 42, stk. 5, modtaget et beslutningsforslag.

Carlsson, Gunilla
Hr. formand, det er i disse dage 10 år siden, Estland genvandt sin selvstændighed. Efter Murens fald er verden blevet et mere trygt sted, og vores hjem Europa indgyder mere håb og er mere dynamisk. Forudsætningerne for det europæiske samarbejde blev ændret radikalt med Murens fald, og hidtil har Unionen kunnet leve op til dette.
Tilstedeværelsen af det succesrige Vesteuropa og politisk visionære personer som Kohl, Reagan, Thatcher og også Gorbatjov har bidraget til denne succes, men frem for alt var det de enkelte menneskers længsel efter frihed, som gjorde disse omvæltninger i vores samtid mulige. Det var modige mænd og kvinder, både unge og gamle, som frygtede repressalier, men elskede friheden højere.
Hr. formand, det er en fantastisk arv at få lov til at opleve denne frihed og frigørelse. Vi må minde hinanden om, hvordan demokrati vandt over diktatur, og undertrykkelse blev erstattet af frihed. Udvidelsesprocessen skal ses i dette perspektiv. På samme måde som Kul- og Stålunionen formåede at sikre freden i Europas deltagende lande, må vi nu sørge for, at EU øger friheden og giver flere mulighed for at få del i den frie bevægelighed, vi må sørge for at øge velstanden, at udvikle mangfoldighed og at bidrage til at løse vores fælles problemer med miljøet og kriminaliteten.
Dette er formentlig ikke en lige så dramatisk opgave, som det engang var at forene arvefjender, men jeg tror, at opgaven er mindst lige så stor, at den indebærer lige så mange fordele, men at den måske er sværere at gennemføre. Netop derfor er det min gruppes absolut vigtigste opgave fortsat at slås for frihed og skabe indflydelse på lige vilkår med vores broderfolk i Central- og Østeuropa. På den måde viser vi også, ikke mindst over for nutidens unge, at vi tror på et EU, som formår at forandre sig for at leve op til sine egne idealer.
Det må ikke være et vent-og-se-projekt. Lige så aktivt, som ansøgerlandene arbejder, lige så engageret skal EU være. Jeg vil gerne rose Kommissionen for dens arbejde på dette område, men sætter stadig spørgsmålstegn ved Rådets ambitioner og evner.
Jeg vil også gerne sige et par ord om Estland, dette fascinerende lille land ved Østersøen. Estland er takket være målrettethed, god politisk ledelse og samarbejde kommet langt i forberedelserne til EU-medlemskab. I min betænkning forsøger jeg at anskueliggøre, at EU på mange områder har meget at lære af esterne, f.eks. på handelsområdet og inden for det, vi kalder den nye økonomi.
Udviklingen i Estland er på mange områder en succeshistorie, hvor der er sket umådeligt meget i løbet af disse 10 år. I betænkningen kommer jeg ind på sikkerhedspolitikken. Vi kan ikke betragte EU's udvidelse isoleret eller ønsketænke, at EU besidder evner, som helt mangler i dag. Det ved esterne, som også gerne snart så en NATO-deltagelse. Esterne, som har været fordrevet, undertrykt og fortvivlede i diktaturets og kommunismens Sovjet, føler, at forsvaret af friheden er det eneste vigtige. Vi i PPE-DE-Gruppen deler deres analyse og støtter dem i det.
De Grønne her i Parlamentet er bekymrede over fattigdommen i et land, som har oplevet en mærkbart øget velstand siden frigørelsen. Jeg opfatter De Grønnes ændringsforslag som et forsøg på at holde fast i eksisterende strukturer og en social model, som har cementeret arbejdsløsheden i EU. Jeg tror, at EU's økonomi har brug for mere dynamik og mindre hegemoni, og derfor vil jeg ikke støtte ændringsforslaget.
Til sidst et par ord om mindretal, i Estlands tilfælde først og fremmest en stor andel russisktalende. Det er ikke noget enkelt spørgsmål. Det handler om gammel uret, om fordomme og om magt. Forudsætningerne for et vellykket fællesskab og en vellykket integration er en velfungerende retsstat samt institutioner og love, som er ikke-diskriminerende, men det er ikke tilstrækkeligt. De politiske ledere må også tage disse spørgsmål alvorligt i det praktiske arbejde. Det gælder på nøjagtig samme måde i vores egne lande. Det at bygge bro over modsætninger forudsætter tolerance, gensidig respekt og tid. Også i den henseende er Estland på rette vej, hr. formand.
Jeg vil gerne takke mine kolleger, som har deltaget i dette, og jeg vil også gerne rette en tak til udvalgssekretariatet.

Schroedter
Hr. formand, Rådet kan jeg desværre ikke hilse på, selv om jeg har noget at sige. Hr. kommissær, kære kolleger, ved ordgyderiet om den direkte støtte til landbruget eller den fremtidige fordeling af strukturfondene går det nogle gange tabt, at projektet er af historisk betydning for overvindelsen af det delte Europa og har en betydning, som Europa også bliver målt i forhold til i verden. Yderligere modløse forsøg på at trække diskussionen i langdrag skader ikke alene projektet, men også hele Europa. Derfor appellerer jeg til Rådet om sammen med Parlamentet og Kommissionen at gøre alt for, at de første medlemmer kan deltage i valgene til Europa-Parlamentet i 2004. I lyset af forhandlingssituationen er det realistisk, at det kommer til at dreje sig om 10 lande. Det betyder også, at ikke kun et baltisk land, men derimod alle tre vil være iblandt disse. Hvis der skulle komme flere forsinkelser i udvidelsen, er der også fare for, at de negative konsekvenser for befolkningen vil give problemer i vores lande. Allerede nu er situationen med den tiltagende virksomhedsflugt til de østlige nabostater på grund af miljø og social dumping uholdbar.
EU's miljø- og socialstandard kan dog kun gennemføres, hvis der er tale om et reelt medlemskab. Jeg nævner kun et eksempel fra Letland, hvor jeg finder det utroligt, at EU-virksomheder kunne tillade sig at boykotte den sociale dialog, og at Kommissionen blot ser til. Det er i det hele taget et grundlæggende træk ved udvidelsesprocessen, at borgernes medbestemmelsesret ikke spiller nogen rolle. Er der så noget at sige til befolkningens faldende interesse i ansøgerlandene, når udvidelsen i praksis alene er den politiske elites projekt?
Hr. Verheugen, de talte om de nationale mindretals positive indstilling til udvidelsen. Det kan jeg ikke sige er tilfældet med det russiske mindretal i Letland. I det hele taget finder der hverken en samfundsmæssig debat sted om fordele og ulemper ved udvidelsen/tiltrædelsesprocessen, og der er heller ikke tale om en fælles proces. Kommunikationsstrategien er et projekt adskilt mellem øst og vest og som sådant allerede planlagt strukturelt forkert. Det forhindrer en indbyrdes læren hinanden at kende. Hvor mange mennesker i vesten kender til de europæiske skatte i de baltiske kulturer, hvor mange kender virkelig til det, som er af betydning i disse lande? I vores lande er det selvfølgeligt, at projekterne i land- og byområder udvikles med udgangspunkt i kredsen af de mennesker, som de vedrører. I ansøgerlandene er det en proces, som er topstyret af Kommissionen. Hvorfor lægger den ikke vægt på den samme medbestemmelseskvalitet, som den kræver af medlemslandene i EU? Også i Letland udgør forvaltningen det mest svage punkt, og en forvaltning er netop kun stærk, når den er et serviceorgan for alle borgere, uafhængigt af social status og sprog. Den skal kunne organisere og gennemføre tiltrædelsesprocesserne.
Letland som et fortrinsvist landbrugsland er særlig berørt af den dumsindige eksport af den forfejlede EU-landbrugspolitik til ansøgerlandene. Det skal altså være et fælles projekt at omforme direkte hjælp til økologisk og social bæredygtig strukturudvikling. Det ville ikke kun være en fordel for Letland, men også for forbrugerbeskyttelsen og dermed for hele befolkningen i EU og i ansøgerlandene. Jeg vil gerne endnu en gang understrege, at den sociale dimension kommer totalt til kort i denne samlede proces. Det er en illusion at tro, at samfundsmæssige ændringsprocesser alene kan klares ved hjælp af frie markedskræfter. Vi kan ikke ignorere den bekymrende kløft mellem rig og fattig. Men vi kan gøre den mindre ved som en fælles politisk opgave at tage fat på idéen om et Europa for borgerne uafhængigt af regional placering og social status.

Souladakis
Hr. formand, i dag, hvor vi forhandler de 12 betænkninger om de 12 ansøgerlande, bidrager vi positivt til en udvikling, hvis resultat vi sikkert ikke alle endnu er blevet helt bevidste om. Jeg ønsker og håber, at vores nuværende Parlament og Kommission, som afslutter sin periode i begyndelsen af 2005, opnår den lykke og ære at gøre disse 12 lande til medlemmer af EU inden for en ny, europæisk opbygning, som naturligvis har som mål at undgå at skabe nye grænser, men derimod at skabe en enhed af stater og befolkninger, som i fællesskab kæmper for fred, social velstand og globalt samarbejde. Efter min mening er dette politiske mål vores største mål, og det skal vi tjene trofast.
Jeg er den tredje ordfører om de baltiske lande. De tre landes problemer er mere eller mindre ens og minder faktisk meget om de fleste andre ansøgerlandes, eftersom de kommer fra det samme socioøkonomiske og politiske styre og nu befinder sig i en omformningsproces. Det særlige ved disse lande ligger i det faktum, at EU's hidtidige udvidelser har omfattet lande med sociale og økonomiske systemer, der mindede om EU's egne. Nu forhandler vi med lande, der har opgivet deres tidligere systemer med centraliseret økonomi og statskontrol til fordel for markedsøkonomi og demokratiske procedurer. Derfor er det et overordentligt positivt skridt, idet det både ideologisk og politisk forener Europa uden at skabe grænser, der indbyrdes skiller det, som ikke bør skilles.
Litauen, som jeg er ordfører for, har de samme problemer samt to specifikke. Det ene er atomkraftværket i Ignalina og det andet værket i Kaliningrad. Med hensyn til Ignalina-værket er jeg sikker på, at man vil gøre, hvad der er nødvendigt, for at løse Litauens energiforsyning og de primære og sekundære følger for landets samfund og økonomi, så jeg er af den mening, at sagerne nok skal udvikle sig i rigtig retning. Med hensyn til Kaliningrad er der tale om noget særligt, idet det er en russisk enklave, og netop dér skal man bedømme de politikker, der giver os mulighed for at opbygge et nyt Europa, som, selv om det ikke bliver samlet i den samme økonomiske og politiske ramme, skal samarbejde, sameksistere, undgå kollisionskurs og udvikle en fælles fremtid.
Men jeg er overbevist om, at kommissær Verheugen, som har vist store evner til at håndtere politiske emner, vil bidrage til sagens videre udvikling. Han har i øvrigt bevist det i andre, vanskelige tilfælde, men vi må ikke glemme, at de reelle, politiske problemer er ganske få. Jeg vil gerne kort komme ind på Cypern, eftersom øen blev omtalt for lidt siden, selv om det ligger uden for mit emne, og betone, at det er et udslag af kommissær Verheugens rigtige, politiske behandling, når han på den ene side betoner, at Tyrkiets besættelse af Nordcypern udgør et problem, men på den anden side siger, at Helsinki-aftalen fastslår, at optagelsen af Cypern vil fortsætte, hvad enten problemet med Nordcypern er løst eller ej. Det er simpelthen et budskab til enhver retning om, at det politiske Europa ønsker at fortsætte på basis af sine principper og opfattelser, og at det ikke vil tillade nogen at diktere den måde, hvorpå vi behandler spørgsmål om menneskerettigheder, demokrati, international lov og international ret. Derfor håber jeg, ja, jeg er sikker på, at kommissær Verheugen vil være den bedste repræsentant.
Men med hensyn til morgendagen er det afgørende spørgsmål, hvad vi som europæere forventer: et forenet Europa, der vokser gennem udvikling, eller den øjeblikkelige og midlertidige økonomis mikrokosmos? Hvis Europa og dets befolkning virkelig ønsker at opnå et ideal, en vision, hvad jeg mener, at det bør, så skal denne vision være social og politisk og ikke økonomisk kortsigtet og kortfristet. Derfor mener jeg, at vi skal rette vores opmærksomhed mod denne vision om et integreret Europa med fred, samarbejde, sammenhold og udvikling, og vi skal videregive visioner om dette Europa til vores befolkninger og forlade småmodsætningerne i spørgsmål, som kun er midlertidige og uden nogen fremtid.

Gawronski
Hr. formand, det er bestemt ikke noget let tidspunkt for størstedelen af de lande, der forbereder sig på at blive optaget i EU, og det gælder navnlig Polen. Netop nu - på det mest afgørende tidspunkt og her i sidste etape, hvor der er allermest behov for entusiasme og fælles hensigter - begynder polakkerne ligesom mange andre at tænke efter og at spørge sig selv, om de ofre, der kræves - de såkaldte omkostninger ved optagelsen - ikke er større end fordelene og den mulige gevinst i fremtiden.
Der breder sig en vis skepsis, som er farlig, og som risikerer at true enigheden om optagelse i EU. Det talte kommissær Verheugen om her til morgen, og det er grunden til, at vi i et ændringsforslag - som forhåbentlig bliver vedtaget i morgen - anmoder Kommissionen om at styrke sin indsats i informations- og reklamekampagnen for EU, så polakkerne bliver overbevist om, at det er vigtigt for både os og dem, at de er med i EU.
Der er ingen tvivl om, at centrum-højreregeringen, som snart går af efter en lang periode med klare og beslutsomme handlinger, hvor der kun har været enkelte vanskeligheder og ustabile øjeblikke, og en økonomi, som med sine høje og konstante vækstrater på omkring 7% om året var den postkommunistiske verdens stolthed, og som nu - efter den store aktivitet i de senere år - så småt er begyndt at sætte tempoet ned, bidrager til polakkernes skepsis. Hertil kommer de naturkatastrofer, der ramte Polen i sommer, nemlig oversvømmelser og tornadoer, der voldte stor materiel og menneskelig skade.
Venstrefløjen, kommunisterne og den nuværende opposition, som får flertal igen ved valget den 23. september - og således om få dage - bidrager bestemt ikke til at forbedre klimaet, men er tilbøjelige til at kaste benzin på bålet og fremstille Polen på en måde, der ikke ligefrem er betryggende, for herefter at kunne fremstå som fædrelandets frelser. Det står dog klart, at når venstrefløjen kommer til magten, vil den ikke ændre det mindste ved den polske regerings beslutsomme, dygtige og størst mulige indsats for at komme med i EU hurtigst muligt. Der hersker ingen tvivl om venstrefløjens indsats i den forbindelse, for alle polske partier fra såvel højrefløjen som venstrefløjen underskrev for et par dage siden en udtrykkelig aftale om at samarbejde om denne målsætning.
Vi må ikke glemme, at der stadig er problemer, der skal løses, og dem har vi nævnt i vores forslag til beslutning. Jeg vil gerne nævne et par eksempler, nemlig miljøbeskyttelsen - der blev fuldstændig gemt og glemt under den lange periode med kommunistisk diktatur, og som nu er i en tragisk situation - og en forbedring af luft- og vandkvaliteten, så man når op på EU's standarder, hvilket kræver en enorm indsats og nogle meget store investeringer, der ville være utænkelige uden hjælp udefra og uden de overgangsperioder, som hr. Brok nævnte her til morgen. Apropos miljøet vil jeg gerne sige til nogle af vores kolleger, som med rette lægger vægt på dette emne, og som har stillet nogle ændringsforslag, at jeg for en stor dels vedkommende er enig i disse forslag, men jeg har ikke godkendt dem, da de er for specifikke og for detaljerede.
Et andet velkendt problem er landbruget, der lider under konsekvenserne af de polske landbrugeres heltemodige modstand mod kollektiviseringen under det sovjetiske herredømme, og som nu er utroligt opsplittet. For Polens vedkommende bor 26% af befolkningen på landet, og genopbygningen af landbruget har indflydelse på mange andre områder. Det gælder først og fremmest behovet for at skabe nye arbejdspladser.
Desuden er der et andet problem, nemlig at grænserne mod øst bliver EU's grænser til Ukraine og Hviderusland. Disse grænser skal være åbne, men de skal samtidig være uigennemtrængelige for kriminalitet og mafia. Det talte kommissær Verheugen også om her til morgen.
Til sidst vil jeg gerne sige, at vi er overbeviste om, at Polen kommer med i EU hurtigst muligt, nemlig i 2004, og det glæder os at høre, at det belgiske formandskab - sådan som det blev sagt her til morgen - vil sætte nyt liv i forhandlingerne. Som formandskabet sagde, kommer Polen med i EU, men det er mere korrekt at sige, at Polen kommer tilbage til EU, for landet har allerede været en retmæssig del af Europa i århundreder, og kun et absurd diktatur kunne i flere årtier udelukke det fra dets sande plads historisk og geografisk set.

Schröder, Jürgen
Hr. formand, jeg vil ikke sige noget om indholdet i min betænkning om Den Tjekkiske Republik. Hvis man har læst den, har man også bemærket, at kritikken, som kom fra højre side i formiddag mod slutningen af forhandlingen, er uberettiget. Der er nemlig blevet sagt et og andet om den.
Tillad mig at tage stilling til den seneste udvikling. I den forgangne uge er vi blevet gjort bekendt med et meget ambitiøst program fra regeringen i Den Tjekkiske Republik. Den vil således frem til juni 2002 have opfyldt tiltrædelseskriterierne og dermed betragte tiltrædelsesforhandlingerne som afsluttet. Indtil nu er 19 af 31 kapitler afsluttet, og frem til slutningen af året skal endnu 6 nøglekapitler afsluttes. Hr. kommissær Verheugen har med rette sagt, at opfyldelsen af kapitler naturligvis ikke alene er saliggørende og heller ikke nogen indikator for, hvor langt et land er nået. Den Tjekkiske Republik er dog i særdeleshed godt på vej, og man skal heller ikke tro de mennesker, som misinformerer befolkningen i landet. Så sent som i sidste uge påstod en førende tjekkisk politiker, at EU er en stiv, tung og dyr affære.
Tillad mig lige, hr. formand, at analysere disse tre begreber, som er blevet anvendt forkert. EU er ikke stiv. Hvis der i De Europæiske Fællesskaber, som i dag er Den Europæiske Union, findes en konstant, så er det ønsket om og muligheden for ændringer. Siden halvtredserne har De Europæiske Fællesskaber ændret sig konstant, og vi står endda i dag med muligheden og nødvendigheden for endnu en gang at udvide Unionen. De, der således mener, at denne skabning skulle være stiv, ved ikke, hvad de taler om.
Det andet begreb er tungheden. Man må i denne forbindelse ikke forveksle to ting med hinanden. Naturligvis er EU en stor skabning, men den er alligevel styrbar. Det skal sammenlignes med et stort skib, der sejler hen over et stort ocean. Det er styrbart, selv om det er stort, som også EU. Beslutningsprocessen er bestemt lang i EU, den er sommetider også møjsommelig, men hvad forventer man egentlig i et fællesskab af 15 suveræne stater, hvor hver stat - i øvrigt ikke mindst også de små - bliver spurgt, hvad den synes? Alle kommer altså til orde, også dette skal man hele tiden holde sig for øje i disse kredse i Den Tjekkiske Republik. Tung er den altså ikke, Unionen. Og heller ikke stiv.
Det tredje argument om, at den skulle være dyr, passer i og for sig, for reformerne og ændringsprocesserne i de lande, som har frigjort sig fra kommunismen, skulle alligevel have fundet sted, uafhængigt af en tiltrædelse af EU. Dertil kommer, at der findes to muligheder i EU, enten får man penge, eller også indbetaler man penge. De, der får penge - og til dem hører Den Tjekkiske Republik allerede - bør egentlig overhovedet ikke beklage sig. De, der indbetaler penge, har i løbet af udviklingen i det sidste årti også vist, at de er ganske godt tjent med at indbetale penge til De Europæiske Fællesskaber eller Unionen, fordi de på en eller anden måde kommer igen.
Disse tre argumenter er altså slet og ret og ganske enkelt populistiske, for at udtrykke det meget mildt. Jeg vil gerne afslutningsvis sige til dette, at der også med hensyn til omkostningerne findes ting, som ikke kan gøres op i kroner og ører og heller ikke i euro. En ting har disse kredse i Den Tjekkiske Republik, der sværter EU til, glemt, nemlig grundlæggernes formål - fred i frihed. Det er noget, som hidtil har forhindret krige - og i øvrigt også fordrivelse. Den Tjekkiske Republik er trods et par ting, som også er forklaret i min betænkning, f.eks. hvad angår Temelin, godt på vej. Der er ikke nogen, der skal lade sig skræmme, Temelin er ikke en forhindring på vejen til EU.
Tillad mig til slut at komme med endnu en bemærkning, som jeg også allerede har nævnt i min betænkning sidste år. Jeg kommer fra Sachsen, en tysk delstat, som er nabo til Den Tjekkiske Republik. Jeg har tidligere i socialistiske tider sejlet i samme båd som tjekkerne, det vil jeg også gerne gøre i fremtiden, men i en anden båd, i en båd, hvor tjekkerne får lov til også at stå med ved roret. Ganske vist må ingen i Den Tjekkiske Republik tro, at tjekkerne alene bestemmer, hvor båden sejler hen, for det er ikke EU, der ønsker at tiltræde Den Tjekkiske Republik, men derimod tjekkerne, der vil ind i EU. Men tjekkerne vil med garanti være med til at sætte kursen for EU i fremtiden.

Wiersma
Hr. formand, den nuværende regering i Slovakiet har siden 1998 gjort vigtige fremskridt med hensyn til tiltrædelsesforberedelserne. Var skepsissen dengang stor i Bruxelles, så nærmer landet sig førstepladsen blandt ansøgerlandene. Det klarer sig nu næsten lige så godt som medlemmerne af den såkaldte Luxembourg-gruppe med hensyn til antallet af afrundede forhandlingskapitler. Regeringen, men ikke mindst Slovakiets befolkning, som har udvist tålmodighed med hensyn til indgribende reformer, som naturligvis også har haft deres skyggesider, fortjener ros.
Tag f.eks. den uacceptabelt store arbejdsløshed. Det høje forhandlingstempo skyldes ikke kun den energiske regering, men også, at Slovakiet er et af de mindre ansøgerlande og derfor kan operere mere fleksibelt, og det udnytter Slovakiet klogt. Støtten til EU-medlemskabet er fortsat stor, og man kan tale om politisk enighed om dette emne i Slovakiet. Spørgsmålet er, om en regering af en anden sammensætning kunne have gjort samme fremskridt.
Ikke desto mindre er der stadigvæk en række kritikpunkter. I lyset af Rådets og Kommissionens strategi om at afrunde en række forhandlinger til næste år skal disse punkter have større opmærksomhed. Hvis Slovakiet stadigvæk vil være med i førerfeltet, skal det yde en ekstra indsats. Derfor er det ikke, med al respekt, Parlamentets rolle at være venligt, men at give de rette incitamenter. Jeg har derfor i min betænkning overtaget mange af de kritiske bemærkninger fra mine kolleger i de forskellige udvalg. De taler forhåbentlig for sig selv, for jeg kan ikke nævne dem alle her.
Implementeringen af EU-lovgivningen i Slovakiet foregår i et højt tempo, hvilket i øvrigt, ligesom i andre ansøgerlande, sætter spørgsmålstegn ved, om alle de nye love overhovedet kan gennemføres, eller om der er tilstrækkeligt kvalificeret personale. Det er især tilfældet med hensyn til den finansielle kontrol. Slovakiet har ganske vist udkastet til lovgivningen herom liggende klar, men man må fortsat spørge sig selv, om landet hurtigt nok vil være i stand til at anvende EU-støtten på en god måde, når det bliver medlem af EU. Den slovakiske regering har heldigvis til hensigt at ansætte flere embedsmænd, og det er i sig selv et vigtigt skridt. Kommissær Verheugen erklærede i morges ganske rigtigt, at dette emne prioriteres højt, og det støtter jeg ham helt i. I den forbindelse vil jeg gerne give ham nøgleordet gennemskuelighed med på vejen. I foråret blev vi foruroligede over nyhederne om uregelmæssigheder begået af en højtstående embedsmand, som var ansvarlig for fordelingen af EU-midlerne. Regeringen greb naturligvis ind, og det er i sig selv prisværdigt. Undersøgelsen er endnu ikke afsluttet. Sagen skal efter vores mening undersøges grundigt, især for at fastslå, om det var et enkeltstående tilfælde, eller om det var et eksempel på et mere systematisk fænomen. Inden for disse rammer vil vi endvidere gerne have en første evaluering af antikorruptionsprogrammet, som den slovakiske regering vedtog for et stykke tid siden.
Jeg har tidligere jævnligt udtrykt min bekymring over de store indtægtsforskelle mellem de forskellige regioner i Slovakiet. På det punkt er landet heller ikke unikt, og via EU-medlemskabet vil der være nye muligheder for at ændre det. Jeg mener imidlertid fortsat, at en række planer gennemføres for langsomt. Det er beklageligt, for det drejer sig om det centrale i forholdet mellem fattige og rige i Slovakiet.
Situationen med hensyn til oprettelsen af valgte regionale forvaltninger er foruroligende. Denne decentralisering er vigtig ud fra et EU-synspunkt, fordi forvaltningen herigennem bliver mere effektiv, og den demokratiske kontrol forbedres. Parlamentet vedtog for nylig en række beslutninger, men de slovakiske regeringspartnere finder dem ikke tilfredsstillende. Herved er der lagt pres på koalitionen. Der er nu, et år før en eventuel afslutning af forhandlingerne, ved at opstå en regeringskrise, hvis følger ikke er helt overskuelige. Vi afgør ikke den regionale geninddeling af Slovakiet, men vi må godt kræve, at der gøres alt for at undgå en krise. Den nuværende koalition har en opgave, der skal afsluttes, og det ungarske mindretals engagement heri er fortsat af samme store betydning. Dette ønske har de i øvrigt også selv. Ved den videre afslutning af dette emne må det være muligt at opnå et endeligt resultat, som er acceptabelt for alle. Det betyder, at alle skal samarbejde, for alle er ansvarlige for sammenhængen inden for regeringen. En fri afstemning i parlamentet er i den forbindelse ikke altid den bedste løsning.
Vi modtager fortsat klager over behandlingen af mindretallene og ikke kun fra Budapest. Med hensyn til romanibefolkningen er der gjort fremskridt. Ikke desto mindre kan man fortsat sætte spørgsmålstegn ved tempoet og de lokale myndigheders vilje til at arbejde på forbedringer. Der finder fortsat uhyggelige episoder sted. Jeg gentager endnu en gang, at vi til næste år ved den forhåbentlig endelige evaluering præsenteres for de første rigtige konkrete resultater af romanipolitikken.
Det bliver et spændende år for Slovakiet. Et år med hårdt arbejde for at kunne fastholde forhandlingernes høje tempo, og forhåbentlig kan vi til næste år udtale os om et endeligt resultat.

Queiró
Hr. formand, vores debat om udvidelsen faldt sidste år sammen med fejringen af 10-årsdagen for Berlinmurens fald, og debatten i dag følger efter to ligeledes vigtige begivenheder, om end ikke af ganske den samme symbolske betydning. For det første topmødet i Nice, hvor de europæiske stats- og regeringschefer tog hul på reformen af Fællesskabets institutioner, så de bedre passer til et Europa, der udvides med 12 lande mere. Hvis dette ikke lykkes, er vi alle enige om, at udvidelsesprojektet vil lide skade i mange år fremover. For det andet topmødet i Göteborg, som var kulminationen på det svenske formandskab. I deres konklusioner fastslog de europæiske ledere utvetydigt, at udvidelsesprocessen er irreversibel, og der blev for første gang fastlagt en tidshorisont ved udgangen af 2002 for afslutningen af forhandlingerne med de ansøgerlande, der måtte være klar, med det udtrykkelige mål, at disse lande som medlemmer kan deltage i valgene til Europa-Parlamentet i 2004.
Til denne politiske forpligtelse knytter sig understregningen af differentieringsprincippet, ifølge hvilket ansøgerlandene fortsat udelukkende behandles på grundlag af deres egne resultater. Det er i denne sammenhæng, at betænkningen om Ungarns medlemskab af EU og udviklingen i dette lands ansøgningsproces i løbet af det sidste år skal læses. Ungarns optagelse i EU er en virkelig national opgave for landet. Et bevis herpå er den aftale, der er opnået mellem alle partierne i det ungarske parlament om Ungarns optagelse i EU, og enigheden om at afholde en folkeaf­stemning forud for dette afgørende skridt for hele landets fremtid.
Da Ungarn har kanaliseret alle sine energier ind i opfyldelsen af dette nationale mål, har det allerede afsluttet forhandlingen med Kommissionen om et ganske stort antal kapitler (22 ud af i alt 30), hvilket får os til at forvente, at forhandlingerne om Ungarns optagelse i EU kan afsluttes inden for tidshorisonten 2002 som fastlagt i Göteborg.
Dette forhold er sammen med en veldefineret forhandlingskøreplan af allerstørste politiske betydning, fordi det ikke blot har gjort det muligt for såvel de ungarske myndigheder som Fællesskabets forhandlere at planlægge og gennemføre deres arbejde inden for de på forhånd opstillede faser, men også har medvirket til, at der ikke er opstået frygt eller skuffelse i det ungarske samfund, fordi der ikke har kunnet opnås enighed om frister for afslutning af tiltrædelsesforhandlingerne.
Hr. formand, hvad angår udviklingen i tiltrædelsesprocessen, er det naturligt nok især kontinuiteten, jeg vil fremhæve, selv om der også kan peges på nogle nye forhold. Med hensyn til det første bør jeg nævne den økonomiske situation i Ungarn, der udvikler sig godt trods tegn på afmatning, som mærkes overalt. Bruttonationalproduktet vokser med ca. 6%, eksporten er fortsat meget fin ligesom boliginvesteringerne. Forbrug, beskæftigelse og de udenlandske investeringer viser meget positive tal. Det kan dermed konkluderes, at Ungarn i dag har en markedsøkonomi i god udvikling, og hvis landet kommer videre med de strukturelle reformer og får konsolideret de offentlige finanser, vil det uden større omvæltninger kunne modstå konkurrencepresset og de indre markedskræfter i EU.
Der er dog stadig høj inflation, ca. 10%, hvilket regeringen må være opmærksom på og iværksætte passende foranstaltninger for at reducere presset fra stigende priser. Et andet hovedproblem, der bør fremdrages, er romanibefolkningens situation, som stadig er vanskelig trods de skridt, der er taget i forbindelse med et mellemlangt program. Vi opfordrer derfor til, at dette program snarligst suppleres med konkrete foranstaltninger i form af særlig bistand inden for f.eks. undervisning, beskæftigelse, bolig og sundhed, i samvirke med romanibefolkningens repræsentanter, hvor dog allerede visse foranstaltninger er sat i værk.
Jeg vil også gerne nævne, at de ansvarlige ungarske politikere til fulde indser nødvendigheden af at intensivere korruptionsbekæmpelsen, hvor det især skal fremhæves, at der er vedtaget og gennemført en omfattende lovgivningspakke af korruptionsbekæmpende foranstaltninger, som vil have omgående virkning. Vi erkender, at denne vanskelige situation hænger sammen med den nyere historie i Ungarn og i lande med tilsvarende baggrund, og at denne kamp skal føres i hele EU og udenfor.
Hr. formand, kære kolleger, Ungarn har for nylig vedtaget en lov om beskyttelse af de ungarske mindretal i nabolandene, som har afstedkommet en del reaktioner og polemik, især i Rumænien og Slovakiet, hvor de største af disse mindretal bor og arbejder. De ungarske myndigheder fastholder, at denne lov ikke har nogen ekstraterritoriale virkninger, og ikke vil have nogen implikationer, der ikke er i fuld overensstemmelse med gældende lovgivning i de nabolande, hvor disse mindretal hører hjemme. Her må det gentages, som betænkningen giver udtryk for, at Kommissionen bør undersøge, om denne lov er forenelig med Fællesskabets regelværk, og appellere til ånden i godt naboskab og Ungarns samarbejde med nabolandene og med alle medlemsstaterne i det hele taget. Det forhold, at denne lov indeholder en bestemmelse - artikel 27 - der sætter fællesskabslovgivningen over den nationale lovgivning, og det forhold, at den ungarske regering har udvist åbenhed over for en bilateral diskussion med nabolandene om denne lovs fortolkning og anvendelse, får os til at være optimistiske med hensyn til en løsning på de eventuelle problemer, som loven måtte skabe.
Hr. formand, i det korte tidsrum, som vi har som ordførere, er det ikke muligt at fremlægge de øvrige af denne betænknings vigtigste konklusioner. Vi er dog overbeviste om, at vores kolleger vil følge os i deres læsning, opfattelse og støtte. På denne måde yder Europa-Parlamentet fortsat sit meget væsentlige bidrag til, at de europæiske folk og stater igen kan samles, og at borgerne såvel i det nuværende EU som i ansøgerlandene forstår, at der både er fordele og pligter forbundet med den europæiske genforening.

Van Orden
Hr. formand, i det sidste års tid har vi set mange meget opmuntrende udviklinger, hvad angår Bulgariens fremskridt mod tiltrædelse. Mens der uden tvivl har været mange områder, der har skuffet, skete der en meget dramatisk udvikling i Bulgarien for tre måneder siden. Ved parlamentsvalget den 17. juni så vi, at det ledende parti, Unionen af Demokratiske Kræfter (UDK), led et afgørende nederlag til fordel for en ny politisk kraft, Den Nationale Bevægelse Simeon II, anført af den tidligere kong Simeon, der som Simeon Sakskoburggotski nu er blevet premierminister og vil besøge EU-institutionerne og NATO i Bruxelles for første gang i næste uge. Ved valget foretrak omkring 60% af vælgerne at stemme for partier, som ikke var repræsenteret i det hidtidige parlament. Det var et rungende mistillidsvotum til den siddende regering og et dybtfølt krav om virkelige fremskridt, forbedringer og forandring: et tillidsskridt.
Den tidligere UDK-regering stod over for enorme vanskeligheder, og jeg vil gerne anerkende dens succes på mange områder. Den var den første af regeringerne efter kommunismens fald, der fuldførte sin embedsperiode. Den fremsatte Bulgariens ansøgning om medlemskab af EU og bragte Bulgarien i stand til formelt at indlede tiltrædelsesforhandlingerne i februar 2000. Som følge heraf er 11 forhandlingskapitler nu afsluttet med succes. Endnu 10 er blevet indledt og er ved at blive forhandlet. Det forventes, at fem yderligere kapitler vil blive indledt i år. Der står således kun fire kapitler tilbage, som vil blive indledt i begyndelsen af næste år.
På det makroøkonomiske plan har der været en fremragende vækst i BNP. Bulgarien har været en model for regional stabilitet, først i forbindelse med alle de internationale problemer med Milosevic-regimet i nabolandet Jugoslavien, dernæst under Kosovo-konflikten og senest i forbindelse med spændingerne i nabolandet Makedonien. Bulgarien har hele vejen igennem støttet EU's og NATO's politikker, men den regionale ustabilitet har helt uundgåeligt haft en indvirkning på den bulgarske økonomi og investorernes tillid til regionen.
Men den formelle forhandlingsproces og ambitionen om at gennemføre reformer er helt klart ikke nok. Det bulgarske politiske system har bestemt bekræftet sin demokratiske stabilitet. Der er helt bestemt begyndt at blive etableret strukturer, der skal tage sig af de grundlæggende problemer med svag administrativ kapacitet, korruption og udelukkede mindretal. Kendsgerningen er den, at det store flertal af befolkningen i Bulgarien gennem alle disse vanskeligheder og omvæltninger kun har set en ringe forbedring af deres eget liv og deres egen levestandard.
Min betænkning er rent faktisk en endelig betænkning om den sidste regerings resultater og en indikator for de problemer, som der er behov for, at den nye regering gør noget ved. Udfordringen for den nye regering er at bevare sammenhængen og omsætte sine forhåbninger og sit ambitiøse program til konkret virkelighed.
Jeg føler mig meget opmuntret over det, jeg har hørt indtil nu. Det nye regeringsteam vejer, bl.a. hvad økonomien angår, sin vitalitet op imod professionel kompetence og en grad af beskedenhed over for de opgaver, der ligger forude. Regeringens prioriteter er kontinuitet og forberedelse af landets medlemskab af EU og NATO med fornyet fart i politiske og økonomiske reformer, fokus på skattereformer for at stimulere økonomien, udryddelse af korruption, reform af domstolene, modernisering af toldvæsenet og grænsesikkerheden og retlige forandringer for at sikre, at Bulgarien har en fungerende markedsøkonomi gennem ændring af banklovgivningen og forbedring af konkurslovgivningen.
På mange måder er det nye team et frisk pust. Det har en klar dagsorden og er villigt til at se på nye løsninger, der trækker på solide erfaringer fra andre lande. Det vil blive bedømt på kvaliteten og ikke kvantiteten af dets lovgivning, på dets evne til at gennemføre sine politikker og på dets beslutsomhed, når det gælder om at indføre virkelige reformer, som vil gavne befolkningen som helhed på en håndgribelig måde. I en tid med krise i regionen og en international økonomisk nedtur vil dette ikke være nemt. Tiden er inde til at opbygge den bredest mulige konsensus for reformer i Bulgarien.
Bulgarien satte sig tidligere som mål at afslutte forhandlingerne inden 2001 med henblik på medlemskab af EU i 2007. Mange anser dette for at være ambitiøst, men ikke urealistisk. Jeg er gået med til at fjerne sådanne referencer fra mit forslag til beslutning med henblik på at bevare overensstemmelsen med tilgangen i de andre betænkninger om udvidelsen. Jeg kan ikke støtte ændringsforslag, der søger at tilføje flere betingelser til Bulgariens ansøgning om medlemskab. Hvert enkelt ansøgerland bør naturligvis bedømmes på sine egne fremskridt mod tiltrædelse uden nogen skjulte politiske barrierer og uden at skulle følge noget andet ansøgerlands kurs. Jeg har tillid til, at Parlamentet her vil give Bulgarien og dets nye regering enhver opmuntring med på vejen mod tiltrædelse af EU og NATO og vil støtte mit forslag til beslutning. Jeg er sikker på, at Bulgariens nye regering vil reagere positivt på de argumenter, som jeg har fremført.

Nicholson of Winterbourne
Hr. formand, jeg vil takke mine kolleger i Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik for at have givet mig endnu en lejlighed til at arbejde med Rumæniens tiltrædelse af EU. Rumænien har for nærværende en unik mulighed - uden sidestykke i moderne tid - til at gøre hurtige fremskridt. For første gang i mands minde har landet en stabil regering valgt på et demokratisk mandat. Det har et klart politisk lederskab, en større forståelse for EU's fælles værdier og yderst gode økonomiske signaler.
Reformprocessen er i fuld gang under Europa-Kommissionens formynderskab, og med de bestræbelser, den rumænske regering har gjort på at gennemføre gældende fællesskabsret, er der nu flere kapitler under forhandling, end man havde forventet. Hvis Rumænien fortsætter med at bevæge sig fremad på denne måde og har mod til at gå i gang med de smertefulde politiske strukturreformer, er der intet, der kan stoppe Rumænien i at slutte sig til EU uden forsinkelser, og det er glædeligt at vide, at 79% af den rumænske befolkning er entusiastiske med hensyn til denne udsigt.
Tiltrædelsesprocessen fortsætter. Antallet af kapitler øges, og jeg er glad for at kunne meddele, at Kommissionen vil kunne modtage alle situationsrapporter fra ministeriet inden jul, hvis det er i stand til at gøre det. Det er helt bestemt, hvad ministeriet for europæisk integration i Rumænien håber på. Præsident Iliescu meddelte i Göteborg, at han håbede og troede på, at alle kapitler kunne tilendebringes under hans embedsperiode. Vi i Europa-Parlamentet er forfærdede, og det er jeg også sikker på, at andre er, over, at visumrestriktionerne endnu ikke er ophævet. Justits- og indenrigsministrene holder møde i dag, og jeg håber inderligt, at de vil komme til den konklusion, at visumrestriktioner ikke længere er nødvendige for rumænske borgere. Det er glædeligt at bemærke, at den tyske ambassadør i Rumænien i sidste uge åbnede den nye ambassade ved at lægge grundstenen og sige, at denne ambassade ikke har nogen visumafdeling.
Den rumænske regering har besluttet, at den vil bedømmes på sine handlinger og ikke på sine ord. Den har allerede gjort et fremragende stykke arbejde på det udenrigspolitiske område gennem Rumæniens formandskab for OSCE og har gjort fremragende fremskridt i sine relationer til Verdensbanken og Den Internationale Valutafond. Den er måske nok plaget af fattigdom, men der er sket gode ting. Industriens produktivitet er steget med 17%, og inflationen falder lidt efter lidt.
Rumæniens største investor er stadig Frankrig, men også andre EU-medlemsstater såsom Tyskland, Italien, Grækenland og Det Forenede Kongerige melder sig på banen. Landet har samtidig cementeret sine relationer til Nordamerika og navnlig til USA. Men Rumæniens skæbne forbliver i Europa, og landets fremtid ligger i NATO og EU. Måske var den bitre arv efter Ceausescu imidlertid ansvarlig for, at den politiske omstillingsvilje var længere om at dukke frem i Rumænien end i en række andre østeuropæiske lande. Ja, behandlingen af børn i Rumænien blev, som kommissæren nævnte her til formiddag, hurtigt en rædselshistorie i de internationale medier.
I dag befinder Rumænien sig imidlertid i en forandringsproces, der bliver hjulpet på vej hele vejen igennem af Kommissionens ulastelige arbejde i Bruxelles og Bucharest og vejledt af mangeårige venner her i Parlamentet over hele det politiske spektrum. Vi arbejder som et team for at bistå Rumænien i landets fremskridt mod medlemskab af EU.
Som kommissæren sagde ved en anden lejlighed, er fremskridtene mod integration ikke til at stoppe. Rumænien er en integreret del af denne proces, og samfundet har ændret sig hurtigt i de sidste måneder. Der findes nu lovgivning om homoseksuelles rettigheder, en lov om ulovlig handel er for nylig blevet vedtaget, og en lov om vold inden for familien er gået igennem. En børnelov om børns rettigheder, der også vil omfatte en lov om adoption, både lokal og international, er nu ved at blive udarbejdet.
Gruppen på højt plan for rumænske børn er på vej mod registrering. Den vil omfatte et vismandspanel, der skal vurdere Rumæniens evne til atter at være med i international adoption, når tiden er moden hertil. Det er meget vigtigt, at børneloven ikke hastes igennem.
Lokale adoptioner er fordoblet i de sidste måneder, og 20.000 børn forlader i denne uge specialskoler og vil vende tilbage til normale skoler og et normalt liv. Det er et enormt fremskridt. Må jeg her navnlig hylde mine spanske kolleger i Europa-Parlamentet, som har haft et stort pres på dem fra forskellige familier i Spanien. Jeg er glad for, at den nye rumænske regering har udpeget meget kompetente embedsmænd til at se på de problemer, som disse spanske familier står over for. Jeg vi holde meget nøje øje med det videre forløb og rapportere tilbage til mine spanske kolleger.
Jeg vil slutte af med at sige, at Rumænien har meget at tilbyde EU og verden. Dets dybt rodfæstede viden om sin tidlige europæiske status i det romerske kejserrige giver det al mulig tilskyndelse til at arbejde sig igennem disse vanskelige tider og, når tiden er inde, blive fuldt medlem af EU.

Volcic
Hr. formand, Slovenien håber på at komme over målstregen som en af de første 12 både, der kommer med i EU i 2004 - for nu at bruge et billedsprog, som kommissær Verheugen ofte bruger. Det blev også sagt her til morgen, at placeringen i denne kapsejlads ikke vil ændre sig. I Ljubljana håber man således på at være færdig med indførelsen af acquis communautaire under det spanske formandskab, det vil sige i andet halvår næste år, og herved bevarer man den faste rytme, som også det nuværende belgiske formandskab anmoder om.
Slovenerne har været flittige til at opfylde punkterne i acquis communautaire, og det er lykkedes dem at løse nogle meget komplicerede spørgsmål. Det gælder ikke mindst miljøspørgsmålet, som de høstede anerkendelse for fra EU's besøgende i Ljubljana. Slovenien overraskede EU ved allerede at afslutte forhandlingerne om fri kapitaloverførsel her i foråret - i øvrigt tidligere end beregnet - selv om der var nogle problemer med meningsdannerne.
I Ljubljana forklarede man EU's besøgende, at når det gælder befolkningen, kommer den slovenske regering til at stå i en vanskelig situation, hvis datoerne bliver udskudt, og hvis slovenerne - som naturligvis glædede sig over konklusionerne fra topmødet i Göteborg og fra de tidligere topmøder - ikke kommer med.
Sådan som det normalt er tilfældet i sidste fase inden et lands optagelse i EU, vågner skeptikerne op til dåd, men tit er der tale om en intern og taktisk politik. Slovenien er klar over, at det er nødt til at løse spørgsmålet om tilbagelevering af ejendom inden for de fastlagte frister, selv om sagernes indbringelse for domstolene i nogle - ret iøjnefaldende - tilfælde har forsinket forløbet.
Anmeldelsesfristerne er dog udløbet, og der er også forsinkelser med hensyn til genprivatiseringen af udenlandsk ejendom.
Slovenien er under alle omstændigheder et af de lande, hvor investeringen af udenlandsk kapital er meget lav på trods af den makro- og mikroøkonomiske stabilitet, og ofte er der blot tale om en fornyelse af investeringer, der allerede er blevet foretaget tidligere. Man har krævet en større gennemsigtighed - et ord, der er blevet brugt mange gange her i Parlamentet i dag - med det formål at foretage en privatisering, så udbuddet af virksomheder, banker og selskaber på markedet ikke ender med at være rent nationalt og holde de udenlandske investorer borte.
Der er langt om længe også blevet fastlagt regler for privatiseringen af de store banker, hvor staten - i det mindste i et vist stykke tid - bevarer en slags "gylden aktie", nemlig den såkaldte vetopakke. De udenlandske investorer er interesserede i denne sektor, og der er forhandlinger i gang.
Slovenien arbejder i øjeblikket meget aktivt på at stabilisere den sydlige og centrale del af landet, og nu hvor Milosevic er væk, er spørgsmålet ikke længere så dramatisk. Der er nogle psykologiske forbehold i den forbindelse. "Vi har endnu ikke sat vores ben i EU", siger nogle observatører, "men den internationale kapital risikerer allerede at begrænse vores suverænitet." Det er et fænomen, som man også kan se i andre små lande, hvor der tidligere har været realsocialisme. Det er dog vores indtryk, at Slovenien er klar over, at det skal sørge for finansiel åbenhed inden for de tidsfrister, der er aftalt med EU.
Forskellige foranstaltninger - såsom styrkelsen af de domstole, der er overbebyrdet med arbejde, eller oprettelsen af en mobil gruppe dommere, som skal støtte de lokale institutioner, der har de største forsinkelser - tager sigte på at forenkle det arbejde, som er forbundet med de mange uafgjorte civile sager, der som regel netop vedrører spørgsmålet om tilbagelevering af ejendom.
Kommissionen beklager i sin rapport, at forvaltningen er langsom. Også på dette område er der blevet truffet nogle lovgivningsmæssige foranstaltninger. Slovenien forbereder sig på at ændre sin forfatning for at tilpasse den til EU's krav.
Hvad forholdet til nabolandene angår, skal det understreges, at der er indgået en kulturaftale med Østrig, hvor man anerkender eksistensen af det tysktalende mindretal i landet, og for ikke så længe siden - dette er et meget vigtigt spørgsmål - fastlagde man land- og søgrænserne til Kroatien. Disse grænser er i øjeblikket ved at blive ratificeret i begge landes parlamenter. Dette var de vigtigste begivenheder for grænsesamarbejdet.
De makroøkonomiske indekstal er stadig positive. Inflation og arbejdsløshed er lavere end EU-gennemsnittet, mens BNP ikke ligger så langt fra EU-gennemsnittet. Takket være de forberedelser, der er blevet truffet, eller som man er ved at være færdig med, lader det på nuværende tidspunkt til, at Slovenien har de rigtige forudsætninger for at blive optaget i Det Europæiske Fællesskab.

Poos
Hr. formand, for andet år i træk har jeg den ære at fremlægge betænkningen om Cyperns ansøgning om tiltrædelse af EU for Parlamentet. Forslaget til beslutning, som ligger foran Dem, er blevet vedtaget i udvalg med 55 stemmer imod to og en blank stemme. Forslaget fremviser et kontrastfyldt resultat.
På den ene side understreger det Cyperns udmærkede resultater, hvad angår vedtagelsen af EU's acquis. 23 kapitler er allerede lukket, og de resterende kapitler byder ikke på nogen uovervindelige vanskeligheder. På den anden side beklager forslaget den vedvarende opsplitning af øen. De forventninger, som det internationale samfund havde lagt i nærforhandlingerne i FN-regi, blev tilintetgjort i november, da hr. Denktash efter en ensidig beslutning trak sig ud af processen. Denne tilbagetrækning er hidtil blevet støttet af Tyrkiet.
På trods af, at værdifuld tid er gået tabt med at løse det politiske problem før tiltrædelsen, kan jeg kun anbefale Europa-Parlamentet at holde fast ved sin tidligere holdning, der er baseret på international lovgivning og retsvæsenet. Denne holdning, som også er FN's, Europa-Rådets og alle de europæiske institutioner, Europa-Parlamentet, Rådet og Kommissionens holdning, blev bekræftet den 10. maj 2001 af Den Europæiske Menneskerettighedsdomstol.
Den politiske løsning, som vi ønsker, kan ikke bygge på en situation, som reelt er skabt med magt. Den skal tværtimod slå en streg over fortiden og koncentrere sig fuldstændigt om fremtiden. FN's generalsekretær havde foreslået de græske og tyrkiske cyprioter et føderalt system, der var baseret på en demokratisk model, og som respekterede begge parters særegenheder. Sådanne modeller fungerer i mange europæiske lande - Forbundsrepublikken Tyskland, Belgien, Schweiz og andre - hvor de har bevist såvel deres levedygtighed som deres vitalitet.
Alle uløste konflikter fra fortiden kan løses via forhandlinger, om nødvendigt med støtte fra det internationale samfund, ligegyldigt hvor meget skyld der har ophobet sig på begge sider siden 1960 (spørgsmålet om flygtninge, ejendom, tilbagetrækning af tropper osv.). Cypern-problemet er ikke uløseligt, hvis der findes politisk vilje til nu at give det et skub fremad. Den kolde krig er forbi. Alle mure er faldet i Europa. Gårsdagens fjender er blevet partnere. Det er selvklart til fordel for samtlige lande i regionen og især for Tyrkiet, at dette stridens æble forsvinder.
Begge samfund på øen vil - og det beviser de seneste meningsmålinger - være medlemmer af EU. De, der udelukkende har satset på ubevægelighed som strategi, måske som overlevelsesstrategi, burde respektere deres ønske.
Ved at sikre et stort flertal for beslutningsforslaget om Cypern styrker Europa-Parlamentet Kofi Annans forhandlingsposition. I slutningen af 2001 og i starten af 2002 får FN's generalsekretær en sidste chance for at skabe et gennembrud i forhandlingerne på tværs af befolkningsgrupperne. Fortsætter disse bestræbelser imidlertid med at blive saboteret af en af parterne, vil historien definitivt dømme dem, der modsætter sig den internationale orden. EU kan i så fald kun efterleve den aftale, som blev indgået på højeste niveau i Helsinki i december 1999, nemlig at en politisk ordning ikke er en forudsætning for Cyperns tiltrædelse af EU.
I mellemtiden kan jeg blot appellere til Cyperns lovmæssige regering om at yde et kontant bidrag til at fjerne de forhindringer, der måtte være for de resterende spørgsmål, således at tiltrædelsesforhandlingerne kan afsluttes inden udgangen af 2002.

Stenzel
Hr. formand, det er nu den anden betænkning om Malta, som jeg fremlægger. Det er hævet over enhver tvivl, at Europa-Parlamentet er positiv i sin bedømmelse og konstruktiv i sin støtte af Maltas tiltrædelsesproces - dette lille ørige i Middelhavet midt mellem EU og Afrika. Betænkningen vedrører på den ene side Københavner-kriterierne, som gælder ensartet for alle ansøgerlande, og på den anden side de særlige betingelser, der gør sig gældende for Malta på grund af landets placering på en ø og dets økonomiske og sociale struktur.
Der er ikke noget, der har ændret sig ved den grundlæggende situation for Malta. Malta opfylder fortsat de politiske kriterier fra København. Landets institutioner er demokratiske og fungerer gnidningsfrit. Der er ingen nævneværdige problemer med menneskerettighederne. Med hensyn til den samlede situation for de økonomiske, sociale og kulturelle rettigheder er der ikke noget at være utilfreds med. På det økonomiske område har Malta en fungerende markedsøkonomi og er indtil videre i stand til at klare sig i konkurrencen med EU, hvis de planlagte strukturreformer gennemføres.
Malta er i denne betænkning på rette vej, både hvad angår fjernelse af importafgifter på færdigvarer frem til 2003 og fjernelse af den eksisterende kapitalkontrol frem til slutningen af 2002. Også det vidtgående privatiseringsprogram, der blev vedtaget i 1999, inklusive vigtige forsyningsvirksomheder i de næste fem år, peger i den rigtige retning. Faldet i budgetunderskuddet fra 11,8% af BNP i 1998 til 5% af BNP i år er et positivt og bemærkelsesværdigt resultat, ligesom den positive udvikling i de økonomiske data.
Inflationen lå trods udviklingen i olieprisen i november 2000 på 2,4%, og arbejdsløsheden faldt efter en let stigning i 1999 til 5,3% af den erhvervsaktive del af befolkningen. Der skal jo tages hensyn til, at denne positive proces skal konsolideres ved en yderligere sænkning af de strukturelle udgifter. Maltas positive udvikling på vej mod EU afspejler sig også i status for tiltrædelsesforhandlingerne. Med 17 kapitler ligger Malta i spidsen i forhold til de andre ansøgere, som først kunne begynde forhandlingen i 2000. Det viser, at Malta har indhentet den tabte tid i forhandlingsafbrydelsen på 22 måneder og nu befinder sig i en god position til at være med i den første runde af nye tiltrædelseslande.
Der er ikke alene blot sket ændringer i den politiske situation i Malta, hvor regeringen på den ene side og oppositionen på den anden side vurderer tiltrædelsen af EU forskelligt, for polariseringen mellem regeringen og Labour-oppositionen er snarere blevet skærpet. Som ordfører kan jeg kun med beklagelse tage dette til efterretning. Det betyder naturligvis ikke, at Europa-Parlamentet skal ignorere Labour-partiets holdning, som ønsker at gå samme vej som Schweiz. Men ikke desto mindre skal alle muligheder udtømmes for at sikre kontinuiteten i Maltas tiltrædelsesproces og derefter støtte en konstruktiv dialog med alle vigtige organer og myndigheder og alle samfundslag i Malta.
Til Europa-Parlamentets dagsorden om Maltas tiltrædelsesproces hører naturligvis også spørgsmålet om den indenrigske sikkerhed og sikkerheden til søs. Hvad den indenrigske sikkerhed angår, har Malta nu angivet retningslinjerne for en effektiv politik til bekæmpelse af korruption og hvidvaskning, som vil gøre det muligt for Malta at undertegne Europarådets konvention mod korruption på det strafferetlige område samt at tiltræde OECD's overenskomst om bekæmpelse af bestikkelse af udenlandske embedsmænd i det internationale handelssamkvem i overensstemmelse med tiltrædelsespartnerskabet.
Også på miljøområdet støtter vi Maltas bestræbelser på at gennemføre prioriteterne på kort sigt i tiltrædelsespartnerskabet på områderne affald, luft og vand, og vi viser derfor også udtrykkeligt forståelse for Maltas politik om et forbud mod anvendelse af plastikflasker. Som ordfører udviser jeg også forståelse for Maltas specifikke bekymringer om den frie bevægelighed for arbejdstagere og landets angst for en stor tilstrømning af arbejdstagere på det maltesiske arbejdsmarked. I Kommissionens rapport om arbejdstagernes frie bevægelighed tages der også hensyn til denne snarere psykologisk betingede angst. Malta er ikke noget transformationssamfund. I denne forbindelse har Malta altid gjort opmærksom på, at landet vil behandles som de andre ansøgerlande.
Kommissionens bestræbelser på at finde finansielle midler for at indhente dette underskud skal hilses velkomne. På den anden side er det nødvendigt, at de maltesiske myndigheder træffer tilsvarende forberedelser for at muliggøre en decentral forvaltning af strukturhjælpen og den regionalpolitiske hjælp.
Jeg vil gerne lige kort komme ind på Rådet. Også Maltas holdning til kapitlet om landbruget kommer forhåbentlig snart på bordet.
(Formanden fratog taleren ordet)

Oostlander
Hr. formand, på topmødet i København sagde man ganske rigtigt, at de politiske kriterier står øverst på listen ved bedømmelsen af, om et ansøgerland kan optages i Unionen. EU er primært et retsstatsforbund. Derfor er vi meget opmærksomme på opbygningen af demokratiske institutioner i ansøgerlandene, i hvilken forbindelse Europarådets egen ekspertise er involveret på en meget konstruktiv måde. Vi er klar over, at det er vanskeligt at forstærke den demokratiske bevidstgørelse i de lande, som i mange årtier har lidt under et totalitært styre, som i politisk, samfundsmæssig og økonomisk henseende førte dem mod afgrunden. Heldigvis gøres der gennemgående mange fremskridt inden for dette område. Derfor var de seneste beretninger om, at den nuværende rumænske regering forsøger at forbyde et oppositionsparti ved hjælp af juridiske tricks, så bitre. Vi oplevede lignende sager i Slovakiet i sin tid under Meciars regering, og det fik os til at udsætte tiltrædelsesforberedelserne med det land. Mit spørgsmål til kommissæren er, om det ikke er på tide også at gøre den rumænske regering opmærksom på, at der kan blive tale om en lignende udsættelse, hvis den fortsætter med foranstaltninger, som er i strid med retsstatsprincippet? Denne sag viser, at domstolenes uafhængighed er et stort gode, ligesom politiets håndhævelse af retsstaten. Mange lande bekæmper tappert korruptionen, især også Bulgarien.
Forstærkningen af samfundets juridiske infrastruktur er et meget stort gode. Bestræbelserne på at sikre embedsmænds, dommeres, politiets og forvaltningens ubestikkelighed forhindres imidlertid ofte af de dårlige lønninger, og jeg mener, at det også skal være et vigtigt punkt i tiltrædelsesforberedelserne. Den europæiske integration er mangesidet og omfatter alle niveauer i samfundet. Derfor er udvekslingsprogrammer og venskabsforbindelser vigtige i praksis, hvilket endvidere gælder indsættelsen af specialiserede EU-institutioner, f.eks. Det Europæiske Overvågningscenter for Narkotika og Narkotikamisbrug og Observationsorganet for Racisme og Fremmedhad i Wien. I øvrigt et begreb, som siden Durban har fået en ubehagelig biklang. Dette center kan tillige spille en rolle ved integreringen og løsningen af problemer i ansøgerlandene.
Mit andet spørgsmål til kommissæren er, om disse specialiserede centre er involverede i integreringen af ansøgerlandene, og om deres kapacitet er tilstrækkelig hertil.
Jeg er i øvrigt enig med kommissæren i, at når det drejer sig om mindretal og ikke-diskrimination, er den samfundsmæssige integration af romanibefolkningen ikke kun en vanskelig opgave i Slovakiet eller Rumænien, men overalt i Europa, og det kræver en klar europæisk politik. Hr. Wiersma har allerede behandlet dette.
Ligesom kommissæren håber jeg, at delingen af Cypern hurtigt ophører. Hvis Cyperns regering fortsat gør, hvad den kan for at genoprette enheden, vil splittelsen ikke være en hindring for den, men for forhandlingerne med Tyrkiet, og jeg håber, at Tyrkiet gør sig dette klart.

Lalumière
I lighed med dagens andre ordførere glæder jeg mig over at se, at forhandlingerne skrider fremad og godt fremad for alle ansøgerlande. På trods af vanskelighederne har man udført betydelige mængder arbejde. Vi må sige, at man ikke kan andet end lykønske forhandlerne med deres bestræbelser. Tillykke, hr. kommissær. Dog vil jeg gerne pege på to punkter, som ikke er glemt, men som man efter vores mening burde gøre mere ved.
Jeg tænker først og fremmest på de sociale konsekvenser af udvidelsen. Det virker, som om Kommissionen, Rådet og Parlamentet burde træffe flere foranstaltninger for at imødegå den opløsning af samfundet, der uundgåeligt vil blive og allerede er et resultat af de økonomiske reformer, som gennemføres i iltempo i ansøgerlandene. Omstruktureringerne af virksomhederne, privatiseringerne og moderniseringen af arbejdsmetoderne, som for os synes at være nødvendige, skaber arbejdsløshed, bringer forstyrrelse i de sociale sikringssystemer og har skæbnesvangre konsekvenser for familierne og det enkelte individ. Lad os prøve, prøv at gøre en ekstra indsats for at begrænse de sociale forstyrrelser, der, hvis man ikke passer på, kan udvikle sig til alvorlige politiske forstyrrelser.
Det andet punkt, jeg vil understrege, er kontakten til offentligheden både i ansøgerlandene og i medlemsstaterne. Forhandlingerne er et job for fagfolk. Jeg takker endnu en gang for deres store indsats. Men et lands tiltrædelse af Unionen berører hele dets befolkning. Det kan man se af opinionsundersøgelserne. Efterhånden som tidsfristen nærmer sig, stiger antallet af modstandere, men også antallet af bekymrede og nervøse individer. Vi burde informere og forklare tingene bedre og samtidig afdramatisere dem så meget som muligt. Det er et gigantisk PR-arbejde, som Kommissionen - og selvfølgelig Parlamentet - bør koncentrere sig mere om.

Haarder
Hr. formand, det er dejligt at høre Kommissionen, Rådet og Parlamentet forpligte sig så stærkt på udvidelsen, som det er sket her i dag. Men under den glade overflade er der jo bekymringer, også hos borgerne i ansøgerlandene, og dem skal vi lytte til. Disse bekymringer går ikke væk ved besvægelser, det sagde kommissæren også. Vi skal ikke på nogen måde udsætte udvidelsen, men vi skal lytte til de ønsker om overgangsordninger, som landene har, hvad enten det gælder jordkøb eller miljø.
En aftale er kun god, hvis begge parter er tilfredse. Vi skal ikke stille krav til andre, som vi ikke stiller til os selv. Her tænker jeg bl.a. på miljøkravene om rensning af spildevand, som Bruxelles jo ikke opfylder endnu. Derfor skal vi være villige til at lytte til de lande, der ønsker fleksibilitet hos os. Udvidelsen er ikke blot en gave, vi giver til dem, det er også en gave, de giver til os. Vi ønsker dem ind i Unionen med deres værdier og med deres viden om, hvad det betyder ikke at have frihed og demokrati, for det er det allervigtigste. Det er måske dem, der ved allermest herom, for det er dem, der har prøvet at miste frihed og demokrati.

Maes
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske alle ordførerne, men det kan naturligvis ikke lade sig gøre på to minutter. Jeg vil understrege to aspekter: behandlingen af kulturelle mindretal og informationen og kommunikationen med befolkningen.
EU skal være mere end et marked. Den er tillige et borgersamfund og en samling af folkeslag og af mindre og større kultursamfund. Den måde, som menneskerettighederne og mindretallenes rettigheder sikres, giver i flere lande stadigvæk anledning til problemer. På papiret ser alt ud til at gå meget bedre, men i praksis behandles f.eks. romanibefolkningen i næsten alle lande fortsat som andenrangsborgere, og der er fortsat tredjeverdenssituationer svarende til de værste slumkvarterer i Afrika og i tredjeverdensbyerne.
Med hensyn til behandlingen af andre mindretal svarer praksis tilsyneladende heller ikke til det, der står så pænt på papiret og i lovene. Jeg henviser f.eks. til behandlingen af det ungarske mindretal i både Slovakiet og Rumænien. Det går i praksis ikke så godt som på papiret.
Kommunikation med befolkningen er et stort problem, fordi befolkningen har erstattet en spontan entusiasme for Europa med en mere kritisk holdning. Hvis løfter og overholdelsen af løfterne udebliver, vil denne naturligvis tiltage.
Spørgsmålet er imidlertid, om Kommissionen fører en god politik ved ikke at henvende sig til befolkningerne i de lande på deres sprog. Kan man helt overlade kommunikationen til regeringerne? Jeg konstaterer, at flere regeringer ikke engang underretter deres egne parlamentsmedlemmer, og så ved befolkningen da slet ikke, hvad der foregår i det flotte Infopoint i Warszawa på alle medlemsstaternes sprog, bortset fra på polsk. Er vi så i gang med at kommunikere, eller gemmer vi os?

Frahm
Hr. formand, jeg var meget glad for den tale, som blev holdt på formandskabets vegne, og jeg var især glad for, at der blev lagt vægt på, hvordan befolkningerne i ansøgerlandene oplever situationen. Vi skal ikke se bort fra, at der skal være en folkeafstemning i ganske mange af ansøgerlandene. Jeg håber, at folk i ansøgerlandene især læser den del af Elmar Broks betænkning, som består af udtalelserne fra Kvindeudvalget og Socialudvalget, fordi der heri efter min opfattelse lægges vægt på det, som virkelig er vigtigt for den enkelte borger. Derimod håber jeg ikke, at de læser den del, som handler om den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik og specielt om NATO-medlemskabet. Vi ved alle sammen, at et fælles forsvar på europæisk niveau vil blive en ganske dyr historie. Der er lavet beregninger, der viser, at for vores del af Europa vil det betyde en forøgelse af budgetterne på 50%. Jeg tør slet ikke tænke på, hvad det vil betyde for ansøgerlandene. Jeg håber, at man ser den gode del af betænkningerne, og jeg håber, at det er den, der vil være bærende for udvidelsesprocessen og ikke alle de andre dele!

Crowley
Hr. formand, jeg vil gerne takke og lykønske alle ordførerne. For at vende tilbage til noget, som hr. Haarder allerede har nævnt, har vi en pligt og et ansvar over for landene i Østeuropa, ikke på grund af den gave, vi giver dem, men på grund af den nye entusiasme og ånd, som de kan tilføre et EU, der er ved at stagnere.
Jeg vil navnlig fokusere på Ungarn. Som en af anførerne for kapløbet mod udvidelse har det vist sig i stand til at kaste åget af totalitær kommunisme af sig og bygge en ny markedsbaseret økonomi, skabe nye muligheder på uddannelsesområdet, forbedre sin infrastruktur og industrielle kapacitet og udvikle sin turisme og sit landbrug. Det har allerede tilendebragt 22 af de 31 kapitler for tiltrædelse af EU.
Jeg bifalder implementeringen af Sapard-programmet, der skal bistå med den videre udvikling af landdistrikter og med samfundsudviklingen i Ungarn. Jeg appellerer her navnlig til Kommissionen om at hjælpe med at afbøde nogle af de vanskeligheder, som de ungarske forhandlere står over for med interne bureaukratier inden for Kommissionen, og få sat øget gang i hele processen.
Jeg vil slutte af med at sige, at vi må åbne vores arme og hilse den foryngelse velkommen, som ankomsten af landene fra Central- og Østeuropa vil bringe med sig.

Belder
Hr. formand, ud fra den kristelige overbevisning om barmhjertighed støtter jeg udvidelsen af EU fuldt ud. Til min glæde brød det kommunistiske system sammen i Central- og Østeuropa i 1989. Glæden var generel i Vesteuropa. Det kræver en fortsættelse, hjælp til ansøgerlandene, så de kan slutte sig til Unionen og således virkelig vende tilbage til Europa.
Dette udgangspunkt vidner om realitetsfornemmelse, for især udvidelsen af Unionen mod øst er for medlemsstaterne og ansøgerlandene politisk og økonomisk gunstig, for bare at nævne ét argument. Efter 1988 steg den indbyrdes handel enormt. Beslutningsforslaget, i anledning af Broks mundtlige forespørgsel, understreger derfor ganske rigtigt de forskellige fordele ved udvidelsesprocessen.
Alligevel er det langt fra alle, der deler dette syn på udvidelsen. Det fremgår af nylige meningsmålinger. Disse undersøgelser viser en kontrast mellem den generelle offentlige mening i ansøgerlandene og i de 15 EU-medlemsstater. I ansøgerlandene er der et klart samfundsmæssigt fundament for udvidelsen, men i medlemsstaterne er det derimod kun 43% af borgerne, som støtter den. I en række EU-lande er der sågar langt flere modstandere end tilhængere, som om de byrder og den usikkerhed, som følger den store udvidelse, kun ligger på EU's skuldre.
Broks beslutningsforslag tager i øvrigt ikke hensyn til disse forskellige offentlige meninger. Den opfordrer både medlemsstaterne og ansøgerlandene til at informere befolkningen endnu mere og bedre. Dermed forsvinder den konstaterede mangel på europæisk engagement ikke helt, er jeg bange for. Hvordan det end forholder sig, så henvender beslutningen sig især til medlemsstaterne. De står imidlertid slet ikke alene. EU-medlemsstaterne har mange indbyggere, som tænker på central- og østeuropæerne! Deres mange initiativer, private og eventuelt kirkelige, som har fundet sted længe, ofte længe før Murens fald, taler for sig selv. Rådet og Kommissionen skal især inddrage disse forbundsfæller i oplysningskampagnen om udvidelsen.
Endnu et punkt i beslutningsforslaget tiltrak sig min opmærksomhed. I punkt 49 står der, at ansøgerlandene ikke skal opfylde strengere betingelser end medlemsstaterne. Det er indlysende, for Unionen har udtrykkeligt begrænset sin tiltrædelseskontrol til opfyldelse af Københavnskriterierne. Så længe ansøgerlandene ikke har medbestemmelsesret med hensyn til videregående samarbejde på forskellige politiske områder - f.eks. FUSP, asyl- og indvandringspolitikken og den monetære politik - må EU ikke pålægge dem nye kriterier inden for disse områder.
Hr. formand, ordsproget lyder, at de sidste lod vejer tungest. Med afslutningen af tiltrædelsesforhandlingerne med de ansøgerlande, der er nået længst, vil det på ny vise sig. Der resterer fortsat en række vanskelige sager. Jeg håber, at Unionen vil give et konkret bevis på sin udvidelsesvilje. Desuden er det ifølge det velkendte bibelord bedre at give end at modtage.

Souchet
Hr. formand, kære kolleger, efter dagens forhandling om udvidelsen kommer vi til at stemme om et samlet beslutningsforslag, som er udarbejdet af vores kollega, hr. Brok.
Betænkningens fortjeneste ligger i ikke at gå let hen over den irske befolknings beslutning om at forkaste Nice-traktaten og ikke at skjule, i hvor høj grad denne beslutning influerer på den fremtidige udvidelsesproces. Vi er således glade for at se, at hr. Brok under beslutningsforslagets punkt 2 tager den anbefaling til indtægt, som vi gav dagen efter det irske valg, om at udarbejde nogle alternative løsninger inden for rammerne af tiltrædelsestraktaterne.
Til gengæld er det fuldstændig utilgiveligt, at han bruger resultatet af den irske folkeafstemning til at retfærdiggøre forkastelsen af den mellemstatslige proces. Selv om regeringskonferencernes aktuelle praksis ofte er uigennemsigtig og uforståelig, skyldes dette ikke selve metoden, der forener de demokratiske og folkevalgte regeringer.
Det kan sagtens lade sig gøre at gøre den mellemstatslige proces mere gennemsigtig og forståelig. Det er det, man på pragmatisk vis må bestræbe sig på, idet man må undgå de ideologiske faldgruber, som, når man er utilfreds med en beslutning, består i at enes om nødvendigheden af ved en flertalsbeslutning at nedbryde den lovramme, som denne er baseret på, således at tingene ikke gentager sig. Her befinder vi os i en magisk tankeverden, eller som vores kollega Georges Berthu udtrykte det i går, i en normativ illusion.
Det, man kan lære af den irske folkeafstemning, er i hvert fald, at man ikke på denne vis skal gøre den europæiske opbygningsproces endnu mere antidemokratisk.

Böge
Hr. formand, kære kolleger, de økonomiske og politiske fordele ved udvidelsen vil uden tvivl være væsentlig større end de sandsynlige budgetudgifter. Det er allerede tilfældet i dag, vil jeg gerne tilføje. Alligevel er det netop vores opgave som budgetansvarlige at diskutere og gennemføre en seriøs og målrettet budgetplanlægning, også for at komme følelser og angst i forkøbet, og behandle tallene nøgternt. Vi kan derfor på grundlag af erfaringerne fra det tidligere tiltrædelsesprogram, på grundlag af optagelseskapaciteterne, på grundlag af forvaltningsstrukturerne i de nye medlemsstater gå ud fra, at der både for landbrugspolitikken og for strukturfondene vil ske en trinvis integration i fællesskabsprogrammerne.
Hvis man går ud fra disse kendsgerninger, betyder det dog også, at vi kan finansiere de finansielle udfordringer ved udvidelsen selv ved 10 landes samtidige tiltrædelse inden 2006 inden for rammerne af det finansielle overslag, som blev besluttet i Agenda 2000: i landbrugspolitikken 7 milliarder euro i slutfasen ved en trinvis integration, i strukturpolitikken fra 6,1 milliarder euro i 2004 til ca. 10,9 milliarder euro, og dette aktuelt ved et foreløbigt forslag til budget fra Kommissionen på ca. 100 milliarder euro for 2002, for at gøre sammenligningen klar.
Vi vil dog uden tvivl være nødt til meget grundigt at diskutere spørgsmålet om indtægter og udgifter i det europæiske budget for tiden efter 2006, også under hensyntagen til de fremtidige verdenshandelsforpligtelser, for mod slutningen af 2013 kan disse sammenligningstal være 17 hhv. 26 milliarder euro.
Lad os ikke nøjes med at se på disse to blokke i budgetpolitikken. Jeg er meget bekymret og spørger mig selv, hvorvidt Kommissionens overvejelser om, hvordan Europa skal regeres, og den konkrete planlægning her i Parlamentet til løsning af sprogproblemet virkelig står mål med kravene om at sikre de europæiske nationale identiteter og de europæiske institutioners evne til at handle i borgernes interesse i et større EU. Her gælder det om at tage fat på en meget mere intensiv diskussion, således at vi er i stand til at bevare vores handleevne i fremtiden.

Paasilinna
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, udviklingen i f.eks.Estland og Letland er gået hurtigt. Jeg gratulerer disse nationer med dette. Frihed og selvstændighed sætter gang i staterne. Sådan bør det også være, hvad angår befolkningen, og der skal også gerne ske en forbedring af menneskers styring af deres eget liv. Dette er ikke noget eliteprojekt, og det skal nu gøres klart for disse ansøgerlande.
Den økonomiske vækst i Europa er nu brudt. Mange mener, at vi er på vej mod lavkonjunktur, endda recession. Den økonomiske afmatning påvirker disse landes økonomier endnu mere end vores, fordi de er betydeligt mere sarte. Unionens popularitet er dog dalet i mange ansøgerlande, som f.eks. i Estland, helt ned til det halve allerede inden denne økonomiske afmatning, der nu er sket i Europa. Det menes i disse ansøgerlande, at den ene grund til dette er den hårde budgetdisciplin, som er overholdt. En lavkonjunktur vil yderligere reducere Unionens popularitet. Det er derfor, at jeg beder om og går ud fra, at man tager kraftigt fat i reduktionen af de sociale forskelle og den sociale og økonomiske kløft, for det udgør det fundament, hvorved vi i disse lande kan vinde støtte til medlemskabet blandt størstedelen af befolkningen. Dette betyder også, at arbejdsløsheden inden for Unionen ikke må stige, ellers tæres netop fundamentet og den brede opbakning, der er til stede om udvidelsen inden for Unionen. Med andre ord kan den nedadgående økonomiske situation være en trussel mod udvidelsen efter det aftalte og planlagte tidsskema. Lad os altså tage fat i den sociale uligevægt, før det hele bliver udskudt alt for langt ud i fremtiden.

Malmström
Hr. formand, det er fantastisk at få lov til at opleve denne spændende tid i Europas historie, hvor vi langt om længe kan forene kontinenterne. Jeg håber, at vores nye venner og kolleger om bare nogle få år kan sidde sammen med os hernede i salen i stedet for bare at lytte til os oppe på tilskuerpladserne. Så kan vi løse problemerne i fælleskab og skabe gode levevilkår for Europas borgerne, og det er på tide.
Det er snart 12 år siden, Berlinmuren faldt, og flere europæere lovede, at de lande, som endelig kastede kommunismens åg af sig, hurtigt ville kunne opnå medlemskab. Der er stadig en hel del at gøre, og det beskrives også i de udmærkede betænkninger, vi drøfter i dag. Der gøres store fremskridt, og jeg glæder mig over det belgiske formandskabs store ambitioner. Det er vigtigt, at der ikke stilles flere krav nu.
Også i EU er der en hel del at gøre. Vi er mange, som er skuffede over det magre resultat fra mødet i Nice, og som håber på store ambitioner i Laeken. Integration er en gensidig proces, som kræver, at både vi og de kommende medlemmer gør os store bestræbelser. Sammen står vi imidlertid over for en gigantisk opgave, der består i at overbevise befolkningen i alle lande om de faktiske fordele ved et forenet Europa. Her gælder det også om at formidle vores stolthed over det Europa, vi hidtil har skabt, og som vi kommer til at skabe sammen.

Jonckheer
Hr. formand, hr. kommissær, under de forhåndenværende politiske omstændigheder er der ikke noget politisk alternativ til udvidelsen, som De Grønne støtter, hvilket vores gruppeformand også gav udtryk for.
Men EU's fremtid er ikke eller burde ikke være udvidelsen, i modsætning til hvad Rådets formandskab understregede i sin indledningstale. Fremtiden efter 2004 for en udvidet Union er åben og usikker. Den kan bestå i et styrket frihandelsområde såvel som i en overstatslig Union, hvor målsætninger som bæredygtig udvikling og social solidaritet ville være i centrum for en reformpolitik.
Hvis man kæmper for løsning nummer to, vil den næste regeringskonference i 2003-2004 være De 15's sidste chance for at rette fejltagelserne fra Nice og påtage sig et ansvar for, at en Union på 27 medlemmer kan regeres demokratisk og effektivt.
Spørgsmålet er imidlertid ikke udelukkende af institutionel karakter, det er også et spørgsmål om budgetter. Opretholdelsen af en solidaritetspolitik mellem medlemsstaterne forudsætter, at man i fremtiden øger Unionens finansielle ressourcer, fordi integrationen af ansøgerlandenes markeder i Unionens markeder på det økonomiske plan i de sidste 10 år er foregået på bekostning af voksende territoriale og sociale skævheder i ansøgerlandene.
Den aktuelle europæiske støtte er uundværlig og letter overgangsomkostningerne, men hvis vi virkelig vil bevare en europæisk samfundsmodel, som er grundlagt på solidaritet og forhandling mellem samtlige aktører i en Union med 27 medlemmer, er der brug for et klart engagement fra alle sider i denne målsætning, som overstiger EU's acquis og forudsætter supplerende støtte fra de 15 nuværende medlemmer.
Hvis udvidelsen skal lykkes for os, og vi skal bevare chancerne for et solidarisk Europa, må vi ikke, som hr. Verheugen netop siger, give efter for en strudsepolitik. Set fra den synsvinkel er jeg meget chokeret over Udenrigsudvalgets forkastelse af hovedparten af de ændringsforslag, som blev stillet af Socialudvalget.

Alavanos
Hr. formand, jeg synes, at vi har hørt en række interessante indlæg, og at Udvalget om Udenrigsanliggender har gjort et godt stykke arbejde. Men alligevel synes jeg ikke, at man kan skjule sin bekymring over den måde, EU's udvidelse foregår på, og de alvorlige følger, som den har på en række af de lande, der orienterer sig mod optagelse i EU, især på det sociale plan.
Som formand for det blandede udvalg EU-Bulgarien vil jeg gerne sige, at ganske vist har EU grebet betydeligt ind og skubbet spørgsmål om energiområdet, omstruktureringen af landbruget og investeringsprogrammerne i Bulgarien i positiv retning, men på samme tid kan jeg ikke lade hånt om de seneste vurderinger fra Eurostat, der blev offentliggjort for en uge siden, og som bogstaveligt talt viser en sammenstyrtning af de sociale forhold, der er opnået i Bulgarien. Jeg synes også, at det er noget, der bør optage os.

Hyland
Hr. formand, det glæder mig at deltage i denne vigtige forhandling om udvidelsen af EU og navnlig at anerkende de fremskridt, der er gjort i forbindelse med Maltas ansøgning om medlemskab.
Europa-Parlamentet var glad, da Maltas regering i september 1998 informerede formandskabet om, at den havde til hensigt at genoplive Maltas ansøgning, og siden da har Malta med regeringens etablering af strukturer vist sin oprigtighed og faste beslutning på at blive del af et integreret og udvidet Europa.
Da jeg jo kommer fra en lille østat lig Malta, kan jeg vidne om EU's engagement over for udviklingen af små og underudviklede regioner i Unionens periferi. Efter min mening fortsætter Europas grundlæggeres vision med at gå i opfyldelse trods megen kritik. Jeg glæder mig til Maltas og andre ansøgerlandes deltagelse i det nye årtusindes Europa. Det er værd at bemærke, at Malta i juni 2001 havde tilendebragt forhandlingerne om mere end 17 forskellige kapitler, herunder vigtige spørgsmål lige fra almen uddannelse og erhvervsuddannelse til telekommunikation, fiskeri og forbrugerbeskyttelse.

Karas
Hr. formand, mine damer og herrer, fem synspunkter fra Udvalget om Økonomi og Valutaspørgsmål. For det første er vi alle, hvad angår Europas genforening, politisk samt moralsk bevidste om den historiske dimension og det historiske ansvar. Dette skal lykkes, og det kommer til at lykkes, fordi det er rigtigt og giver mening.
For det andet udvikler de økonomiske data sig positivt. Den økonomiske vækst i Central- og Østeuropa er fortsat højere end gennemsnittet for EU. Den makroøkonomiske situation er blevet bedre. Eksporten fra EU til ansøgerlandene stiger, og ansøgerlandene nyder allerede nu godt af tiltrædelsesforhandlingsprocessen, fordi den tilbyder orienteringshjælp til de nødvendige reformer, som også uden EU-perspektivet skulle have været gennemført efter 50 års kommunistisk diktatur.
For det tredje, hvilket kommissæren har været inde på, er Den Økonomiske og Monetære Union, euroen, endnu ikke opnået med tiltrædelsen. Det er vigtigt, at vi gør opmærksom på, at man efter opfyldelsen af Købehavnskriterierne skal opfylde Maastricht-kriterierne uden en opting out-klausul, og at denne periode sandsynligvis vil vare mindst tre, fire, fem eller flere år.
For det fjerde er penge og regnskaber ikke alt. De økonomiske data er positive, men de er kun et middel til at nå målet og ikke et mål i sig selv. Vi har sagt det i dag under forhandlingen om Mellemøsten. Midlet til at nå målet for at skabe fred, at opnå sikkerhed, at garantere social stabilitet er at opbygge et demokratisk samfund og at sikre vækst og beskæftigelse.
For det femte er der meget, der skal gøres. Stabilitetskriterierne skal opfyldes, statsstøtten skal kontrolleres, den regionale skævhed skal afhjælpes, pensions-, social- og sundhedsvæsenet skal reformeres, en glidende privatisering skal fremmes, og domstolenes og den statslige forvaltnings uafhængighed skal sikres. Vi har nået en vigtig etape. Vi ser frem mod målet med optimisme.

Dybkjær
Hr. formand, på linje med andre vil jeg også udtrykke min glæde over den opbakning, der har været til udvidelsen i dag. Det er helt afgørende, at EU sender det signal, at vi ønsker udvidelsen for vores egen skyld. Men det er også vigtigt, at der bliver en bred folkelig opbakning til projektet blandt ansøgerlandenes befolkninger. Det er selvfølgelig landene selv, der skal føre diskussionen om medlemskabet, men det er også vores opgave at sikre, at betingelserne er af en sådan art, at udviklingen også af befolkningerne opleves som fremskridt, og at de ikke får følelsen af, at der er de stærke, der kører hen over de svage.
Udvidelsen skal derfor bygge på gensidighed, respekt og ligeværdighed, og frem for alt skal der fra vores side være en forståelse for, at udviklingen i Unionen naturligvis vil ændre sig, når der kommer nye lande og mennesker til. De har nogle andre forudsætninger, end vi har, og det er netop det, der også kan blive til vores berigelse.

Titley
Hr. formand, jeg bifalder forhandlingen her i eftermiddag og hr. Verheugens kommentarer i formiddags, som var yderst positive. Jeg vil gerne komme ind på en meget vigtig ting. Nøglen til det udvidede fællesskab må være det indre markeds integritet. Vi må sikre, at dette indre markeds fulde integritet vil vise sig ved afslutningen af disse forhandlinger. Hvis det ikke sker, vil der være betydelig modstand mod udvidelsen fra virksomheder i Fællesskabet og fra arbejdstagere i Fællesskabet, som føler sig ugunstigt stillet.
Jeg vil nævne et bestemt eksempel. Der fandt for nylig en omstrukturering sted i banksektoren i Tjekkiet. En af de største banker i Tjekkiet - IPB - blev tvunget under forvaltning, og dette skete til gavn for en anden bank - CSOB. Der synes at have været statsstøtte involveret til fordel for CSOB for at støtte positionen for en rival til IPB i den private sektor. Hele denne saga er helt klart utilfredsstillende. Den er ikke gennemsigtig, og det er ikke i overensstemmelse med betingelserne i associeringsaftalen. Vi må sikre, at denne form for begivenheder ikke fortsætter med at finde sted.
Som formand for det blandede parlamentariske udvalg vil jeg også gerne sige et par ord med hensyn til Litauen. Jeg bifalder fru Souladakis' betænkning. Det er klart, at den litauiske regering har taget nogle enorme skridt for at holde trit med de andre. Jeg er fuld af håb om, at den vil nå op på siden af den oprindelige gruppe inden for de næste 12 måneder. Men igen må den sikre implementeringen af det indre marked, navnlig hvad angår forfalskninger i den audiovisuelle sektor.

Sörensen
Kære kolleger, det vil ikke overraske nogen, at jeg som medlem af Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder vil tale om kvinder, for en betydelig del af befolkningen i ansøgerlandene består af kvinder. Meget sårbare kvinder. Lad os ikke glemme, at de fleste tiltrædende lande er oprindelses- og transitlande for kvindehandel. Lad os derfor for en gangs skyld tale om kvinder og ikke landmænd, arbejdsgivere, fagforbund osv. Lad os drøfte det overvejende flertal, som vi vil gøre europaorienterede og ikke bange for Europa. Hvis vi ikke er opmærksomme på denne gruppe, går det helt sikkert galt. Der skal altså gennemføres en god informationskampagne, som når ud til kvindeorganisationerne og alle individuelle kvinder fra landdistrikterne til byerne for bl.a. at bringe klarhed om acquis communautaire. På den måde kan Europa bedre accepteres, og det vil forbedre kvindernes situation meget.
Endelig vil jeg bemærke, at Verheugen i sit indlæg i morges ikke nævnte kvindernes situation med ét ord, og det er meget beklageligt.

Korakas
Hr. formand, på grundlag af græsk erfaring er jeg sikker på, at på trods af det, som hr. Broks afstemningsforslag hævder, vil den allerede dårlige status hos de befolkninger, der søger optagelse i EU, blive endnu værre. EU er nemlig ikke oprettet for at tjene lønmodtagerne, men kapitalen. Disse lønmodtagere oplever allerede inden optagelsen de katastrofale politiske, sociale og økonomiske følger af privatiseringerne og overdragelsen af deres økonomi til den udenlandske kapital. Solidaritetsfølelse får os derfor til at stemme imod betænkningerne. Vi ønsker ikke at være medskyldige.
Men hensyn til Cypern bemærker vi os de positive punkter i Poos-betænkningen, og derfor lader vi være med at stemme imod den, men undlader at stemme. Men også her gælder vores tidligere omtalte politiske indstilling. Desuden kan vi konstatere, at førtiltrædelsesproceduren, især efter mødet i Helsinki, ikke har ført til nogen løsning på Cypern-spørgsmålet, men tværtimod har ansporet Ankara og dens lakaj, Denktas, til en endnu mere uforsonlig holdning. Vi ser med stor bekymring, at optagelsesforhandlingerne anvendes som pressionsmiddel mod den cypriotiske ledelse, for at den skal anerkende en konføderationsløsning, altså en de jure-anerkendelse af invasionen og besættelsen af cypriotisk land og en fuldstændig opgivelse af FN's resolutioner desangående. Se også bare den nuværende rådsformand Michels erklæringer.

Smet
Hr. formand, kære kolleger, fremmedgørelse mellem institutioner og borgere vedrører i de fleste tilfælde menneskers velfærd. I vores lande er der angsten for immigranter, flytningen af virksomheder og angsten for tab af arbejdspladser. Denne angst eksisterer også i ansøgerlandene, hvor tiltrædelsen af Unionen måles efter indtægt og indtægtsstigning og det at have et arbejde. Hvis vi ser på de seneste tal for beskæftigelsen i de centraleuropæiske lande, så er den i 1999 og 2000 faldet overalt, bortset fra Ungarn, Litauen og Slovenien. Derfor skal vi være meget opmærksomme på denne udvikling. Med hensyn til socialpolitikken vil jeg især behandle to punkter. Jeg går lidt i samme retning som fru Maes. Papir er tålmodigt, men man skal lære at lægge papiret til side og se, hvad der gemmer sig bag det.
For det første den sociale sikkerhed. Der er store fare for, at den tidligere sociale sikkerhed nedbrydes, og at det nye system endnu ikke eller i utilstrækkelig grad er på plads, så en hel generation hverken vil kunne profitere af det ene eller det andet system. Min erfaring og de samtaler, som jeg har ført i en række lande, viser, at det er tilfældet. Det er forfærdeligt, fordi det peger imod, at en stor gruppe mennesker vil blive fattigere. Disse mennesker sammenligner situationen med den tidligere og mener, at de har det dårligere nu, end de havde før. Det er altså det første punkt, og jeg anmoder Kommissionen om at undersøge problemet med den sociale sikkerhed meget grundigere, end den gør nu.
Mit andet punkt er opbygningen og udvidelsen af arbejdsmarkedets organisationer. Ligeledes på grundlag af mine kontakter på stedet fastslår jeg, at det også dér forløber meget vanskeligt og langsomt. Vi skal igen se bag papirerne og ordene for at få øje på realiteterne. Lad os hjælpe dem, og lad arbejdsmarkedets parter hjælpe hinanden.

Neyts-Uyttebroeck
Hr. formand, jeg hørte netop i det engelske indlæg til min overraskelse, at mit navn i mellemtiden er blevet til Michel. Det er korrekt, at jeg arbejder meget sammen med minister Michel, men der har endnu ikke fundet en fuldstændig transsubstantiation sted.
Jeg vil gerne starte med, mine damer og herrer, at undskylde, at jeg var lidt forsinket og ikke var her præcis kl. 15.00. Det skyldes, at jeg på vegne af formandskabet deltog i udvalgsformændenes møde. Idet jeg ikke er velsignet med ubiquitas-evner, kunne jeg ikke komme til tiden, hvilket jeg undskylder endnu en gang.
Hr. formand, mine damer og herrer, hr. kommissær, mange af Dem har enten i indlæggene i morges eller i de i øvrigt meget interessante betænkninger om ansøgerlandenes fremskridt henvist - for det meste med stor glæde og sympati - til de kontakter, som De har haft med personer i ansøgerlande, besøg aflagt der og lign. Det gælder også mig. Jeg har i mellemtiden besøgt alle hovedstæder i de ansøgerlande, som vi forhandler med, mindst én gang og i visse tilfælde to, tre eller flere gange. Det er rigtigt, at det skaber et bånd, hvorved der opstår en mere end ren teoretisk politisk interesse for de pågældende lande. Det er næsten rørende at se, hvordan De i Deres betænkninger om fremskridtene næsten som faddere og gudmødre forbarmer Dem over de ansøgerlande, som De behandler. Jeg vil i øvrigt gerne understrege, at Parlamentet i sine forskellige sammensætninger har været en af de store motorer bag udvidelsen. En motor, som aldrig har stønnet, aldrig er stoppet, og det kan De være stolt af.
Men der er mere. Jeg vil gerne specielt, ikke kun som opfølgning af fru Lalumière, men også fordi jeg selv mener det, lykønske Kommissionen, kommissær Verheugen og hans tjenester med det gigantiske forhandlingsarbejde, som de udfører. De er i øjeblikket i gang med mere end 300 forskellige forhandlinger. De behøver blot at gange kapitlerne med antallet af medlemsstater. Jeg ved godt, at der er paralleller, men to situationer kan aldrig sammenlignes helt.
Offentligheden, som faktisk ikke er klar over dette, fordi man ikke har fortalt den det, tror altså, at det tager så lang tid med tiltrædelsen, fordi vi tøver, eller fordi vi ikke har truffet gode beslutninger. Man er ikke klar over, hvor kompleks hele anliggendet er. Det er ikke offentlighedens skyld. Skylden ligger hos alle dem, herunder Parlamentet, der ikke har underrettet den.
Arbejdet er endnu ikke afsluttet, men som tidligere sagt, er målet i sigte. Så stiger nervøsiteten og væddemålene om, hvem der først når målstregen. Jeg er helt enig med kommissær Verheugen i, at det ville være forkert allerede nu at spekulere over, hvilke ansøgerlande der kommer med i den første bølge, og hvilke der ikke gør. Det er alt for tidligt, men vi skal sammen begynde at drøfte den måde, som vi effektivt kan forvandle disse tiltrædelser i kendsgerninger på. Som en lille anekdote vil jeg gerne tilføje, at da Sverige, Finland og Østrig tiltrådte - og det var også en længe bekendtgjort kendsgerning, som man allerede længe vidste besked om - var der ikke nok tolke og oversættere, for bare at påpege et aspekt. Det problem bliver naturligvis endnu mere komplekst, men det skal alle institutioner også drøfte i tide.
Jeg sagde i morges, at udvidelsen er Europas fremtid. Hr. Jonckheer, min landsmand, men ikke min partifælle, benægtede det ved at sige, at fremtiden er usikker. Jeg gentager, hvad jeg sagde i morges, og jeg tilføjer, at jeg ikke sagde det proforma. Jeg sagde det, fordi det er min inderlige overbevisning, selv om fremtiden ikke begrænses til udvidelsen, men at det er den første store opgave, som vi skal løse i den nærmeste fremtid, er helt sikkert.
Premierministeren i mit land er enig heri og sørger desuden, og det siger jeg meget bestemt, i sine forslag til forberedelserne af regeringskonferencen utvivlsomt for en plads og en rolle til ansøgerlandene. Dermed besvarer jeg en bekymring som gruppeformand Poettering gav udtryk for i morges.
Under det såkaldte Gymnich-møde i slutningen af denne uge deltager ansøgerlandene i debatten om Europas fremtid. På det uformelle rådsmøde i Gent og naturligvis på topmødet i Laeken kommer udvidelsen i høj grad på dagsordenen. Den vil blive behandlet i den ånd, som kommissær Verheugen og jeg har givet udtryk for, og endvidere i den ånd, som næsten hele Parlamentet har støttet i de forskellige indlæg.

Swoboda
Hr. formand, fru formand for Rådet, hr. kommissær, udvidelsen af EU er måske det mest fascinerende og vigtige projekt, som vi er i gang med. Det er jeg helt enig i. For så vidt mener jeg, at fremtiden er sikker, som De sagde, tidspunktet er måske ikke helt sikkert, med det vil komme, og det er godt, det er vigtigt. Det må dog ikke få os til at glemme, at der stadig er nogle problemer at løse i denne sammenhæng, og at udvidelsen som sådan naturligvis resulterer i problemer, som skal løses, og som ikke må være en grund til at ophæve og udsætte ting.
Et af disse problemområder er med sikkerhed det sociale spørgsmål, som allerede er blevet nævnt af talerne før mig, for med ansøgerlandene bliver kløften mellem rig og fattig i EU også større. Ikke fordi de rige bliver fattigere, men fordi der rejses nye spørgsmål i Unionen vedrørende kohæsionspolitikken, som hermed får en ny og endnu vigtigere opgave. Dér, hvor rig og fattig støder sammen, især i grænseregionerne, vil dette naturligvis også give problemer, fordi der blandt de mere rige også findes fattigere lag, mindre kvalificeret arbejdskraft, som føler sig truet. Det skal man finde løsninger på. Jeg er Kommissionen og Rådet taknemmelig, fordi man har fundet en fornuftig målestok, som skal anvendes på en fleksibel og så vidt mulig hurtig måde, for målet er integration. Integration betyder at leve sammen, ikke kun ved siden af hinanden, men at leve sammen og at vokse sammen. Det er en vigtig opgave, som vi sammen skal løse skridt for skridt.
Et andet problem, som jeg vil berøre kort, er mindretalsproblemet. Vi lever jo alle i større og større omfang på et kontinent af mindretal. Beskyttelsen af mindretallene er en vigtig opgave, som vi endnu ikke har løst fuldstændigt i den eksisterende Union. Der er god grund til at beskytte disse mindretal, men vi må også bestræbe os på af forberede borgerne på et fælles Europa og ikke skabe nye privilegier. Det nævner jeg, fordi jeg også har beskæftiget mig meget med Ungarn, især med landets lovgivning, hvor der måske løbes noget af en risiko ved at skabe visse privilegier uden for den ungarske grænse, altså i nabolandene Slovakiet og Rumænien. Jeg mener, man skal være forsigtig, idet man skal gå ind for beskyttelse af og solidaritet med de ungarske mindretal, men uden at diskriminere på ny.
Nu hvor jeg er ved punktet diskriminering, som er mit sidste punkt, ønsker jeg at tilføje, at der på mange områder - og det skyldes, at vi har haft stor succes med vores fælles arbejde - er sket en afskaffelse af love, som sigtede på diskrimination, og at diskrimination på grund af religion, køn, seksuel overbevisning f.eks. allerede er blevet afskaffet, også i Rumænien. At det er nævnt i betænkningen, er i hvert fald ifølge min viden allerede forældet, fordi der siden er blevet vedtaget en lov, som afskaffer diskrimination af homoseksuelle. Man ser altså, hvordan tingene hele tiden er i bevægelse, og hvordan vores fælles indsats nu forbedrer situationen i Europa, allerede før udvidelsen.

Thors
Hr. formand, som Romani Prodi sagde i forbindelse med denne debat sidste år, er vi i Europa alle mindretal. I dag sagde kommissær Verheugen, at det at leve i Europa er at leve med kompromiser. Efter min mening er de meget vigtige for de europæiske værdier. Det er op til det store flertal at gå på kompromis for mindretallet. Jeg var derfor ked af at høre, at Europa-Parlamentets ordfører om Slovakiet havde anklaget de ungarske mindretalspartier for at fremsætte ultimatumer og anvende metoder, der kun anvendes i krigstid, da de gjorde deres fremtid i regeringen afhængig af en administrativ reform.
Ordførerens bemærkning synes at være urimelig og tager ikke de forskellige skridt i udviklingen af selvstyre på forskellige niveauer ad notam, og den er heller ikke i overensstemmelse med de synspunkter, der er blevet udtrykt af Slovakiets premierminister. Den ungarske politiske repræsentant har til trods for indførelsen af nye administrative grænser, der blev promoveret af nationalistiske og venstreorienterede partier og berøvede dem mulighederne for passende politisk repræsentation, signaleret, at man er rede til at fortsætte i regeringen, men at deres fremtidige deltagelse afhænger af, om forvaltningslovene får et virkeligt indhold. Det er det, vi opfordrer til i beslutningsforslag 39. Vi bør afholde os fra at komme med ubegrundede anklager.

Stenmarck
Hr. formand, investeringer i veje, jernbaner og anden infrastruktur er nogle af de vigtigste foranstaltninger, man man træffe i landene i det gamle Central- og Østeuropa. De, der ser på Europa i fugleperspektiv, ser meget tydeligt, hvor de gamle grænser mellem øst og vest går. Dermed er det også sagt, at EU og EU's medlemslande har meget at vinde ved at medvirke til at skabe bedre vej- og jernbanenet i ansøgerlandene og sørge for, at de forbindes med de net, som findes i det øvrige Europa.
For et land som Polen, som Regional- og Transportudvalget har studeret ud fra et transportsynspunkt, er dette fuldstændig åbenbart. Polen er så absolut det største af ansøgerlandene, og her har man i de seneste 10 år truffet omfattende foranstaltninger for at forbedre vejene og jernbanerne.
Vi taler ofte i øst-vest-termer i EU, men når det gælder et land som Polen, er det nok så vigtigt at anskue sagen ud fra en nord-syd-betragtning. Polen er allerede i dag et af Europas vigtigste lande, når det gælder transport mellem nord og syd i Europa. En tydelig integration af Polen i EU's transportsystem er ensbetydende med at gøre Europas midje bredere. Nord-syd-transporten ville få flere transitveje. Det ville aflaste Tyskland, hvilket er positivt, ikke mindst set ud fra et miljøsynspunkt, og det ville samtidig øge konkurrencen, hvilket er godt for erhvervslivet.
Den dag, Polen sammen med de øvrige ansøgerlande rundt om Østersøen bliver medlem af EU, bliver vi også sammen i stand til at stille større krav til både sikkerheden til søs og håndteringen af Østersøens sårbare miljø. Der er således meget at vinde ved, at Polen bliver EU-medlem den dag, man afslutter forhandlingerne.

Carnero González
Hr. formand, udvidelsen er ikke et mål i sig selv, den er tydeligvis et middel, jeg vil endda sige, at den er et af flere midler.
Midlerne er bl.a. den politiske videreudvikling, den økonomiske og sociale samhørighed og tilstrækkelige budgetmidler. Udvidelsen bliver en succes, såfremt de tre sidstnævnte midler også er til stede.
Hvis det er et middel, hvad er så målet? At folk lever kvalitativt og kvantitativt bedre i landene i den eksisterende Union og i ansøgerlandene. Derfor gælder dette også for et land som Bulgarien. Vi håber, at den hidtidige europavenlige indsats og vilje vil være på samme høje niveau i den kommende politiske fase efter det seneste valg, og at de nødvendige foranstaltninger tillige vil blive styrket på forskellige områder.
Først og fremmest på det politiske område. Vi må gøre det klart for den bulgarske regering, at Parlamentet ikke engang ville overveje at stemme for en tiltrædelsestraktat, hvis f.eks. straffelovens artikel 157, som fastlægger en uacceptabel forskelsbehandling af Bulgariens homoseksuelle borgere, ikke ophæves.
Vi må naturligvis også anmode den bulgarske regering om at fremme reformen af retsvæsenet, bekæmpelse af korruption, forbedring af borgernes levevilkår og navnlig bekæmpelse af arbejdsløsheden.
Vi skal også anmode om bedre miljøbeskyttelse og især om, at de løfter, der til dato er givet om at lukke reaktor 1-4 på Kozloduy-kernekraftværket inden for bestemte tidsfrister, indfries.
Endelig vil vi sige til Bulgarien, at Parlamentet ønsker, at landet indlemmes i EU på en god måde og i rette tid, men naturligvis inden for den fastlagte politiske, økonomiske og sociale ramme.

Davies
Hr. formand, hvis de politiske problemer ikke langt om længe kan løses, har Cypern-spørgsmålet potentialet til at afspore hele udvidelsesprocessen eller efterlade os i den latterlige situation, hvor hundreder af tusinder af tyrkisk-cyprioter teoretisk er EU-borgere uden at være blevet hørt, mens de samtidig står over for EU-sanktioner af politisk og økonomisk karakter. Vi kan ikke tillade os at lukke vores øjne for denne kendsgerning.
Jeg ser frem til at have græsk-cyprioter og tyrkisk-cyprioter siddende ved siden af os parlamentsmedlemmer her i salen og skabelsen af en enhedsstat med to stater. Men når man diskuterer dette spørgsmål, er det ikke acceptabelt blot at sige, at Cyperns problemer startede med den tyrkiske invasion i 1974 uden at nævne øens deling fra 1963, hvor græsk-cyprioter myrdede tyrkisk-cyprioter. Hvis der skal ske en virkelig genforening af disse folk, så er der brug for komplet objektivitet, og det er der en alt for beklagelig mangel på i den betænkning, vi har liggende foran os.

Rack
Hr. formand, Udvalget om Konstitutionelle Anliggender har i sin udtalelse om landebetænkningerne begrænset sig til et par punkter, som er helt igennem betydningsfulde for alle ansøgerlande, og som en konsekvens heraf behandles i Chapeau-betænkningen fra Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik. Vores udvalg kræver en mere fuldmoden model for de kommende ansøgerlandes repræsentation i Europa-Parlamentet, som det er fastsat i Nice-traktaten. Vi kræver ændringer i den ulige behandling af Ungarn og Tjekkiet, og vi finder det nødvendigt, at der også for tiden efter valgene til Europa-Parlamentet i 2004 drages omsorg for ansøgere, der tiltræder til den tid.
Yderligere vigtigere spørgsmål for Udvalget om Konstitutionelle Anliggender vedrører ansøgerlandenes så vidt muligt hurtige deltagelse i den såkaldte post-Nice-proces. En europæisk forfatningsreform uden deltagelse af de fremtidige medlemmer er politisk uansvarlig. Naturligvis kan der ikke gives fuld medbestemmelse til ansøgerne, så længe de stadig er ansøgere, men de vil blive berørt, og derfor skal vi også tage hensyn til deres holdning.
Vores udvalg går endvidere ind for, at civilbefolkningen i medlemsstaterne og ansøgerlandene inddrages aktivt i reformen af vores fremtidige institutioner. Dette forudsætter god, omfattende og frem for alt ikke kun ensidig information. Et yderligere spørgsmål er åbenbart allerede blevet aktuelt for Kommissionen. Kommissær Verheugen nævnede det allerede i debatten i formiddag, at anvendelsen af fællesskabsret skal være en prioritet ved den løbende vurdering af ansøgernes Europa-kvalifikationer. Vi kan kun give ham fuldstændigt ret i det.
En anden udtalelse fra kommissær Verheugen i formiddag modtager jeg med blandede følelser. Hr. kommissær, De har erklæret grænseregionerne for spydspidser i EU-udvidelsesprocessen. I lyset af Kommissionens meget tilbageholdende attitude i forbindelse med emnet grænseregionsstøtte frygter jeg, at mange grænseregioner betragter sig selv som noget andet end spydspidser. Det spidser til. Måske kan vi også finde en løsning på dette ved hjælp af et konstruktivt samarbejde.

Souladakis
Hr. formand, Malta er et af de 12 ansøgerlande, der til fulde opfylder de generelle krav, som EU stiller. Stenzel-betænkningen beskriver på en virkelig god måde hele den udvikling, som jeg er helt enig i. Men det er problematisk, at en stor del af Maltas befolkning, som vi samlet modtager med åbne arme, har visse indvendinger og spekulationer.
Vi vil f.eks. se, at landet har en samlet landbrugsbefolkning på 1.000 personer, og at landbruget er et problem for Malta og de 1.000 personer. De spekulerer over, om nogen måske kan tænkes at ville opkøbe hele Malta som en byggegrund på grund af øens lille størrelse. Andre folkeslag har problemer med deres kulturelle identitet. Jeg vil gerne fastslå, at den vision om Europa, som vi udsender, skal være en vision præget af, at man vil respektere alle de borgeres rettigheder, som i fremtiden ønsker tilslutning til EU, hvad enten disse rettigheder er kulturelle, økonomiske eller sociale.
Eftersom de forhandlinger, vi fører, mange gange er meget teknokratiske og kun beskæftiger sig med indekser, med Maastricht-traktaten og med teoretiske størrelser, bliver vi nødt til at indse, at for disse befolkninger, der som oftest står over for store økonomiske problemer, har det økonomiske element en fremtrædende plads. For at vinde disse befolkninger - og for den sags skyld også vores egne befolkninger - bliver vi nødt til at vise et billede af Europa med fred, kultur og respekt for enhvers særlige kendetegn, ikke kun de seksuelle, som vi mange gange har forhandlet, men også de kulturelle, for de mangfoldige behov handler ikke kun om seksualitet, men også om åndelige, kulturelle og sproglige særkender. Derfor anser jeg Malta, der er en miniaturestat, for et godt eksempel, men samtidig kommer vi også til at opleve andre sider af vores politikker gennem Malta.

Kratsa-Tsagaropoulou
Hr. formand, på dette stade af overvågningen og vurderingen af ansøgerlandenes førtiltrædelseskurs vil Udvalget om Kvinders Rettigheder og Lige Muligheder gerne gøre det klart, at en godkendelse af fællesskabsnormerne om ligestilling mellem mænd og kvinder er en nødvendig forudsætning for optagelse, idet det er en uadskillelig del af respekten for menneskerettighederne. Det er altså på den ene side nødvendigt at harmonisere disse landes nationale lovgivning med Fællesskabets normer inden for ligestilling mellem de to køn og på den anden side at udvikle institutioner og redskaber, som letter implementeringen af politikker om disse emner.
I vores udvalgs udtalelser hører man hele tiden om vanskeligheder med kvinders adgang til arbejdsmarkedet og lav deltagelse i beslutningsprocesserne. Der omtales også særlige problemer såsom høj arbejdsløshed i Litauen, Tjekkiet og Letland og vold mod og slavehandel med kvinder i Ungarn, Bulgarien, Slovakiet og Tyrkiet. Samtidig har vi hilst positive resultater velkommen såsom statsmekanismerne i Litauen, der skal gøre det lettere at indføre disse politikker, og kvindernes beskæftigelsesprocent på Cypern, som nærmer sig Fællesskabets gennemsnit. I øvrigt, som ordføreren hr. Poos omtalte, ligger Cypern på førstepladsen blandt de lande, vi fører forhandlinger med, og landet opfylder til fulde de påkrævede økonomiske og politiske kriterier for optagelse. Følgelig er det absolut begrundet, når vi alle er overbeviste om og forventer, at Cypern, selv om der ikke kommer en løsning på Cypern-spørgsmålet i mellemtiden på grund af den tyrkiske sides stejle uforsonlighed, bliver fuldt medlem af EU, så snart førtiltrædelsesproceduren er tilendebragt.
For at komme tilbage til kvindespørgsmålet, hr. formand, er det et krav fra vores udvalgs side, at ansøgerlandene deltager i de fællesskabsprogrammer, der bidrager til at sikre kvindernes rettigheder, og tilskynder borgernes samfund, især kvindeorganisationerne, til at deltage i disse programmer.

Katiforis
Hr. formand, hr. kommissær, mine damer og herrer, EF blev oprettet på baggrund af idéen om én gang for alle at afskaffe krigsepisoder mellem de forskellige nationalstater, som det består af. På et vist tidspunkt i historien besluttede disse nationer, at de ikke ville tillade Europa at falde i denne menneskeslagteriets frygtelige afgrund. Samtidig afskaffede man det indbyrdes trussels- og pressionsdiplomati og erstattede det med samtale, forlig og fair og indbyrdes forståelse. En udvidelse af EU må først og fremmest være ensbetydende med en forøgelse af anvendelsen af disse principper. Ingen steder inden for det nuværende, europæiske område har man et mere vitalt behov for denne forøgelse end på Cypern. Den gamle, historiske virkelighed med vold, trusler, blodplettede grænser, militær besættelse og væbnede konfrontationer, der alle er situationer, som Europa med gru har vendt sit ansigt fra, er hverdagens virkelighed for begge de nationer, der bor på øen.
For den nordlige del af Cypern, der er besat af Tyrkiet, betyder det økonomisk ruin og ophævelse af befolkningens politiske friheder. Der hersker et militærstyre under dække af et pseudodemokrati. På det sydlige Cypern, der udgør den internationalt anerkendte og virkelige Republikken Cypern, om end den er lemlæstet af den tyrkiske besættelse, blomster økonomien, vokser indbyggernes velstand, opfyldes alle de økonomiske og politiske Københavnskriterier, men folk mangler den naturlige og mest grundlæggende menneskerettighed, nemlig at kunne bevæge sig frit i deres fædreland, vende tilbage til de huse, hvor de blev født, til deres små landsbyer, og færdes frit i hele deres fædreland uden at møde pigtrådshegn, uden at møde vejspærringer, delte byer, bevæbnede soldater parate til at skyde.
Under disse forhold er Cyperns optagelse i EU, som ikke bør lade vente på sig, samtidig også udformningen af en ny fredstilstand i de internationale forbindelser i det bredere, østlige Middelhavsområde mellem Grækenland, Tyrkiet og Cypern, og det vil være en velsignelse fra EU over for disse tre lande.

Gomolka
Hr. formand, mine damer og herrer, ordføreren for betænkningen om Letlands ansøgning om medlemskab af EU, fru Schröder, er kommet med nogle meget vigtige og rigtige konklusioner. De forekom mig også at være meget kritiske. Derfor tillader jeg mig nu at komme med to positive tilføjelser, som måske kan gøre det samlede billede lidt venligere og, tror jeg, også mere realistisk.
I mange betænkninger - også i betænkningen om Letlands ansøgning - er der en konstatering i begyndelsen, som er simpel, som er vigtig, men som ikke er nogen selvfølgelighed. Letland opfylder de politiske kriterier for medlemskab af EU. Denne simple sætning står for en fantastisk indsats, der fortjener respekt og anerkendelse. På baggrund af den svære udgangssituation, de komplicerede rammebetingelser er opfyldelsen af det første kriterium fra København et usædvanligt flot resultat. Det gælder især for de tre baltiske lande, som i forhold til alle andre ansøgerlande var presset længst ned i Sovjetunionens totalitære strukturer. Det gælder især for Letland på grund af den komplicerede etniske befolkningssammensætning i dette land. Netop på den tragiske historiske baggrund fortjener parlamentets og regeringens systematiske og vedvarende indsats for social integration af alle indbyggere i landet vores respekt og støtte.
Letland er også et glimrende eksempel på, hvordan et klart politisk perspektiv kan styrke og fremskynde den sociale og økonomiske udvikling. Den 15. februar 2000 indledte man officielt tiltrædelsesforhandlingerne. Samme år opnåede man en vækst i bruttonationalproduktet på 6,6%, og i det første kvartal i løbet af året var væksten endda på 8,2%. Det er kun et par af de mange andre vigtige indikatorer for muligheden for politisk stabilitet og økonomisk dynamik som følge af en udvidelse.

Berger
Hr. formand, ærede hr. kommissær, jeg vil gerne først takke formanden for Udvalget om Udenrigsanliggender, Elmar Brok, fordi han i forbindelse med betænkningen, der omfatter alle lande, har taget vigtige punkter op fra de rådgivende udvalgs udtalelser. Som medordfører for en af disse udtalelser, nemlig fra Udvalget om Borgernes Friheder og Rettigheder, og en udtalelse fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked er jeg i dag en af de få repræsentanter i de rådgivende udvalg, som overhovedet har kunnet komme til orde i denne forhandling. Jeg vil i denne forbindelse også gerne rette lidt kritik mod vores interne parlamentariske procedure.
Det gælder bl.a. tidspunktet for denne forhandling. Jeg synes, det havde været bedre at afvente Kommissionens næste fremskridtsrapport. For det andet synes jeg, at det er meget beklageligt, at der kun er et fåtal af landeordførerne fra Udvalget om Udenrigsanliggender, som har taget hensyn til udtalelserne fra de rådgivende udvalg, og at ordførerne for disse udtalelser stik imod al praksis her i Parlamentet denne gang ikke automatisk har fået taletid i denne forhandling.
Jeg er dog glad for, at et par meget vigtige punkter fra mine udvalg findes i den udtalelse, der omfatter alle lande. Det drejer sig for det første om vigtigheden af artikel 13 og den gældende EU-ret, som vi i mellemtiden har gennemført for at bekæmpe diskrimination. Jeg synes, at dette skal tages lige så alvorligt i tiltrædelsesforhandlingerne som f.eks. det indre markeds ret. For det andet mener jeg også, at det er meget vigtigt at gøre opmærksom på, at beslutningen for første gang indeholder krav om, at vi i fremtiden betragter sikringen af de ydre grænser i et udvidet EU som en opgave for Fællesskabet og ikke som en opgave for det land, hvor grænsen ligger.
Til slut har jeg, netop som østrigsk parlamentsmedlem, en anmodning. Jeg synes, at fru Schröders betænkning om Den Tjekkiske Republik er meget god, og jeg vil gerne bede Parlamentet om at støtte den på alle punkter.

Lage
Hr. formand, kære kolleger, hr. kommissær, udvidelsen er den største udfordring nogensinde for det europæiske politiske projekt. Udvidelsen er imidlertid ikke et mål i sig selv, men et middel til at nå mål af politisk, økonomisk, kulturel og civilisatorisk natur. Udvidelsen bør indebære mere og bedre Europa og ikke mindre Europa, selv om det vokser i omfang og areal. Udvidelsen forudsætter støtte og bifald fra landenes offentlighed, og mange er da også for udvidelsen af årsager, der ikke blot betinges af simple økonomiske kalkuler eller national egoisme. De håber, at udvidelsen vil styrke Europa og være retfærdig. Hvis det ikke bliver sådan, vil de føle sig forrådt. Eksempelvis fremgår det af opinionsundersøgelserne, at portugiserne klart går mere ind for udvidelsen end - oh, ironi! - belgierne, franskmændene og tyskerne. Hvorfor så det? Fordi portugiserne har haft fordel af EU i en dramatisk fase af deres nyere historie og mener, at de andre europæere også har denne ret. De samme portugisere ville ikke have denne holdning, hvis de frygtede, at udvidelsen betød, at det europæiske projekt ville blive svækket, og Europas interne samhørighed ville blive sat over styr. Vi glæder os over den velordnede, metodiske og præcise måde, hvorpå forhandlingerne foregår, men der er endnu ikke taget hul på den hårde kerne af de vanskeligste kapitler. Nogle medlemmer har i dag givet udtryk for, at de 10 ansøgere træder ind i EU inden 2004. Det forekommer mig overilet. Vi bør ikke forhale optagelsen med undvigemanøvrer, men bør heller ikke sætte foden på speederen. Det enkelte ansøgerlands rytme bør respekteres.
Den kendte franske forfatter Paul Valéry formulerede i 30'erne et berømt udtryk, da han sagde, at civilisationerne nu ved, at de er dødelige. Han påpegede samtidig, at Europas største svaghed var dets manglende evne til at skabe et politisk organ med på én gang stærke og legitime magtbeføjelser. Det er problemet! Vi håber, at udvidelsen vil medvirke til, at dette legitime organ bliver skabt og ikke det modsatte.

Schwaiger
Hr. formand, hr. kommissær, kære kolleger, lad mig først understrege, at de kristelige demokrater fuldt ud støtter konklusionerne i Wiersmas betænkning om Slovakiets mulige tiltrædelse af EU. Slovakiet er et eksempel på, hvordan den politiske vilje kan gøre et land, som har haft en svær udgangsposition - landet har i forhold til de andre ansøgerlande mistet næsten fire år under Meciar-regimet - i stand til at indhente det forspring, som andre lande har haft i forhandlingerne om tiltrædelsesprocessen, og i samme forbindelse at løse problemer hurtigt. Det gør frem for alt indtryk, at Slovakiet i de senere år har haft succes med at stabilisere økonomien, og at omfangsrige strukturreformer, inklusive privatisering af bankerne, er blevet sat i gang og i stor udstrækning gennemført.
Slovakiets tiltrædelse - der ligger mellem Polen, Tjekkiet og Ungarn - er dog også nødvendig for EU. Dermed kan det bedre sikres, at friheden og sikkerheden får en plads ved den fortløbende ydre grænse også i et udvidet EU. Forudsætningen for Slovakiets snarlige tiltrædelse er dog en ligeledes hurtig gennemførelse af reformer i regering og forvaltning, hvortil hører uafhængige domstole, en effektiv finanskontrol, en distriktsreform og en reformering af det kommunale selvstyre, som burde gennemføres i de næste uger. Dette kunne også indirekte sikre de nationale mindretals medbestemmelse - altså frem for alt også det ungarske - i over 500 kommuner. Slovakiet bør altså med den samme beslutsomhed som hidtil løse de tilbageværende problemer med tiltrædelsen i fællesskab med Kommissionen og os for at åbne døren til EU.

Thorning-Schmidt
Hr. formand, to temaer på et minut. Første tema: Der er stadig store mangler på det sociale område, også i det land, jeg følger, nemlig Letland. Jeg tror, det er vigtigt at forstå, at et moderne samfund klarer sig bedst, hvis der er partnerskab mellem det politiske niveau og arbejdsmarkedets parter. Derfor skal vi ikke glemme den sociale dialog. Det er ikke blot det indre marked, der er af betydning for udvidelsen.
Andet tema, hr. formand: Der er en positiv ånd i dag, og den skal fortsætte. Vi må ikke tro, at udvidelsen bliver uden problemer, og vi kan ikke forvente en smuk udvidelse. Der bliver mangler i udvidelsen, det bliver rodet og ulogisk, der bliver lange overgangsordninger, der bliver ingen fuldendt landbrugsreform og ingen fuldendt strukturreform. Jeg siger ikke, at vi skal acceptere alt. Men jeg mener, at vi skal vende os til at vise storsind, og at vi er nødt til at acceptere en rodet og en ikke smuk udvidelse. Selvfølgelig skal vi leve op til Københavnskriterierne, men vi skal regne med, at det ikke bliver så smukt, som vi måske kunne håbe på.
Jeg håber, at vi går efter den store udvidelse, viser storsind og får the big bang i 2003.

Posselt
Hr. formand, kollegerne Queiró og Friedrich har i Udvalget om Udenrigsanliggender givet Ungarn en fremragende karakter for dette lands tiltrædelsesindsats. Ungarn var det land, som åbnede for jerntæppet, og som på et tidligt tidspunkt forberedte sig intensivt på fuldt medlemskab. I dag oplever vi, at angsten for udvidelsen gudskelov begynder at aftage. I Burgenland, på grænsen til Ungarn, er det tydeligt, at udvidelsesmodstanderne ikke har en chance og hele tiden taber terræn. Det samme gælder Østrig og Tyskland, hvad angår Den Tjekkiske Republik og Polen, selv om problemerne i denne forbindelse uden tvivl er endnu større. Men jeg mener, at dette er en positiv udvikling, og denne udvikling skyldes den ungarske politik, som på forbilledlig vis har reguleret sine mindretalsproblemer, og som indtager en klar proeuropæisk holdning, der støttes af alle politiske partier. I denne forbindelse vil jeg gerne appellere til Den Tjekkiske Republik, som ligeledes ligger mig meget på sinde, og for hvem jeg håber, at landet som Ungarn kommer til at indtage en plads blandt de første tiltrædelseslande, at det også som Ungarn opnår at få løst mindretalsproblemer og komme af med historiske byrder, og at det også opnår at skabe enighed mellem de politiske partier om den politiske integration. Det er efter min mening meget vigtigt.
Jeg er overbevist om, at de såkaldte ansøgerlande - jeg bryder mig ikke om dette ord - ikke kommer til at udgøre en belastning for den europæiske enhed, men derimod at netop Ungarn, Den Tjekkiske Republik og andre kan blive motorer i den europæiske integration. Dette gælder også Slovakiet, som har indenrigspolitiske problemer. Men hvis de overvinder disse problemer, tror jeg, at netop Slovakiet med Ungarn, Den Tjekkiske Republik og Polen hører til de lande, der kan skabe fremdrift i den europæiske integration. Derfor skal vi også tage fat med mindre ængstelse på dette projekt, som man ikke burde kalde EU's udvidelse mod øst, men derimod, for at citere pave Johannes Paul II, "Europas europæisering". For EU uden Ungarn og Tjekkiet er ikke nogen Europæisk Union!

Gemelli
Hr. formand, også jeg vil gerne rette en tak til hr. Brok for hans forespørgsel om udvidelsen. Beslutningen om at indlede en udvidelsesproces tydeliggør efter min mening de store fremtidsvisioner, som vores forgængere havde. Disse store fremtidsvisioner er dog ikke blevet fulgt op af et tilstrækkeligt initiativ på det finansielle og budgetmæssige område. Det er efter min opfattelse nødvendigt at tage medlemsstaternes bidrag op til fornyet overvejelse, så vi kan imødegå de nye forpligtelser og de nye behov, også inden 2006.
Udvidelsen skaber ligesom alle andre nye ting usikkerhed hos befolkningen. Vi skal ikke alene berolige befolkningen, når det gælder politikken, men også når det gælder økonomien, navnlig i forbindelse med struktur- og samhørighedspolitikkerne. Det rige Europa skal være mere gavmildt, og regeringerne skal føre denne gavmildhed ud i livet.
Hvad Slovenien angår, har jeg allerede haft mulighed for at takke ordføreren, hr. Volcic, for hans konstruktive bidrag og betænkning. Udvidelsen er efter min mening den første lejlighed til at tage spørgsmålet op om forholdet til Balkanlandene efter krigen.
Det absolut vigtigste krav, som EU skal undersøge og kræve opfyldt, såfremt dette ikke er tilfældet, er en multikulturel dimension, der bygger på anerkendelse af og respekt for enhver forskel, nemlig de fysiske, intellektuelle, etniske, religiøse og økonomiske forskelle osv., så der ikke længere opstår krig på grund af etnisk tilhørsforhold eller religion.
Europa og EU skal forlange gensidig respekt for den multikulturelle dimension af alle de lande, som man har forbindelse til, eller som er genstand for støtteprogrammer, for denne dimension er grundlaget for ethvert demokratisk system i landene.
Jeg håber, at Sloveniens situation i fremtiden bliver gældende i alle Balkanlandene, så der skabes fred og fremgang for de befolkninger, der har måttet gennemgå så mange lidelser. Endelig mener jeg, at globaliseringen ikke skal være et spørgsmål for EU om at få den størst mulige profit og ensrette borgernes sociale forhold, men derimod om villigheden til at harmonisere de forskelle, der eksisterer.

Gahler
Hr. formand, at vi igen forhandler om fremskridtsbetænkningerne så sent, har måske den fordel, at vi kort før redaktionsslutningen endnu kan komme med det ene eller det andet aktuelle input til de nye betænkninger. Jeg har med interesse, også før jeg blev skyggeordfører for Litauen, observeret udviklingen i dette land. Jeg konstaterer for det første klassiske problemer i et ansøgerland, som ikke er specifikke for dette land, og som derfor ikke behøver at blive gentaget her.
Som et specifikt område, hvor vi i EU også administrerer mange penge, vil jeg gerne fremhæve den litauiske energipolitik. Det samlede område har allerede tre gange kostet en regeringschef sit embede der.
Dernæst emnet Ignalina, som hr. Souladakis også allerede har nævnt. Jeg mener, at vi ved gennemførelsen af lukningsprocessen også fra vores side skal være opmærksomme på, at de lokale mennesker til enhver tid og på en optimal måde informeres om det, der allerede er planlagt, og også om deres egne perspektiver i denne relativt øde egn. Det er mit personlige indtryk, at dette endnu ikke sker i tilstrækkeligt omfang. Det betyder, at enkelte litauiske politikere, som indrømmet ikke har noget regeringsansvar, indgyder de berørte mennesker delvist falske håb og går på stemmehugst på en uansvarlig måde. Det udløser også en anti-EU-stemning, da debatten i denne forbindelse er meget forsimplet.
I privatiseringsprocessen på olie- og gasområdet opstod der også en del utilfredshed i befolkningen, fordi vestlige investorer opførte sig som i en bananrepublik. Og i den forbindelse skelnes der ikke længere så nøje mellem, om det er udlændinge fra EU eller amerikanere. Man bliver skeptisk over for vestlig kapital. Det giver såkaldt nationale løsninger lettere spil. I virkeligheden gemmer der sig dog for det meste russiske penge bag angiveligt nationale løsninger i Litauen. Jeg vil blot sikre, at alle deltagere i og uden for Litauen er bevidste om dette faktum og holder sig dette for øje i forbindelse med deres politiske og økonomiske beslutningsprocesser.

García-Orcoyen Tormo
Hr. formand, hvad angår Cyperns tiltrædelse, kan vi glæde os over resultatet af afstemningen i Udvalget om Udenrigsanliggender: 55 stemmer for og kun to imod.
Det understreger det fremragende forhandlingsarbejde, som ordføreren har udført for at opnå enighed, og hele udvalgets samarbejde omkring denne betænkning, som ikke er uproblematisk, især på grund af Tyrkiets besættelse af en del af øen og sammenbruddet i forhandlingerne mellem den tyrkiske og den cypriotiske regering.
Min gruppe har ønsket at fremme en tekst, som hverken forhindrer eller kompromitterer genoptagelsen af forhandlingerne mellem de to parter, men tværtimod motiverer til og fremmer problemets løsning, hvilket ganske givet kræver en holdningsændring hos den tyrkiske regering.
Vi mener, at betænkningen skal vedtages med vores gruppes ændringsforslag, som afspejler vores bekymring over den politiske opdeling af øen, og vi støtter derfor FN's bestræbelser på at få genoptaget forhandlingerne og opfordrer parterne i konflikten til hurtigst muligt at finde frem til en løsning på problemet til gavn for alle Cyperns borgere.
Cypern har allerede afsluttet 22 kapitler i forhandlingen og er en oplagt kandidat til optagelse. Det er imidlertid nødvendigt at arbejde intenst med at gennemføre Fællesskabets regelværk, især hvad angår opfyldelse af miljølovgivningen, hvor der er store mangler på områderne affaldshåndtering, vandkvalitet og forvaltning af vand.
Cypern må også gøre noget for at bremse forværringen af landets makroøkonomiske stabilitet og for at kontrollere kapitalbevægelserne.
Alt i alt mener vi, at et forenet Cypern ville være den bedste garanti for fred, sikkerhed og velstand i regionen.

Laschet
Hr. formand, kære kolleger, måske er det en god mulighed og også en ære at være den sidste taler i en så vigtig forhandling, og jeg synes, at denne forhandling netop med hensyn til Rumænien, som jeg vil tale om, har vist, hvilke muligheder Europa-Parlamentet har. Som tidligere nationalt parlamentsmedlem ved jeg, at mulighederne for en national politiker er meget begrænsede. Det, som baronesse Nicholson of Winterbourne har opnået i Rumænien med sin betænkning, med sin meget flittige indsats, har bevæget noget i dette land. Kommissæren har allerede påskønnet dette i morges, og jeg mener også, at vi kan bruge dette som eksempel, når de mange besøgsgrupper stiller spørgsmål om, hvilke muligheder Europa-Parlamentet overhovedet har.
I begyndelsen reagerede regeringschefen i Rumænien, som alle regeringschefer i denne verden muligvis ville reagere. Han sagde, at hr. Verheugen havde forsikret dem om, at det kun er Europa-Parlamentet, og at de skulle tale med Kommissionen, så ville de også blive medlem af EU på et tidspunkt. Jeg er sikker på, at hr. Verheugen ikke sagde det på denne måde. Man citerede ham i alle rumænske medier, men man måtte dog efterfølgende erkende, at det er godt at beskæftige sig med Europa-Parlamentets betænkninger, med Europa-Parlamentets udtalelser, og vi har også i spørgsmålet om forældreløse børn og i spørgsmålet om homoseksuelle i Rumænien opnået en retsstillling, som nu skal gennemføres, og dette kunne man ikke forudse for få uger siden.
Tillad mig at komme med en bemærkning til et spørgsmål, som der hersker uenighed om her i Parlamentet. Der findes et ændringsforslag fra Den Socialdemokratiske Gruppe og fra hr. Sakellariou til spørgsmålet om, hvorvidt man skal anvende euroatlantiske strukturer i denne betænkning. Udvalget om Udenrigsanliggender, Menneskerettigheder, Fælles Sikkerhed og Forsvarspolitik har sagt ja til at støtte dette, hvis Rumænien ønsker at være en del af de euroatlantiske strukturer, og jeg finder det især vigtigt, at vi gør dette med hensyn til Rumænien. Vi ved, at Rumænien ikke bliver medlem af EU i den første runde i 2004, derfor er en beslutning i NATO om at invitere Rumænien som medlem i 2002 så meget desto vigtigere. Dette ville resultere i stabilitet i hele Europa, og derfor beder jeg om, at De i morgen stemmer nej til dette forslag og følger Udvalget om Udenrigsanliggender.

Formanden
Jeg har i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget et beslutningsforslag fra Udvalget om Udenrigsanliggender.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
Det glæder mig, at det nu igen er formanden personligt, der overtager ansvaret.

Hvidbog om reformen af EU's styreformer
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er Kommissionens meddelelse om hvidbogen om reformen af EU's styreformer.
Jeg vil straks overlade ordet til formanden for Kommissionen, hr. Romano Prodi.

Prodi
Fru formand, mine damer og herrer, for 18 måneder siden sagde jeg i min tale til Parlamentet, at en af den nye Kommissions strategiske prioriteringer var at overveje EU-institutionernes situation og fremme nye styreformer.
Ved den lejlighed lovede jeg, at Kommissionen ville offentliggøre en hvidbog før sommerpausen i 2001. Vi har gjort vores pligt, og jeg er særligt glad for, at den første præsentation af hvidbogen finder sted i Europa-Parlamentet. Det er ikke kun, fordi proceduren foreskriver dette, men fordi det centrale emne i hvidbogen, nemlig at bringe EU tættere på borgerne, er et af de hovedspørgsmål, som Parlamentet og Kommissionen har til fælles.
Som repræsentanter for EU's borgere er De pr. definition den legitime forbindelse mellem EU og de befolkninger, der udgør EU. De specifikke forslag, Parlamentet stiller som svar på hvidbogen og som supplement til denne, er således en meget stor hjælp for os, når vi skal udstikke retningslinjerne for det forløb, vi skal følge i de kommende år. Jeg vil med glæde indlede en uddybende debat om Deres forslag allerede i Parlamentets næste mødeperiode, der finder sted i Bruxelles om 15 dage.
Lige siden mit formandskabs begyndelse har jeg været af den faste overbevisning, at vi bør tage vores måde at opbygge Europa på op til fornyet overvejelse, så vi går foran med et godt eksempel på nytænkning i forholdet mellem borgerne og de politiske institutioner i en historisk periode, hvor gennemsigtighed og ansvar bliver de nye holdepunkter i styreformerne. Topmødet i Nice ændrede dog de politiske rammer, som dette projekt skal udvikle sig inden for. Efter regeringskonferencens vedtagelse af Nice-erklæringen om EU's fremtid indledte man nemlig en ny debat om EU's fremtid og dets endelige målsætninger.
De politiske ledere og borgerne har givet deres mening til kende. Europæerne forventer sig meget af Europa, og de forventer, at deres status som unionsborgere har en stor symbolsk og praktisk betydning, hvilket klart fremgik af debatten om chartret om grundlæggende rettigheder. Derfor vil jeg endnu en gang gerne give udtryk for ønsket om, at dette charter til fulde bliver medtaget i traktaterne.
Endelig har Europa taget hul på den vigtige debat om et mere fuldendt demokrati. Skuffelsen, den lave valgdeltagelse og den svigtende tillid til de politiske partiers evne til at være talerør for befolkningen er bekymrende fænomener, der efterhånden er almindeligt udbredt. De vedrører ikke kun EU-institutionerne, men alle forbindelser mellem borgerne og deres repræsentanter, uanset hvilket repræsentationsniveau der er tale om.
De europæiske borgere er bekymrede, fordi de fornemmer de kraftige og epokegørende ændringer, som vores demokratier gennemgår. Globaliseringens konsekvenser og samfundets forandringer har været hurtige og brutale, og de har haft stor indflydelse på vores alle sammens dagligdag.
EU-projektet har i mange år været et håb, og i dag er det det eneste eksempel på et konkret, praktisk og demokratisk svar på globaliseringens udfordringer. Stillet over for den tiltagende globalisering er den europæiske model med demokrati, konkurrenceevne og social solidaritet den eneste, der kan give den udsigt til stabilitet, som borgerne i vores lande er ude efter. Borgerne er klar over, at de enkelte medlemsstater ikke ville kunne modstå det pres, der kommer udefra, og som nedbryder vores samfund, hvis de stod alene.
Der er mange begivenheder, som har rejst tvivl om vores evne til at udføre denne vigtige opgave. Visse forkerte valg, der blev truffet i forbindelse med Nice-traktaten for nylig, har ikke gjort situationen bedre. Derfor er det vores pligt - og tvingende nødvendigt - at gå foran med et godt eksempel ved at tage vores styreformer op til fornyet overvejelse i fuld åbenhed og at planlægge nogle nye.
Når vi taler om styreformer, taler vi nemlig også om demokrati. Om EU's demokrati, om dets måde at fungere på og om dets problemer, men også om dets muligheder.
Kommissionen har derfor udtænkt en proces, der er opdelt i tre faser. Her i den første fase behandles spørgsmålene i forbindelse med en EU-styreform, der ikke indebærer en ændring af traktaterne, i hvidbogen. Vi er nemlig af den overbevisning, at man allerede kan gøre meget ved at ændre EU-institutionernes og medlemsstaternes måde at arbejde på, så de gældende bestemmelser anvendes bedre og mere konsekvent.
I den anden fase meddeler Kommissionen sin holdning til Laeken-processen.
I den tredje og sidste fase angiver Kommissionen sine prioriteringer med hensyn til de væsentlige ændringer af Fællesskabets traktater. Når Kommissionen skal udarbejde sine forslag, vil den tage mest muligt højde for udtalelserne under den debat, som denne hvidbog giver anledning til, og ikke mindst for Parlamentets kritik og forslag.
Da Kommissionen udarbejdede hvidbogen, ønskede den at holde fast i en konkret og gennemførlig indfaldsvinkel. Vi koncentrerede os derfor om EU's styreform med udgangspunkt i to aspekter. Det første aspekt er forholdet mellem borgerne, det civile samfunds organisationer, de centrale og lokale forvaltninger og EU-institutionerne, mens det andet aspekt er EU-institutionernes måde at fungere på og forholdet mellem EU-institutionerne selv.
Vi kan ikke sende det budskab til vores medborgere, at det eneste instrument, der er i stand til at besvare de åbne spørgsmål om EU's styreform, er en ændring af Fællesskabets traktater. Personligt har jeg ikke tiltro til en så enkel løsning. Vi anså det således for nødvendigt først at bringe orden i vores eget hus, inden vi drøfter, hvordan vi skal bygge resten op.
I hvidbogen valgte Kommissionen derfor at fokusere på de metoder, der kan forbedre det aktuelle system, så de valg, der allerede er truffet i forbindelse med de nuværende traktater, bliver udnyttet bedst muligt.
Mange problemer kan løses ved modigt at anvende de gældende bestemmelser, der allerede er blevet aftalt, og ved at opgive den praksis, som har bragt EU-projektet væk fra dets oprindelige målsætninger.
Lad os se på, hvordan vi konkret er gået frem her i den første fase.
Åbenhed, deltagelse, ansvar, effektivitet og konsekvens - det er de fem søjler, der danner grundlaget for analyserne og forslagene i hvidbogen, og som supplerer og styrker de to grundprincipper, der allerede er stadfæstet i Fællesskabets traktater, nemlig subsidiaritet og proportionalitet.
Hvidbogens forslag tager sigte på at forbedre fællesskabsmetodens måde at fungere på ved at tage udgangspunkt i tre akser. Den første akse er, at borgerne i højere grad skal inddrages i definitionen af EU's politiske initiativer. Den anden akse er en effektiv gennemførelse af disse politikker, og den tredje akse er en opdeling af EU-institutionernes roller og ansvar samt nødvendigheden af, at man koncentrerer sig om sine egne grundlæggende funktioner.
Jeg vil nu kort komme nærmere ind på alt dette.
Det er først og fremmest nødvendigt, at vi i højere grad inddrager borgerne i EU's politikker. Det betyder ikke, at vi skal lave om på den institutionelle ligevægt eller give upassende repræsentationsroller til aktører, som ikke har den nødvendige demokratiske legitimitet. Som De ved, er jeg af den opfattelse, at det er Europa-Parlamentet, som er den demokratiske repræsentant for EU's befolkninger.
Vi skal dog tage en ny udfordring op, nemlig borgernes tiltagende ønske om ikke kun at give deres mening til kende indirekte, det vil sige gennem forfatningsorganerne, men også på en mere direkte måde, nemlig via deres repræsentanter i lokalforvaltningen og deres frivillige organisationer.
Vores opgave skal ikke være at modvirke denne demokratiske udtryksrigdom, men snarere at kanalisere samfundets mangfoldighed og finde de rigtige metoder til en dialog med de lokale myndigheder og det civile samfund, også selv om der skal forskellige metoder til.
Årsagen til alt dette er et kommunikationsunderskud. Hvis vi ønsker at bringe EU tættere på borgerne - og således gøre Bruxelles mindre fjern - er vi nødt til at forklare EU-politikkerne på en klar og enkel måde og sørge for, at det er muligt at diskutere disse politikker offentligt. I den forbindelse er det nødvendigt at oprette et europæisk netværk, hvor alle forvaltningsniveauer kan deltage i definitionen, gennemførelsen og overvågningen af politikkerne.
I hvidbogen foreslår vi en systematisk indfaldsvinkel for oprettelsen af dette netværk, der kræver særdeles gode kontakter med de nationale, regionale og lokale organisationer og organer, så vi kan træffe og gennemføre EU's beslutninger med streng respekt for de enkelte medlemsstaters forfatningsmæssige tilrettelæggelse.
Det er ligeledes nødvendigt med en fuldstændig høring af det civile samfund. Jeg er naturligvis ikke af den opfattelse, at organer som de ikke-statslige organisationer kan repræsentere befolkningen på samme måde som Europa-Parlamentet eller på den måde, som arbejdsgiverforeningerne og fagforeningerne repræsenterer deres medlemmer på. Vi skal desuden være sikre på, at ngo'ernes interne organisation bygger på demokratiske principper. Europa-Kommissionen ønsker dog at benytte sig af deres energi og indsats, og i hvidbogen undersøger vi betingelserne for et sådant samarbejde.
Derfor foreslår vi i hvidbogen nogle minimumsstandarder for høringen. Det har to formål. For det første at gøre det så klart som muligt, hvem vi har hørt, hvem der har rådgivet os, og om vi agter at følge disse råd, og for det andet at klarlægge, hvordan vi agter at gøre dette. Det giver Parlamentet mulighed for at vurdere høringsprocessens kvalitet og objektivitet, når det skal træffe sine beslutninger i lovgivningsprocedurerne.
Jeg vil nu gå over til det andet spørgsmål, nemlig hvordan vi kan gøre EU's indsats mere effektiv.
Man anklager ofte fællesskabsretten for, at den er alt for omsiggribende, og man får nogle gange det indtryk, at den ikke kan følge med den hurtige teknologiske udvikling og forandringerne i samfundet.
Der er noget rigtigt i begge disse kritikpunkter. Det skal vi tage hensyn til, og det har vi også mulighed for, eftersom de eksisterende traktater giver os en række instrumenter til at tage nogle passende initiativer.
Nu hvor det indre marked er blevet gennemført på mange områder, er der desuden ikke nær så stort et behov for nye retsakter på dette felt. Derfor skal EU først og fremmest koncentrere sig om en korrekt og effektiv gennemførelse af de gældende bestemmelser, så det indre marked kommer til at fungere bedst muligt, og så konkurrenceforvridningerne reduceres til et minimum.
Hvad kan Kommissionen gøre for at sikre, at fællesskabsretten er så god som muligt? Jeg vil kort nævne de fem punkter, der er angivet i vores hvidbog, og hvor der skal gøres en indsats. For det første agter vi at tage nogle initiativer, der giver befolkningen tillid til vores videnskabelige undersøgelser og mere generelt til vores måde at høre eksperterne på. For det andet skal lovgivningsaktiviteterne tilrettelægges således, at man i højere grad vurderer, hvilke foranstaltninger der skal træffes. For det tredje skal der foretages en klarere definition af, under hvilke omstændigheder fællesskabslovgivningen skal suppleres af en anden form for indsats såsom selvregulering eller den åbne samordningsmetode. For det fjerde har Kommissionen til hensigt at koncentrere sin indsats på de områder, der virkelig kræver, at Kommissionen påtager sig sit politiske ansvar. De andre aktiviteter bør overlades til EU's agenturer, hvis rolle og opgaver vi bør uddybe yderligere. For det femte foreslår vi, at Kommissionen styrker sin rolle som tilsynsførende med fællesskabsrettens korrekte anvendelse i medlemsstaterne. Dette aspekt er en kilde til alvorlig bekymring, eftersom fællesskabsrettens gennemførelse er skufffende.
Det direkte ansvar for EU-lovgivningens ineffektivitet og upopularitet falder for en stor dels vedkommende tilbage på medlemsstaterne. For at rette op på denne situation foreslår vi i hvidbogen, at der anvendes forordninger i stedet for direktiver i mange af de tilfælde, hvor dette instrument viser sig at være mere velegnet.
Det står dog fast, at vores primære rets klarhed i høj grad afhænger af Rådets arbejde - og af Parlamentets arbejde, såfremt der er tale om den fælles beslutningsprocedure.
Derfor skal vi nu, hvor udvidelsen står for døren, gøre fællesskabsretten så god som muligt og sørge for, at den anvendes på en korrekt og effektiv måde.
I sin hvidbog gør Kommissionen klart rede for de initiativer, som vi vil tage for at bringe orden i eget hus. Vi håber, at dette får de andre institutioner og medlemsstaterne til hurtigt at gøre det samme.
Den tredje og sidste ændring tager sigte på at gøre institutionernes rolle- og ansvarsfordeling mere forståelig ved, at vi koncentrerer os om de vigtige politiske opgaver.
Traktaten er blevet tungere som følge af nogle former for institutionel praksis, der har ændret stifternes projekt og skabt forvirring omkring det. I den nuværende traktat - hvis den anvendes korrekt - skelnes der klart mellem Parlamentets, Rådets, Kommissionens, Domstolens og de andre institutioners rolle.
I praksis står borgerne dog over for nogle handlinger, der skaber uklarhed omkring denne tydelige rollefordeling. De forstår ikke længere, hvem der stiller forslag, træffer beslutninger og kontrollerer. Og de forstår endnu mindre, hvilken institution der har ansvaret for de enkelte handlinger, det vil sige om det er EU-institutionernes eller medlemsstaternes ansvar.
Det er nødvendigt med en hurtig og beslutsom indsats for at råde bod på denne situation, og for at kunne gøre dette behøver vi ikke umiddelbart at ændre traktaten.
Hvis vi skal koncentrere os om de vigtige opgaver, sådan som det anbefales i vores hvidbog, indebærer det en omformulering af EU-politikkerne og således en ny tilrettelæggelse af den måde, som de tre institutioner - Rådet, Parlamentet og Kommissionen - arbejder og samarbejder på.
Komitologien er det væsentligste eksempel på systemets skævhed. Den lovgivende magt, Rådet, bliver til en udøvende magt, hvorimod Parlamentet, som også er en lovgivende magt, er udelukket fra denne fase. Kommissionen, som repræsenterer den udøvende magt, skal drøfte detaljerne med den lovgivende magt, men uden at man fra Rådets side påtager sig det heraf følgende politiske ansvar, eftersom det i virkeligheden er de nationale myndigheder - det vil sige medlemsstaterne direkte - der deltager i ekspertmøderne.
Det er derfor nødvendigt med nogle enkle bestemmelser, så Rådet og Parlamentet på lige fod får mulighed for at kontrollere, hvad Kommissionen laver, og således for at sikre sig, at den holder sig til de principper og politiske retningslinjer, som den lovgivende magt har vedtaget.
EU's vigtige politiske prioriteringer skal drøftes og komme til udtryk på formelle og jævnlige politiske møder, f.eks. på Det Europæiske Råds møder, i forbindelse med kommissionsformandens årlige tale i Europa-Parlamentet om situationen i EU og på andre formelle og politiske møder.
Dette leder mig hen på spørgsmålet om, hvordan vi kan forbedre Kommissionens, Rådets og Parlamentets samlede indsats. Den største hindring for en klar formulering af politikkerne er Ministerrådets uigennemsigtige arbejdsmetode og dets stadig større vanskeligheder - ikke mindst på Rådet (almindelige anliggender) - med at nå til enighed om de enkelte områder før afholdelsen af Det Europæiske Råd.
Der kan og skal gøres meget for at forbedre EU's styreformer i den forbindelse, og her er det ikke nødvendigt at ændre traktaterne. Dette er ganske enkelt, hvad vores forslag går ud på, men det er en gennemgribende ændring.
Mine damer og herrer, også Europa-Parlamentet skal efter min mening koncentrere sig om sine væsentlige opgaver. Disse opgaver kommer navnlig til udtryk med styrkelsen af Parlamentets rolle som beslutningstager og dets rolle med at kontrollere politikkernes gennemførelse og det store ansvar på budgetområdet.
I hvidbogen foreslås det - på en meget respektfuld måde, men også på en meget beslutsom måde - at Europa-Parlamentet "går bort fra som nu at lægge vægt på detaljeret regnskabsaflæggelse til fordel for en mere politik-orienteret kontrol baseret på politiske målsætninger." Som traktatens vogter er det min pligt at angive denne retningslinje. Det er dog ikke min, men Deres opgave at beslutte, hvilke organisatoriske ændringer der er nødvendige.
Endelig bør der foretages nogle ændringer af de tre institutioners måde at samarbejde på. Det bør gælde for alle institutionerne, at de skal vende tilbage til deres egne væsentlige opgaver. Vi skal skabe større klarhed omkring, hvem der er ansvarlig for de forskellige lovgivningsmæssige og udøvende opgaver.
Mine damer og herrer, EU har i lang tid været mere end blot et fællesmarked. EU er blevet en politisk enhed, og det ved Europas borgere godt. Det får vi alle sammen et meget konkret bevis på om nogle få uger, når vi får euromønter og -sedler mellem hænderne, og når disse mønter og sedler kommer til at ligge i vores lommer.
De europæiske borgere ønsker, at Unionen bliver deres Union. Det betyder, at der skal skabes et tillidsforhold mellem borgerne og institutionerne, og at der ligeledes skal skabes et tillidsforhold mellem medlemsstaterne og til medlemsstaterne. At genskabe tilliden mellem EU og dets borgere betyder også, at borgerne skal have et klart billede af de forskellige institutioners målsætninger og beføjelser.
Tiden er inde til at føre disse ambitiøse målsætninger ud i livet. Denne hvidbog er det første bidrag til den komplekse proces, som vi straks skal gå i gang med. Sammen kan vi styrke det europæiske projekt og give det en fuldendt, gennemsigtig og velovervejet demokratisk model som grundlag.
Jeg appellerer til Dem om, at vi ikke lader denne lejlighed gå fra os.

Formanden
Jeg takker formanden for Kommissionen.

Méndez de Vigo
Fru formand, tillad, at jeg indleder med at lykønske hr. Prodi både med hvidbogen og med hans indlæg her i dag.
Jeg mener, at de 40 sider i denne hvidbog er 40 tætskrevne sider fyldt med overvejelser og forslag. Men jeg mener også, at hans indlæg var fremragende, kortfattet og fyldt med idéer og visioner, og derfor vil jeg lykønske ham på vegne af min gruppe.
Jeg mener ligeledes, at han har ramt rigtigt med sin måde at forelægge hvidbogen på. Han har gjort det med beskedenhed, og det tjener ham til ære. Hvidbogen er et udgangspunkt. Det er blot en tekst, som kan give anledning til overvejelser, og nu må vi bede vores medborgere om at tage del i disse overvejelser, om at fremkomme med idéer og fremsende forslag.
Jeg tror, at alle i Parlamentet kan være enige i analysen af situationen, at vi alle spørger os selv om, hvad der sker med EU, og hvorfor vores borgere af og til mangler tillid. Det fremgår efter min mening tydeligt af hvidbogen: Fordelene ved EU er generelle, og de mærkes mange gange ikke. Ulemperne er derimod mærkbare. Jeg husker den virkning, det havde i mit land, da de franske landmænd væltede nogle lastbiler med jordbær. Det skete altid på samme årstid, i en bestemt uge, og det var bare en meget præcis begivenhed. Men det skabte en enorm antipati mod EU: "Når EU ikke bekymrer sig om os, er vi uønskede". Det hørte op takket være bl.a. Europa-Kommissionen. Det ved spanierne, eller mange af dem, givetvis ikke.
Jeg mener, at vores største problem er, at vi er europæere uden at vide det, og i denne pædagogiske iver efter at forklare, hvad Europa er, og hvad EU tjener til, spiller denne hvidbog uden tvivl en vigtig rolle.
Den anden idé, som jeg vil nævne på vegne af min gruppe, er, at det i denne hvidbog fremhæves, hvor originalt det system, som har fungeret i de sidste 50 år, er. Og desuden argumenteres der for, at det system, vi kalder fællesskabsmetoden, skal fortsætte, og ingen gør nar ad det. I dag har jeg med fornøjelse hørt kommissionsformand Prodi sige, at ligevægten mellem institutionerne skal bevares, for det er det vigtigste for mig.
Gruppen for Det Europæiske Folkeparti, som altid stædigt har holdt fast ved, at Europa-Kommissionen skal have monopol på lovgivningsinitiativet, mener, at det er meget positivt, at et lovgivningsinitiativ udformes i samarbejde med mange flere aktører: det såkaldte civile samfund, lokale og regionale myndigheder, navnlig hvis det sker under hensyntagen til det, som hr. Prodi sagde om ikke på nogen måde at ændre ligevægten mellem institutionerne og heller ikke medlemsstaternes forfatningsmæssige orden.
Parlamentet vil naturligvis også bidrage med idéer. Og det gør det gennem Udvalget om Konstitutionelle Anliggender, hvis ordfører på området vil være fru Kaufmann, og det gør det også på alle de områder, som til sidst vil blive forenet med denne overvejelse fra Kommissionen, som hr. Prodi selv kaldte den tredje overvejelse, nemlig den, der vil blive inddraget i debatten under regeringskonferencen i 2004.
Denne hvidbog er meget vigtig, for vi er midt i den forfatningsgivende historiske proces for EU, og den proces er allerede gået i gang med erklæring 23 fra Nice. Jeg er sikker på, at kommissær Barniers tilstedeværelse skyldes det. Og derfor vil dette være endnu et element i den visionsproces, som er vigtig og nødvendig, når Europa forbereder sig på euroen, på udvidelsen og på at diskutere, hvad europæerne ønsker.

Swoboda
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, ærede kommissærer, kære kolleger, meget af det, der er sagt i dag, hr. formand, kan jeg på min gruppes vegne tilslutte mig. Jeg undrer mig blot over, hvorfor det ikke fremgik så tydeligt af hvidbogen, det, De fremlagde, desværre på et tidspunkt, hvor vi ikke umiddelbart kunne debattere det. Netop en hvidbog om de europæiske styreformer burde da virkelig først fremlægges for Parlamentet.
De har sagt, hr. formand, at Parlamentet er repræsentant for befolkningen i Unionen. Det er sandt. Men når jeg ser hvidbogen, kan jeg næsten ikke finde denne sætning, i hvert fald ikke på den fornemste og indledende plads, hvor den hører hjemme. Det nævner jeg ikke kun, fordi vi ønsker at fremhæve os selv, men derimod fordi man ikke skal udbrede den illusion, som mange i ngo'erne har, nemlig at dialogen med det civile samfund på en måde kan erstatte den parlamentarisk demokratiske proces. Nej, det kan den ikke, men den kan, den skal, den bør supplere den. Det er et vigtigt aspekt.
Dermed kommer jeg til det næste punkt. Ja, vi er i vores gruppe for en forstærket høring af det civile samfund, hvad man så end synes om dette begreb. Jeg undrer mig blot, hr. formand, om Kommissionen har de personalemæssige ressourcer til det omfang, som De nævner her. De siger i hvert fald ikke, hvordan De vil sætte det i værk. Dernæst nævner De næsten heller ikke noget om, hvordan det skal ske i fællesskab med Parlamentet. Jo, De nævner, at Parlamentet også allerede har påbegyndt denne proces, det er sandt. Vi skal også styrke den. Men i fællesskab skal vi beskæftige os med de ting, som De også har sagt det i dag, for borgerne oplever EU og ikke så meget de enkelte institutioner. Jeg vil derfor bede Dem om at komme med forslag til, hvordan De har forestillet Dem, at denne dialog kan føres i fællesskab, effektivt og realiserbart. For den måde, den skildres på, medfører, at der går inflation i høringsprocedurerne, hvilket er i modstrid med det princip om effektivitet, som De jo også går ind for. Men vi er parate til at gå i nærmere dialog med Dem om dette.

Dernæst uddelegeringen af beslutninger - jeg giver Dem ret, hr. formand, et parlament ville være dumt, hvis det ønskede at træffe alle detaljerede beslutninger og lave alle reguleringer selv. Hvordan ser det ud med den call back- eller fall back-holdning, som Parlamentet altid forlanger? Det siger De ikke noget om i Deres hvidbog. Er De for, eller er De imod? De nærer vel ikke den illusion, at Europa-Parlamentet vil stemme for uddelegering af reguleringsopgaver og kompetencer, uden at vi har mulighed for at tilbagekalde dem, hvis det går galt? Netop i forbindelse med Lamfalussys betænkning har vi ikke gode erfaringer. Den ene eller den anden kommissær - det vil jeg ikke komme nærmere ind på - gik ikke ind for denne procedure med høring af Parlamentet, selv i tilfælde af uddelegering. Derfor er vi skeptiske og mistroiske. Ikke fordi vi afviser det, men fordi vi i øjeblikket endnu ikke er i stand til at bifalde Kommissionens praksis.
Hr. formand, De vender i Deres hvidbog flere gange tilbage til de centrale opgaver, til fokus på de centrale opgaver. Heller ikke dette definerer De - centrale opgaver fra hvornår? Kommissionens og EU's centrale opgaver for 20 år siden er dog anderledes end i dag og vil også se anderledes ud i fremtiden. I forbindelse med mange af Kommissionen forslag i dag spørger jeg mig selv, om det virkelig er EU's centrale opgave. På andre områder - tænk f.eks. på områderne asyl, migration osv. kommer der nye opgaver. At tænke tilbage og sige, vi skal vende tilbage til fortidens centrale opgaver, kan vel ikke være en fremtidsorienteret politik. Jeg giver Dem dog ret, og jeg ville ønske, at Kommissionen ville definere, hvad den anser som centrale opgaver i fremtiden, for de næste 10 år. For det er en øjeblikkets beslutning. Det ønsker vi at diskutere med Rådet og Kommissionen. Fastsættelsen af en agenda, definitionen af politiske prioriteter år for år er ikke kun en opgave for Rådet og Kommissionen, men derimod naturligvis også en opgave for Parlamentet.
Hermed har jeg nævnt de kritiske punkter. Der er ikke tid til de andre synspunkter, men jeg tror, De vil få mere af den skuffe, når vi nævner vores kritikpunkter, men vi tilbyder Dem også at indgå i en dialog med Dem de næste par måneder for at opnå et fælles resultat.
(Bifald)

Duff
Fru formand, denne interne hvidbog er meget mere værd end alle de taler, som for nylig er blevet holdt af nationale ledere som et spil for galleriet, fordi den kombinerer et klart mål med en betydelig grad af selvkritik. Kommissionsformand Prodi har henledt opmærksomheden på det paradoks, at folk ønsker, at Unionen skal gøre mere inden for flere områder, men de nærer stadig mistillid til systemet. Kommissionen har derfor ganske ret, når den fokuserer på at forbedre sin repræsentative kapacitet, navnlig på det retsaktforberedende stadium. Jeg ser også gerne, at der bliver lagt stor vægt på at forbedre fasen, efter at en retsakt er blevet til ved på mere tæt hold at overvåge den måde, hvorpå europæiske politikker bliver iværksat ude i marken.
Min gruppe bifalder den vægt, Kommissionen lægger på decentraliseret administration og på en styrket rolle til regionerne. Den europæiske region spiller en meget vigtig rolle som et mellemled mellem borgeren og de overstatslige myndigheder. Vi bemærker os også den venlige hentydning om, at Parlamentet tilfører det europæiske system sine egne vælgeres synspunkter. Hvad vi ellers er ude på, er jeg ikke helt sikker på. Men det sted, hvor vi ønsker at gøre dette, er det nye konvent, som vi har tillid til vil blive etableret i Laaken, et koncept, som mærkeligt nok ikke bliver nævnt en eneste gang i hele hvidbogen.
Er hr. Prodi enig i, at hvidbogen vil være et meget fornuftigt bidrag til dette konvents arbejde? Vil han præcis fortælle os, hvordan han ser en videreudvikling af arbejdet med hvidbogen passe ind med konventet?

Maes
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, der er kommet mange gode ting med i Deres hvidbog, men vi er skuffede, fordi det ikke er blevet til det vigtige dokument, som vi faktisk forventede efter Deres løfter. Det er vanskeligt at finde konkrete specificeringer i den igangværende reform af Kommissionen, i erklæringerne fra Nice om Unionens fremtid og den nye regeringskonference. Vi leder efter betydningen. Er det måske sådan, at meningsforskelle inden for Kommissionen og pres fra en række medlemsstater har ført til, at hvidbogens rækkevidde er blevet indskrænket?
Vi er også tilhængere af et større engagement fra det samfundsmæssige midterfelt. Det er positivt. Som demokrater er vi imidlertid bekymrede med hensyn til kapitlerne om en bedre politik og lovgivning og om orienteringen af de politiske linjer og institutionerne. Vi lægger stor vægt på den institutionelle balance. Det har andre talere allerede behandlet, f.eks. med hensyn til følgevirkningerne for Parlamentets kompetence og rolle ved en større anvendelse af soft law-midler.
Vil der endvidere være tilstrækkelig kontrol med de lovede nye lovgivende organer og de foreslåede eksterne udøvende organer? Vi har endnu ikke glemt historien med Kontoret for Faglig Bistand, og det har De forhåbentlig heller ikke.
Vi er positive over for forslaget om at give Rådet og Parlamentet samme rolle med hensyn til tilsynet med den måde, som Kommissionen løser sin udøvende opgave på.
Men der er andre bekymringer. Som regionalist må jeg sige, at betydningen af regionen sågar er blevet indskrænket. Her skal man lede længe efter bottom up governance. Multi level governance, hvor alle forvaltningsniveauerne er involverede, - hvilket Duff også spurgte om - nævnes der ikke noget om. Meningsforskellene inden for Kommissionen har tilsyneladende ført til, at regionernes engagement i den endelige beslutningstagning blev fjernet. Kommissionen begrænser sig til en mere systematisk dialog med europæiske og nationale foreninger af regionale og lokale myndigheder på et tidligt stadium i beslutningstagningen.
I modsætning til udkastet til hvidbogen og til betænkningen fra Kommissionens forberedende arbejdsgruppe 4 C differentieres det regionale engagement ikke mere alt efter type medlemsstat, enhedsstat, decentraliseret, regionaliseret eller føderal. Det bevirker et tilbageskridt sammenlignet med de nuværende grundlovskompetencer, som en række regioner allerede har i visse medlemsstater, f.eks. i Belgien. De kan forestille Dem, at der i vores regioner ikke vil være stor støtte til den her skitserede governance.

Kaufmann
Fru formand, hr. formand for Kommissionen, det er nu godt halvandet år siden, at De, hr. Prodi, erklærede reformen af EU's styreformer for et af Kommissionens fire strategiske mål. Det er al ære værd, hvis De ligesom tidligere kommissionsformænd vil give Deres Kommission et personligt varemærke. Deres målsætning om endelig at tage initiativer til at mindske kløften mellem Unionen og borgerne støtter jeg fuldt ud. Det gør det store flertal vel her i Parlamentet. Vi deler jo i sidste ende ønsket om, at borgernes Europa ikke forbliver et slogan, men derimod en realitet.
Med al respekt for Deres målsætning, hr. kommissionsformand, må jeg helt ærligt sige, at jeg alligevel er skuffet over det, som nu foreligger. Jeg har udleveret hvidbogen til en række borgere og spurgt dem, hvad de mener om den. Ved De, hvad der først og fremmest var problemet? Det var, at der overhovedet ikke var nogen, der forstod, hvad der stod i den over 40 sider lange tekst. Det er da lutter EU-kaudervælsk, blev der svaret. Hvordan, spørger jeg mig selv, skal den kløft dog forsvinde, hvis sproget ikke engang når ud til de egentlige modtagere?
Ja, hvidbogen indeholder positive tiltag, f.eks. til en styrkelse af Økonomi- og Socialudvalget, Regionsudvalget eller den styrkede høring af det civile samfund. Alligevel vil jeg i denne forbindelse kort opridse et par kritiske spørgsmål.
Det grundlæggende politiske problem i hvidbogen viser sig efter min mening allerede i begyndelsen. Der står, at mennesker finder Unionen uegnet til at handle, hvor der skal handles, f.eks. i forbindelse med arbejdsløsheden. Denne problemanalyse er jo ganske enkelt ikke sand. Borgerne finder ikke Unionen uegnet, de oplever tværtimod hver dag, at Unionen og dens medlemsstater viser sig som værende uegnede. Hr. Prodi, De har med rette netop sagt, at vi, når vi taler om styreformer, i virkeligheden taler om demokrati. Ja, her i Parlamentet og i dag har De nævnt problemet om demokratiseringen i EU, men hvorfor er der kun små spor af dette i selve hvidbogen?
Endnu et par ord om traktatændringen. I hvidbogen fastsættes en høringsfase frem til marts 2002. Efter yderligere seks måneder skal de endegyldige forslag derefter foreligge. Jeg finder det en anelse absurd at modtage forslag næste efterår, som er lavet på grundlag af de eksisterende traktater, hvis der på dette tidspunkt allerede har været arbejdet intensivt i ni måneder og forhåbentligt i fællesskab på ændringen af disse traktater. Den undladelse af traktatændringer, som de har formuleret, holder efter min mening ikke, helt bortset fra, at De selv foreslår traktatændringer i hvidbogen.
Alt i alt, hr. kommissionsformand, også på baggrund af mine kollegers taler, ser jeg et udtalt behov for diskussion, og jeg tilbyder også i denne forbindelse personligt og på Parlamentets vegne at samarbejde i denne forbindelse.

Dell'Alba
Hr. formand for Kommissionen, på vores fælles sprog eksisterer ordet governance - styreform - ikke, og det gør det sandsynligvis heller ikke på de andre europæiske sprog. Man kan sige, at det er symptomatisk - ikke bare på grund af den sprogstrid, der har været her i sommer - at Kommissionen, som vil gøre den størst mulige indsats for at skabe åbenhed udadtil, gennemsigtighed og ansvar over for den brede offentlighed, netop her i sommer vælger at vedtage et dokument med en uoversættelig titel.
Der var andre termer til rådighed, som godt kan oversættes, og som ikke mindst er forståelige, ikke kun set ud fra et sprogligt synspunkt. Her tænker jeg på retsstat - rule of law - beføjelsesdeling, indgående udvikling af fællesskabsmekanismerne, demokratisering af traktaterne, EU-forfatning, retssikkerhed osv. De valgte praktisk taget at lade være med at bruge nogen af disse søjler, der anvendes i medlemsstaterne. Til gengæld mangler disse søjler i høj grad i EU-systemet. Jeg håber ikke, at denne governance bliver en slags materiel, liberal og kompromissøgende forfatning efter den italienske model. I vores land ved vi nemlig udmærket, at dette er sket med den italienske forfatning.
Hr. formand, det civile samfund er f.eks. det samfund, der satte Israel i gabestok i Durban, hvilket fik lande, der har udvist en ansvarsfølelse, som jeg ikke mener, at EU har udvist, til at forlade denne konference. Jeg ved ikke, om dette er det civile samfund, De tænker på, men det bekymrer mig lidt, for sådan som hr. Swoboda sagde, holdt De en meget proparlamentarisk tale i dag, men jeg kan ikke se, at der er så mange henvisninger til Parlamentet i teksten!
Det er netop, fordi jeg gerne vil have en stærk og kompetent Kommission, at jeg holder denne tale. Jeg håber nemlig ikke, at Kommissionen bliver en eller andens informationskontor eller i bedste fald myndighed.
Så fat mod, hr. formand, Efter min mening er denne tekst ikke nok. Hvis der skal ske nogle store fremskridt i EU, er det nødvendigt, at retsstaten og retssikkerheden er nævnt i dette dokument, der er utiltrækkeligt på nuværende tidspunkt.

Bonde
Fru formand, jeg vil også gerne takke Kommissionen for en god analyse i "Governance"-papiret. Rapporten er somme steder så kritisk, at jeg kunne have skrevet den selv. Men jeg savner den tilhørende liste med konkrete, præcise og forpligtende forslag, som vil åbne lovgivningsprocessen for borgerne.
I Italien har Prodi et godt forslag om at nævne, hvem der har været konsulteret. Der er tale om en liste, som bør ledsage ethvert lovforslag, over hvem der har været hørt, og alle høringssvar bør være tilgængelige på internettet. Prodi har også et andet forslag om at foretrække forordninger frem for direktiver. Det er stik imod tidens krav om decentralisering. Der er tværtimod brug for større frihed i landene til at gennemføre direktiver - jordbær behøver ikke have samme størrelse i Italien som i Finland.
Der nævnes i papiret meget om flere konsultationer, men det virker, som om man går efter at skabe større tilslutning til Kommissionens forslag. Det er "oppefra og nedefter". Jeg savner et rigtigt demokratibegreb, hvor man starter nedefra. Hvad går over grænserne? Hvad kan vi ikke styre selv? Hvor ønsker vi, at Kommissionen skal komme med forslag? Prodi taler altid smukt om åbenhed, men han har også en afdeling for afslag for aktindsigt. Kunne Kommissionen ikke fusionere afdelingen for afslag for aktindsigt med afdelingen for smukke ord om åbenhed og nedlægge enten den ene eller den anden afdeling? Jeg har f.eks. stadig ikke fået en fuldstændig oversigt over dem, der har været konsulteret i de 1.500 komitéer og arbejdsgrupper, som eksisterer i dag. De, der sidder bag ved Prodi, leverer ikke varen. Det virker, som om også Prodi er blevet fanget i sit eget fort. Må jeg ikke foreslå, at Prodi udsteder sine løfter om åbenhed som en forordning, der i alle led binder dem, som sidder bagved.

Berthu
Hr. formand for Kommissionen, indførelsen af Deres hvidbog om reformen af EU's styreformer rejser netop det problem, som blev illustreret ved det negative resultat af den irske folkeafstemning, nemlig borgernes faldende tillid. Men værktøjerne er ekstremt svage. Den bedste styreform ville være større gennemsigtighed, flere høringer, bedre kommunikation, større indflydelse, en mere åben koordineringsmetode osv. Sagt med ét ord, hr. formand, er ovennævnte adfærdsændringer noget, som man nok kunne ønske sig af de europæiske institutioner, men som vil have en marginal virkning, hvis de ikke indgår i en omfattende ændring af magtstrukturerne i den institutionelle balance. Borgerne mener, og det gør vi også, at visse problemer ville blive løst bedst ved et bedre europæisk samarbejde, men samtidig knytter de massivt og vedholdende størst legitimitet til den nationale ramme. Under disse omstændigheder er konklusionen meget enkel, nemlig at vi for at styrke legitimiteten i det europæiske samarbejde og for at genskabe kontakten til borgerne skal give nationerne langt større vægt og give dem en langt mere synlig plads i den europæiske beslutningsproces. Det er den grundlæggende betingelse for et sandt demokrati, et ord, som man i øvrigt praktisk talt ikke finder, hr. formand, i denne hvidbog. Resten er blot en sludder for en sladder. Hvordan kan det f.eks. være, at man i Deres hvidbog finder udtalelser om de regionale og lokale niveauers indflydelse på europæisk politik, om decentraliseret ledelse og samregulering med diverse og i øvrigt unavngivne organisationer, og hvordan kan det være, at man intet finder om de nationale parlamenters essentielle rolle i den europæiske beslutningsproces? Jeg forstår godt, hr. formand, at De ikke i Deres stilling kan løse dette problem, men hvidbogen kunne i det mindste rejse spørgsmålet. Deres ønske om en bedre kommunikation er spildt, hvis de europæiske politikker ikke udgår fra de nationale demokratier.

Prodi
Fru formand, først vil jeg gerne takke alle talerne for deres meget nyttige bidrag til denne debat, som er starten på en mere dybtgående analyse. Jeg vil således gerne komme ind på nogle grundlæggende punkter og på udgangspunkterne for dette dokument, så vi senere kan samarbejde om at forbedre og færdiggøre det.
Vi har nemlig beskrevet et forløb i dette dokument, men det er et foreløbigt forslag. Der vil fortsat finde drøftelser sted, og først i en senere fase når vi frem til det endelige dokument. Derfor tog og tager jeg med glæde imod den kritik, der fremsættes, for det er et foreløbigt forslag, som ikke bliver endeligt, før alle har givet deres bidrag.
Det andet punkt er sproget, navnet og alle den slags aspekter. De har selvfølgelig ret, men jeg må ærligt talt sige, at jeg har læst virkelig mange nationale love, og at jeg også har forsøgt at lave mange nationale love. Kan De nævne bare én, der er skrevet i et forståeligt sprog for den almindelige borger? De er alle skrevet i et særligt sprog. Vi har gjort alt, hvad vi kunne for at tilpasse den, men det er selve begreberne, som ender med at være et problem for den almindelige borger, fordi de er så tekniske. Det er netop vores opgave at forklare og bygge broer, men vi kan ikke undlade at gøre forslagene præcise.
Et af disse aspekter er problematikken omkring termen governance. Jeg forstår udmærket, hvad hr. Dell'Alba mener, men problemet er, at vi ikke kun bruger et sprog, for heldigvis - og det er vi stolte af - bruger vi 11 sprog, som fremover bliver til 20 sprog. Derfor er vi nødt til at forsøge at tilpasse os. Den titel, som vi har givet hvidbogen, er ikke en titel, jeg er glad for, netop fordi man ikke kan finde ét ord, når man kigger i ordbogen. Det hører med til vores opgave at gøre os så forståelige som muligt, selv om det ikke altid lykkes os at være så præcise, som vi gerne ville.
Derefter er der forbindelserne til Parlamentet. Min tale i dag havde ikke til formål at behage Parlamentet. De ord, jeg sagde i dag om Parlamentets rolle og forholdet til ngo'erne, det civile samfund og deres forskellige opgaver, er ord, som jeg bruger tit, som jeg har gentaget tusindvis af gange, og som jeg faktisk har forsøgt at føre ud i livet i løbet af de sidste 18 måneder, når det gælder forbindelserne til Parlamentet. Når vores forbindelser så afgjort er mere effektive, mere praktiske, nemmere og mere åbne, end de var før, er det netop, fordi det nye EU efter min mening skal være baseret på, at Parlamentet spiller en grundlæggende rolle.
Endelig bebrejder man mig en del mangler, f.eks. når det gælder præciseringen af de lokale myndigheders rolle. Jeg vil gerne minde om, at vi i hvidbogen begrænser os til en situation, der ikke indebærer en ændring af traktaterne. Så når man beder mig om en ændring af beføjelserne, falder dette ikke inden for hvidbogens område. Vi skal gøre denne meget store indsats for at tilpasse vores handlinger bedst muligt til de opgaver, vi har, men uden at ændre traktaterne.
Herefter - nemlig i anden fase, som er en selvstændig fase - præsenterer vi forslagene til topmødet i Laeken. I tredje fase giver vi et aktivt bidrag, og vi skal samarbejde om institutionsreformerne.
I betragtning af de beslutninger, der blev truffet i Nice, var vi nødt til at notere os dette og følge en metode, der tager hensyn til de nødvendige ændringer. De skal dog huske, at demokrati ikke kun bygger på regler, men også på praksis. Efter min mening - og det fremgik både af min tale og af Deres indlæg - er det muligt at forbedre vores arbejdsmetode uden at ændre lovgivningen. Jeg er derfor af den opfattelse, at vi bør samarbejde om dette.
Der var nogle specifikke punkter i debatten, som efter min mening er af særlig betydning. Man var inde på spørgsmålet om uddelegeringen af beføjelser til Kommissionen. Kommissionen - og det er i tråd med det, jeg sagde om den uændrede lovgivning - kræver ikke flere beføjelser, men ønsker at tilrettelægge sit arbejde på en mere gennemsigtig og effektiv måde og gå tilbage til det forløb, der er beskrevet i EU-traktaterne, hvor institutionerne er organiseret således, at Rådet og Parlamentet beslutter, Kommissionen gennemfører - dog ikke de tekniske detaljer - og Parlamentet kontrollerer. I sidste ende kommer Kommissionen sikkert til at lave mindre, end den gør i dag, men man undgår den forvirrende del af den komitologiske praksis, som forlænger processerne og absolut ikke skaber klarhed omkring, hvad der er vores rolle, og hvad der er Deres rolle. Dette er både i Parlamentets og Kommissionens interesse, for vi har begge problemer med denne praksis, og vi er begge utilfredse. Det, som vi fortæller hinanden, når vi taler sammen om denne proces' utilstrækkelighed, skal vi således også sige her i Parlamentet, så vi kan råde bod på det.
Man kritiserede ligeledes de lokale myndigheders direkte ansvar i beslutningsprocessen. Vi skal huske, at dette ikke er muligt, selv om vores grundlag er decentralisering og subsidiaritet. Vores målsætning er, at vi på en gennemsigtig og organiseret måde skal tage højde for synspunkterne hos dem, der i den sidste ende anvender og gennemfører de fælles politikker, og det med respekt for den enkelte medlemsstats institutionsstruktur. Vi kan ikke blande os i medlemsstaternes egen tilrettelæggelse. De fastlægger selv, hvilken rolle møderne skal have, og de fastlægger selv deres institutionssystem. Hvis vi blandede os i det, ville det være en krænkelse, og det ville ikke mindst være i modstrid med subsidiaritetsprincippet, som vi overholder fuldt og fast.
Jeg vil gerne meget kort komme ind på nogle af hr. Swobodas kritikpunkter, for han berørte nogle aspekter, som det er nødvendigt at tage op. Et af disse punkter virker måske banalt, nemlig høringen, det civile samfund og ressourcerne. Jeg tror ikke, at der er tale om enorme ressourcer, men det er klart, at det med hensyn til dette emne netop er Parlamentet, der skal udtale sig under sin forhandling og give sit samtykke til, at vi får de ressourcer, vi har brug for. Vi har ganske vist ikke foretaget nogen beregninger i denne fase, men jeg tror, at der er tale om beskedne beløb. Dette er dog netop et af de emner, som vi skal drøfte i fællesskab, eftersom det er Parlamentet, der er budgetmyndigheden.
Et andet punkt er uddelegeringen af beføjelser og agenturer. Der er tale om beføjelser i forbindelse med praktiske og tekniske aktiviteter og ikke om politiske beføjelser. Det er nemlig ikke muligt at uddelegere sådanne beføjelser, eftersom det er de institutionelle myndigheders ansvar.
Endelig var hr. Swoboda inde på et andet og meget vigtigt spørgsmål, nemlig at vi skal drøfte, hvilke grundlæggende opgaver og politiske prioriteringer Kommissionen skal have. Jeg vil gerne gentage, at Kommissionen har lovet - det var ikke tilfældigt, at jeg nævnte dette som en af de årlige forpligtelser - at fortælle Parlamentet om sine politiske prioriteringer hvert år. Det er den praksis, som vi har planlagt og foreslået, og som vi efter min mening skal følge nøje, så vi hvert år - sådan som det er tilfældet med de mest demokratiske og gennemsigtige regeringsorganer - kan informere Parlamentet om de politiske prioriteringer, og så disse prioriteringer kan blive drøftet i Parlamentet.
På den ene side er denne hvidbog derfor efter min mening virkelig et nyt og stærkt forsøg på at gøre fremskridt med hensyn til demokrati og gennemsigtighed. På den anden side er der stadig nogle uklare aspekter i den, men det er, fordi det er et forslag, som vi ikke kunne præsentere i endelig udgave i dag, eftersom vi skal samarbejde om at finpudse og færdiggøre det. Der er tale om nogle rammer og om et udkast, og jeg vil gerne takke Dem for den kritik, jeg har fået i dag, for jeg er sikker på, at den vil være til stor nytte for vores arbejde fremover.
I min tak til Dem vil jeg blot slutte af med at sige, at vi netop skal betragte alt dette som en del af de tre trin i den store EU-reform, vi har planlagt, og som vil blive gennemført i de næste tre år. Først skal vi omstrukturere vores interne arbejdsmetode. Herefter skal vi hjælpe hinanden med at planlægge, hvordan vi skal tilrettelægge institutionernes store reformproces, hvorefter der er topmøde i Laeken. Og til sidst skal vi finde ud af, hvordan institutionernes reformproces skal gennemføres.
Jeg tror, vi med denne indsats i dag er godt forberedt på at tage de næste to skridt. Jeg vil gerne takke Dem for, at vi i dag indleder et samarbejde om dette emne, et samarbejde, der kommer til at vare næsten et år, nemlig indtil vi præsenterer denne hvidbog i endelig udgave, og indtil den bliver vores selvreguleringsinstrument. Måske kan hr. Dell'Alba kalde den sådan. Den bliver således vores kodeks og regel, der gør det muligt for os at arbejde effektivt og gå tilbage til tankegangen og bestemmelserne i traktaterne, nemlig de enkelte institutioners rolle i det arbejde, de skal udføre.

Formanden
Tak til kommissionsformanden, de kolleger, som har talt, og dem, der har deltaget i forhandlingen.
Forhandlingen er afsluttet.

Spørgetid (Kommissionen)
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er spørgetid til Kommissionen (B5-0332/2001).
Første del

Formanden


Gerard Collins
Spørgsmål nr. 37 af (H-0602/01):
Om: Det store potentiale inden for affaldssektoren Der produceres i EU på årsbasis omkring 1,300 millioner t affald, og den samlede affaldsproduktion er i perioden 1995 til 1998 vokset med ca. 15%. Selv uden at medregne markedets potentiale efter udvidelsen udgør forvaltning af affald derfor et meget stort marked for medlemsstaterne. Hvilke nye initiativer agter Kommissionen at foreslå for at fremhæve dette marked, og hvordan kan de unge i Europa gøres opmærksomme på nye beskæftigelsesmuligheder inden for denne sektor?

Wallström
Hr. formand, som hr. Collins så rigtigt udtrykker det, er affaldshåndtering et kæmpemæssigt marked. Ja, det er det største marked inden for miljøområdet, der hvert år tegner sig for omkring 44 milliarder euro og 0,5-0,6% af Fællesskabets BNP. Desuden beskæftiger virksomheder, hvis primære aktivitet er affaldshåndtering, mellem 200.000 og 400.000 personer.
Hvad nye initiativer angår, er Kommissionen for nærværende i gang med at udvikle flere, som vil fremhæve affaldsmarkedets potentiale. For det første er der det sjette miljøhandlingsprogram inden for affaldsområdet. Det tager sigte på at afkoble degeneration af affald fra økonomisk vækst. Det bebudes heri, at Kommissionen vil fremkomme med temaopdelte strategier både om bæredygtig brug af ressourcer og om genvinding. Den vil kaste et langsigtet blik på begge spørgsmål.
Et af målene med genvindingsstrategien vil være at identificere politikker og instrumenter, der skal tilskynde til skabelse af markeder for genvundne materialer. For det andet har Kommissionen ud over førnævnte temaopdelte strategier til hensigt at foreslå lovgivningsinitiativer, hvor der ses på konkrete problemer såsom batterier og emballageaffald. Sammen med lovgivning om elektronisk affald og udtjente køretøjer skulle disse initiativer give affaldshåndteringsmarkederne en yderligere indsprøjtning.
Efter Det Europæiske Råds møde i Göteborg er Kommissionen for det tredje i gang med at udarbejde en rapport om, hvordan miljøteknologi kan fremme vækst og beskæftigelse. Den vil blive præsenteret ved Det Europæiske Råds forårsmøde næste år.
Endelig vil den integrerede produktpolitik tage sig af spørgsmål om udformning, fremstilling, brug og bortskaffelse i forbindelse med et produkts hele livscyklus, og det vil derfor have en indvirkning på affaldsgenereringen. Det er en udfordring at vise Europas unge potentialet for nye beskæftigelsesmuligheder på dette marked. Alle interessenter har helt bestemt en rolle at spille på alle niveauer. Kommissionen kan spille sin rolle ved at bevare affaldshånteringsspørgsmålene øverst på Fællesskabets politiske dagsorden og levere information af høj kvalitet. Men det er klart, at uddannelse henhører under medlemsstaternes kompetenceområde.

Collins
Jeg takker kommissæren for hendes meget omfattende og højst informative svar.

Formanden


Myrsini Zorba
Spørgsmål nr. 38 af (H-0639/01):
Om: Overtrædelse af konkurrencebestemmelserne i forbindelse med salget af digitale videodiske (DVD) På DVD-markedet findes der i Europa og i De Forenede Stater og i Japan to forskellige systemer med det resultat, at de europæiske forbrugere ikke kan købe DVD'er fra lande i en anden region end deres egen, selv om priserne der er billigere, og selv om de der markedsføres hurtigere.
Den begrundelse, som de store virksomheder giver, er, at dette er en måde, hvorpå man kan beskytte sig mod piratudgaver af produkterne. Efter spørgsmålsstillerens opfattelse drejer det sig her helt klart om en overtrædelse af konkurrencebestemmelserne for det frie marked, hvilket er til skade for de europæiske forbrugere. Ifølge forlydende undersøges dette spørgsmål i Kommissionen.
Kommissionen bedes oplyse, hvilke resultater denne undersøgelse har givet, og hvorledes den agter at imødegå denne overtrædelse af konkurrencebestemmelserne for DVD-markedet?

Monti
Som et direkte resultat af klager fra private borgere har Kommissionen i juni 2001 indledt en undersøgelse af prisfastsættelsen og det regionale kodningssystem for DVD'er. Borgernes klager gik på, at priserne for DVD'er var betydeligt højere i Fællesskabet end i USA, og at en DVD købt i USA på grund af det regionale kodningssystem for DVD'er, hvor verden er opdelt i seks geografiske regioner, ikke kunne spilles på en DVD-afspiller i Fællesskabet.
De større filmselskabers holdning er den, at hovedformålet med et sådant regionalt kodningssystem er at gøre det muligt for dem at beskytte deres ophavsretligt beskyttede intellektuelle ejendomsret og det traditionelle mønster med at udsende deres film på forskellige tidspunkter i forskellige dele af verden samt at beskytte mod piratkopiering.
Kommissionen deler det ærede medlems bekymring med hensyn til, om Fællesskabets forbrugere vil kunne lide under det regionale kodningssystem for DVD'er. Det forhindrer dem i at nyde gavn af et bredere udvalg af DVD-titler og af potentielt lavere priser. Kommissionen er derfor i færd med at undersøge, om det regionale kodningssystem for DVD'er er i overensstemmelse med Fællesskabets konkurrenceregler. I denne sammenhæng er man i færd med at undersøge alle aspekter i forbindelse med etableringen og den løbende operation af systemet. Kommissionen er nu efter at have sendt forespørgsler om information til alle de virksomheder, der er berørt af systemet, ved at se på den første sending materiale.

Zorba
Hr. kommissær, jeg vil blot gerne spørge Dem, om man også ser de samme fænomener ved andre produkter, altså om der også findes kodificeringer af andre produkter, for underholdningsindustrien er overordentlig følsom, idet der er stor konkurrence fra USA, og vi står svagt. Vi er alle klar over situationen, men jeg ved, at konkurrencespørgsmål ligger Dem dybt på sinde, og jeg er sikker på, at Deres undersøgelse vil give resultater.

Monti
Tak, fru Zorba, for denne opmuntring. Vi har ikke oplysninger om andre produkter, der er omfattet af dette regionale kodningssystem. I det mindste har vi ikke modtaget nogen klager om noget sådant andet end DVD-sagen, som vi er ved at foretage en undersøgelse af, og som Deres spørgsmål går på. Hvis vi havde beviser inden for andre områder, ville vi som altid forsøge at være effektive med at implementere konkurrencereglerne.

Formanden


Roy Perry
Spørgsmål nr. 39 af (H-0641/01):
Om: Lloyd's anmodninger Er Kommissionen nu på baggrund af sine undersøgelser i det forløbne år i stand til at sige, om direktiv 73/239/EØF om direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring er korrekt omsat og gennemført af Det Forenede Kongeriges regering?

Bolkestein
Som følge af mange klager i forbindelse med en række andragender indbragt af EU-borgere for Parlamentets Udvalg for Andragender har Kommissionen været i gang med meget omhyggeligt at undersøge, om kravene i det første direktiv om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring er blevet korrekt omsat og gennemført, hvad angår den sammenslutning af assurandører, der er kendt som Lloyd's.
Indtil dato er Kommissionen ude af stand til at bekræfte, om alle kravene i det første direktiv om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring er blevet overholdt for Lloyd's vedkommende. Situationen er yderst kompleks. Der er en række konkrete bestemmelser i direktivet vedrørende Lloyd's, som er klart afspejlet i Det Forenede Kongeriges nationale lovgivning.
Kommissionen søger at færdiggøre sine undersøgelser så hurtigt som muligt. Disse undersøgelser er nu meget nær færdiggørelse, hvorefter der vil blive truffet en beslutning enten for at afslutte sagen eller for at indlede formelle overtrædelsesprocedurer i henhold til artikel 226. Kommissionen vil informere Parlamentet om sin beslutning, så snart den er truffet.

Perry
Hr. formand, jeg vil gerne takke hr. Bolkestein for hans svar. Jeg erkender, at han har gentaget, hvad han sagde i en meget fyldestgørende udtalelse til Udvalget for Andragender. I juli måned informerede han Udvalget for Andragender om, at Kommissionen ville være rede til at afgive sit svar i slutningen af sommeren. Når jeg ser ud ad vinduet fra salen her i dag, tænker jeg ved synet af den vedvarende regn, at vi er meget tæt på sommerens afslutning. Jeg går ud fra, at jeg ikke vil få nogen klarere udtalelse end "så hurtigt som muligt ".
Kunne jeg måske få lov til at spørge hr. Bolkestein, om han er klar over Independent Insurances krak i Det Forenede Kongerige i de sidste måneder og den britiske regerings indledning af en undersøgelse af forsikringsselskabet Equitable Life? Ser hans tjenestegrene på begge disse forsikringsvirksomheder for at sikre sig, at den britiske regering, hvad disse forsikringsselskaber angår, har anvendt de europæiske forsikringsdirektiver korrekt?

Bolkestein
De spørgsmål, som jeg er blevet stillet lige nu, er af dobbelt karakter. Det første spørgsmål er nærmest af meteorologisk karakter. Det ville være absurd at benægte, at det regner udenfor. Om dette er det samme som at sige, at sommeren er slut, er måske for tidligt at udtale sig om. Jeg ved fra pålidelig kilde, at sommeren normalt slutter omkring den 21. september, og Kommissionen stræber stadig efter at overholde denne frist, selv om jeg må indrømme, at sagen er så kompleks, at det er nødvendigt med en grundig undersøgelse ikke kun udført af MARKT-generaldirektoratet, men også af andre dele af Kommissionen. Det kan godt være, at det ikke er muligt at overholde denne frist nøjagtigt, men det medlem, der lige har talt, kan stole på, at jeg vil gøre mit bedste for at prøve at overholde den så godt som muligt, eftersom Kommissionen på den ene eller anden måde bør træffe en beslutning snarest muligt.
Hvad angår det andet spørgsmål, som jeg blev stillet, har Kommissionen bemærket sig de to nævnte forsikringsvirksomheders meget uheldige krak. Medlemmet vil være klar over, at Lloyd's er et enestående tilfælde. Der findes ingen anden organisation i verden som den. Jeg er derfor ikke meget for at skabe det indtryk, at det, der skete for de forsikringsvirksomheder, der er tale om, har nogen konkret forbindelse til Lloyd's-sagen. Min tjenestegren er ved at undersøge de to andre forsikringsselskabers krak. Man er naturligvis interesseret. Jeg har forsøgt at følge med i pressen, selv om jeg ikke ved, om pressens rapporter er fyldestgørende. De folk, der hjælper mig i forsikringsspørgsmål, har også fulgt med på tæt hold, men må jeg forsikre medlemmet om, at vi har nok at gøre med at se på selve Lloyd's-sagen.

Formanden
Mange tak, hr. Bolkestein, vi vil vente, til sommeren er forbi, som De har foreslået.
Anden del Spørgsmål til Philippe Busquin

Formanden


Brian Crowley
Spørgsmål nr. 40 af (H-0606/01):
Om: Udnyttelse af resultaterne af EU-støttet forskning I juni indgik Kommissionen og Den Europæiske Investeringsbank en aftale om et styrket samarbejde med henblik på at fremme forskning og teknologisk innovation ved at tilbyde økonomisk støtte til forskere. Kan Kommissionen i betragtning af behovet for at udnytte resultaterne af EU-støttet forskning og sikre udvikling fremad i produktions-/distributionskæden og nye jobmuligheder redegøre for, hvordan den vil øge kendskabet og den lige adgang til disse midler i Irland og de andre medlemsstater, og hvad den første reaktion på denne fælles aftale om forskning og innovation har været?
Spørgsmål til Poul Nielson
Busquin
Hr. formand, mine damer og herrer, lad mig først gøre opmærksom på, at det var efter Det Europæiske Råd i Lissabon, at Kommissionen og medlemsstaterne blev opfordret til med støtte fra Den Europæiske Investeringsbank at træffe forholdsregler, som især sigter mod at styrke investeringerne til fordel for forskning og teknologisk udvikling. Det fælles memorandum, som opstiller en samarbejdsramme for rammeprogrammet for fælles forskning, og Innovation 2000-initiativet fra Den Europæiske Investeringsbank er et svar på denne opfordring. Dette fælles memorandum sigter mod at effektivisere den europæiske forskning og innovation ved at trække på de eksisterende synergier og udvikle nye. Det er imidlertid hverken et instrument for rammeprogrammet eller et instrument for Innovation 2000-initiativet. Kommissionen og Den Europæiske Investeringsbank fastholder adskilte beslutningsprocesser.
Man bestræber sig på at oplyse offentligheden om dette fælles initiativ, om hvilket jeg gerne vil understrege, at det er blevet nævnt af både tv-kanaler, dagblade og seks pressebureauer i dagene efter underskrivelsen af memorandummet. Således er Kommissionens og Den Europæiske Investeringsbanks hjemmesider forbundet og tilbyder information om memorandummet. En brugerguide, som forklarer Kommissionens og Den Europæiske Investeringsbanks komplementære, sekventielle eller parallelle finansieringskilder, vil være på internettet i løbet af kort tid. Der er planlagt præsentationer og værksteder i forbindelse med lanceringen af det næste rammeprogram. Endelig henleder programmets tilbud ansøgerlandenes opmærksomhed på denne ekstra finansieringsmulighed.
Kommissionen finder det ligeledes vigtigt med lige adgang til disse finansieringsmuligheder. Derfor baseres vurderingerne på et antal gamle principper, nemlig kvalitet, gennemsigtighed, ligebehandling, upartiskhed samt effektivitet og hurtig gennemførelse. Ansøgningerne om støtte fra Kommissionen og lån fra Den Europæiske Investeringsbank følger de gældende procedurer. På den ene side gennemfører Kommissionens eksperter en vurdering i henhold til rammeprogrammets regler, som især er baseret på videnskabelig kvalitet, graden af innovation, merværdien for Fællesskabet og perspektiverne for økonomisk udvikling. På den anden side vurderer Den Europæiske Investeringsbanks økonomer og finansielle analytikere projekterne for at sikre sig, at de opfylder kriteriet om økonomisk og finansiel levedygtighed, særligt hvad angår tilbagebetaling af lånene, og endelig at de kan godkendes ud fra et miljømæssigt synspunkt.
Underskrivelsen af det fælles memorandum har allerede fået en positiv modtagelse af forskere, universitetsansatte og iværksættere, særligt hvad angår den risikovillige kapital. De har anerkendt potentialet i en sådan aftale og den mulighed, den giver for at kombinere Kommissionens finansiering af integrerede projekter, som foreslået i rammeprogrammet, med lån fra Den Europæiske Investeringsbank. Vi har således ønsket at iværksætte finansieringsmuligheder, der supplerer hinanden.

Crowley
Jeg takker kommissæren for hans svar. Men jeg var ude efter noget mere konkret, eventuelt under tre overskrifter.
For det første hvilken høring har fundet sted, inden pengene blev stillet til rådighed, af forskningsfonde, f.eks. universiteter, private forskningsfonde m.v.?
For det andet vil der blive gjort brug af udefra kommende teknisk bistand i forbindelse med forvaltningen af programmet? Hvis der vil blive gjort brug af en sådan, hvem vil så stå for den?
For det tredje hvad Kommissionens og EIB's evaluering angår: Baseres evalueringen udelukkende på den økonomiske gevinst af arbejdet eller bliver den gennemført for at sikre, at der er tale om banebrydende videnskabeligt arbejde, som måske ikke har nogen øjeblikkelig økonomisk gevinst, men måske vil få det om fem til 10 års tid?
Disse tre områder er af meget stor betydning for folk, som beskæftiger sig med spydspidsteknologi, som vi ikke kender til i dag, men vil komme til at bruge om 10-15 år.

Busquin
Jeg synes, at hr. Crowleys spørgsmål er meget rammende. Det er realiteterne ude i marken. Hvad sker der for øjeblikket? For øjeblikket har vi et rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling, som Kommissionen finansierer efter vedtagelse i Parlamentet og Rådet. Indtil videre har der ikke været nogen forbindelse mellem det, vi foretog os, og det, Den Europæiske Investeringsbank ligeledes foretog sig for at yde lån til innovation og infrastrukturer.
Målet er således at skabe en forbindelse mellem de to. Dette memo om gensidig anerkendelse er selvfølgelig ikke en mekanisme, der skal forværre tingene. Derfor beholder begge parter deres egne procedurer. Vi beholder vores procedurer for den videnskabelige evaluering og for rammeprogrammet, og Den Europæiske Investeringsbank beholder sine finansielle og økonomiske kriterier. Det er sandt, at vi for øjeblikket i samarbejde med Den Europæiske Investeringsbank undersøger mulige løsninger til fremavling af nye støtteprocesser for innovation og nye finansieringsmuligheder, idet vi tager hensyn til den erfaring, som vi på den ene side har opnået gennem rammeprogrammet for forskning og på den anden side via Den Europæiske Investeringsbank.
Det er en igangværende proces. Jeg kan ikke forudsige nogen løsninger, men jeg kan allerede nu fortælle, at mekanismen faktisk er blevet anvendt i bl.a. Heidelberg, hvor Den Europæiske Investeringsbank vil finansiere et center for teknologioverførsel på yderst favorable vilkår for dette center, som har valgt at samarbejde med Den Europæiske Investeringsbank. Dette ville ikke have været muligt uden de privilegerede kontakter, som vi havde i forbindelse med forskningsprogrammerne.
Der er således nogle eksempler, men jeg indrømmer, at der stadig mangler en stor indsats med hensyn til information og sagsbehandling. Jeg takker Dem for Deres spørgsmål og håber, at det vil bidrage til at sprede denne information.

Rübig
Hr. formand, hr. kommissær, jeg vil gerne takke hr. Busquin for hans initiativ, især fordi Den Europæiske Investeringsbank har et fremragende sæt af instrumenter til at yde støtte på forskningsområdet. Mit spørgsmål går på, om det er muligt for Den Europæiske Investeringsbank også at yde indirekte støtte, f.eks. til grupper, der støtter små og mellemstore virksomheder, så de små og mellemstore virksomheder i Europa, der jo som bekendt står for 60% af BNP og omfatter to tredjedele af de erhvervsaktive, på denne måde også kan profitere af den. I denne forbindelse er det meget vigtigt, at der også stilles indirekte muligheder til rådighed.

Busquin
Ja, det er indlysende, og det er lige præcis formålet med Innovation 2000-initiativet, som Den Europæiske Investeringsbank præsenterede på topmødet i Lissabon. Så det er altså en reel mulighed på nuværende tidspunkt. Den Europæiske Investeringsbank har for øvrigt afsat et beløb på 1,5 milliarder euro inden for rammerne af Den Europæiske Investeringsfond. Eftersom der i dag er en tæt forbindelse mellem Den Europæiske Investeringsbank og Den Europæiske Investeringsfond, afsætter Innovation 2000-projektet 1,5 milliarder euro til at støtte den teknologiske udvikling, særligt i de små og mellemstore virksomheder. Det er muligt, at denne information ulykkeligvis stadig er relativt ukendt, og jeg tror, det er en god idé at sprede den.

Formanden


Niall Andrews
Spørgsmål nr. 41 af (H-0604/01):
Om: Udryddelse af fattigdom og EU's udviklingspolitik I en fælles erklæring fremsat af Rådet og Kommissionen den 10. november 2000 blev det bekræftet, at nedbringelse og på længere sigt udryddelse af fattigdommen var den centrale målsætning for Fællesskabets udviklingspolitik. EU står for næsten halvdelen af den samlede støtte til udviklingslandene, men på trods af disse usædvanlige og enestående bestræbelser lever over 40% af befolkningen i Afrika syd for Sahara og i det sydlige Asien under fattigdomsgrænsen, og der er på verdensplan 800 millioner mennesker, heraf 200 millioner børn, som lider af kronisk underernæring. Hvilke fremskridt kan Kommissionen nu efter næsten et år fremhæve i forbindelse med de gode målsætninger som fremsat i den fælles erklæring, og hvad kan der efter Kommissionens mening gøres yderligere for at tilskynde andre lande til at følge EU's eksempel og at spille deres rolle i nedbringelse og udryddelse af fattigdommen?

Nielson
Hr. formand, siden november 2000 har Kommissionen taget en række vigtige skridt til at styrke fattigdomsnedbringelsen i Fællesskabets udviklingssamarbejde. Hvad EF's egen indsats angår, er der blevet berettet om fremskridt med at implementere fattigdomsstrategien i forskellige papirer fra Kommissionen. Kommissionen er midtvejs i en proces med at udarbejde fattigdomsfokuserede landestrategipapirer for de AVS-lande, som vil implementere Cotonou-aftalen. Udviklingslandenes egne politikker til nedbringelse af fattigdommen er grundstenen for disse landestrategipapirer.
Et arbejdspapir fra Kommissionens tjenestegrene er blevet udarbejdet om trufne og planlagte foranstaltninger med henblik på at videreføre fattigdomsfokuset i EF's udviklingspolitik, og Kommissionens udviklingspersonale har fået tilbudt kurser, der skal udbygge deres kendskab til dette. Meddelelsen er blevet udarbejdet, og den viser, hvordan Kommissionen integrerer ligestilling mellem mænd og kvinder i sit udviklingssamarbejde. Ulighed mellem mænd og kvinder er en signifikant fattigdomsfaktor.
Der er også gjort fremskridt med at udvikle sammenhæng mellem politikkerne for fattigdomsbekæmpelse. Der er f.eks. blevet udarbejdet en meddelelse om grundlæggende arbejdstagerrettigheder og social udvikling. Med hensyn til andre donorer bør det bemærkes, at mange EU-medlemsstater allerede har gjort fattigdomsudryddelse til hovedmålet i deres bilaterale udviklingsprogrammer.
EF støtter eksplicit og finansielt strategipapirerne om fattigdomsbekæmpelse som hovedmiddel til at sikre altomfattende og samordnet donorstøtte til udviklingslandenes bestræbelser på at udrydde fattigdommen i deres befolkninger.
Der er blevet etableret regelmæssig kontakt mellem Kommissionen, IMF og Verdensbanken og til FN-organerne for at samordne vores støtte til udviklingslandenes fattigdomsbekæmpelsesstrategier. Vi støtter stærkt princippet om landeejerskab af udviklingspolitikker, som er indbygget i denne FBSP-tilgang.
Endelig skal det understreges, at Kommissionen har bidraget til det arbejde, der er gjort af OECD's Komité for Udviklingsbistand, DAC, for at udvikle politiske retningslinjer for medlemslandene. Alt i alt betyder dette, at vi aldrig har befundet os i en situation, hvor samordning og konsensus mellem donorer har været bedre. Det er meget vigtigt, at vi spiller vores rolle i dette fælles arbejde. Desuden vil der blive offentliggjort en konsolideret rapport i årsberetningen om gennemførelse af bistanden udadtil fra Kommissionen, og denne årsberetning vil blive offentliggjort senere på efteråret i år.

Andrews
Hr. formand, jeg vil ganske kort takke kommissæren og lykønske ham med de fremskridt, han har gjort inden for det særlige område, fattigdomsbekæmpelse. Det er et frygtelig vigtigt område, men i den nye AVS-EU-partnerskabsaftale er der en særlig henvisning til, hvordan man tackler korruption. Hvad fattigdomsbekæmpelsen angår, vil jeg spørge om, hvilke fremskridt Kommissionen har gjort med at tackle korruption?
En af de ting, jeg bemærkede under AVS-EU-parternerskabsdebatten, var den manglende vægt på uddannelse. Man kan ikke understrege uddannelses betydning nok. Det er yderst vigtigt, at uddannelse bliver givet høj prioritet i forbindelse med fattigdomsbekæmpelsesindsatsen. Vil kommissæren give mig ret i denne særlige udtalelse?

Nielson
Jeg vil besvare sidste del af spørgsmålet først. Det virkelige dilemma er, at alt mangler, og at der er behov for alt. Svaret fra vores partnerlande i AVS-gruppen har i høj grad været domineret af en ret høj prioritering af infrastruktur. Vi vil fortsætte vejbyggeriet - store veje, små veje - men uddannelse og sundhed er de to næste punkter på listen over prioriteter. Vi vil fortsætte en intens indsats på uddannelsesområdet.
Hvad angår korruption og det nye instrument i Cotonou-aftalen - artikel 97 - kan jeg informere Parlamentet om, at det vil blive anvendt. Om ganske kort tid vil alt dette komme frem i det første tilfælde, hvor artikel 97 bliver aktivt anvendt. Det er ikke ensbetydende med, at vi har et magtfuldt og garanteret effektivt instrument, men det betyder, at alt står åbent, og at vi gør noget ved dette problem. Det betyder også, at vi ønsker at gøre dette ved hjælp af en samarbejdsindsats og ikke blot som en form for straf.
Den manglende kapacitet til at gøre tingene rigtigt er også en del af årsagen til, at tingene bliver gjort forkert. Det er nødvendigt med en bred indsats. Vi må holde os til den, og vi vil gøre brug af den.

Formanden
 Da spørgsmål 42 og 43 vedrører samme emne, vil vi behandle dem under ét.

Maj Britt Theorin
Spørgsmål nr. 42 af (H-0613/01):
Om: Børnesexturisme Den internationale organisation ECPAT samarbejder med rejsearrangørerne for at bekæmpe børnesexturismen. Kommissionen har hidtil ydet et bidrag, som dækker 60% af omkostningerne til projektet, men ECPAT har nu fået at vide, at denne støtte fra Generaldirektoratet for Erhverv vil blive inddraget fra og med næste år, og organisationen anbefales i stedet at søge om penge fra andre generaldirektorater.
Projektet er enestående i sin art, og Kommissionens støtte er i tråd med Rådets beslutning fra 1999 om bekæmpelse af børnesexturisme. Generaldirektoratet for Erhverv har derfor et ansvar for - inden støtten inddrages i sin nuværende form - at sørge for, at ECPAT-projektet fortsat får støtte gennem et andet generaldirektorat.
Kan Kommissionen love fortsat støtte til dette unikke og innovative projekt?

Lennart Sacrédeus
Spørgsmål nr. 43 af (H-0616/01):
Om: Støtte på langt sigt til kampen mod sexturisme ECPAT er en organisation, som modarbejder seksuel udnyttelse af børn, først og fremmest i de lande, hvor de europæiske rejsearrangører er aktive.
ECPAT's finansielle EU-støtte fra GD Virksomheder skal ifølge oplysninger inddrages fra og med næste år. I den periode, hvor ECPAT fik økonomisk støtte fra GD Virksomheder, er der udført et meget vigtigt arbejde, først og fremmest til ufattelig gavn for et ukendt antal børn, men også for rejsebranchen, som for sit vedkommende udarbejdede en adfærdskodeks.
Har Kommissionen planer for, hvorledes det særdeles vigtige arbejde, som ECPAT udfører, fortsat skal kunne få EU-støtte for at sikre en effektiv kamp mod børnesexturisme også i fremtiden? Kan Kommissionen forestille sig at overføre projektet til et andet GD?

Nielson
Europa-Kommissionen har medfinansieret foranstaltninger mod børnesexturisme siden 1997, og Kommissionen har i sinde fortsat at finansiere sådanne foranstaltninger i de kommende år.
Overførslen af forvaltningen af budgetpost B7-626 - bekæmpelse af børnesexturisme i udviklingslande - fra Generaldirektoratet for Erhvervspolitik til Samarbejdskontoret EuropeAid betyder, at EuropeAids menneskerettigheds- og demokratienhed nu er ansvarlig for at identificere og medfinansiere projekter, der beskæftiger sig med børnesexturisme. Organisationer som ECPAT, der er interesseret i at opnå medfinansiering, bør indsende deres forslag til denne enhed, som vil fortsætte med at implementere Kommissionens politik med at forvalte budgetposten for bekæmpelse af børnesexturisme under hensyntagen til målgruppernes bedste interesser og bedste praksis i projektimplementeringen.
Hvis forslaget accepteres, er Samarbejdskontoret EuropAid rede til at lede ECPAT gennem de yderligere skridt. Det vil vi fortsat gøre. Vi mener, at ændringen her faktisk vil øge effektiviteten af vores aktivitet på dette område.

Theorin
Mange tak, hr. kommissær. Jeg noterer med tilfredshed, at Kommissionen fortsat vil give midler til ECPAT. Jeg vil dog blot sige, at handlen med børnesex ikke er forsvundet, bare fordi avisoverskrifterne er forsvundet. Det er således yderst vigtigt, at Kommissionen fortsætter dette arbejde.
Jeg har imidlertid et problem med kommissær Nielsons forslag, nemlig at det hele skal foregå via EuropeAid. Så vidt jeg er informeret, kræver EuropeAid, at den gennemførende organisation er en ikke-statslig organisation i et udviklingsland. Det ville i så fald udelukke ECPAT, som ikke har sit hovedvirke i udviklingslandene.
Mit eget land har heller ikke været forskånet. Vi har for nylig fået en rapport fra ECPAT, hvor man anslår, at ca. 400 svenske børn i alderen 4 måneder til 17 år er blevet udnyttet. Det er en skræmmende afsløring, som viser, at vi ikke kan inddrage støtten, men derimod fortsat må yde større støtte til disse organisationer. Jeg tager altså kommissærens ord som et løfte om, at det vil ske. Den organisatoriske form må De afklare.

Nielson
Jeg er ikke sikker på, at vi har et problem med, at dette ikke er en ngo i et udviklingsland. Der er overhovedet ingen intentioner om at ændre udvælgelseskriterierne for bedømmelse af en organisation. Principperne er helt uændrede. Det er et spørgsmål om at øge sagsbehandlingens effektivitet. At gøre dette i det samme kontor, som behandler sager vedrørende budgetposten for menneskerettigheder, skulle øge det involverede personales arbejdsintensitet og bevidsthed. Jeg tror ikke, at vi har noget problem.

Sacrédeus
Jeg vil gerne takke kommissær Nielson for hans positive svar. Han understreger noget vigtigt som svar på Maj Britt Theorins berettigede spørgsmål, nemlig at dette ikke medfører nogen ændring af kriterierne for bedømmelsen af, om en organisation, i dette tilfælde ECPAT, fortsat skulle være berettiget til at modtage EU-støtte.
Jeg vil gerne sige, at Deres kollega Erkki Liikanen på samme måde som De i dag, hr. Nielson, på en positiv måde har svaret på de spørgsmål, som jeg og en række af mine kolleger her i Parlamentet har taget op. Man fornemmer et ægte engagement i bekæmpelsen af krænkelsen af menneskeværdigheden i form af en af den moderne tids mest ubehagelige former for slavehandel.
Jeg vil også gerne sige, at jeg tilslutter mig Maj-Britt Theorin i dette tilfælde, at vi håber, at den tid er forbi, hvor vi behøver at sætte spørgsmålstegn ved det langsigtede i finansieringen af ECPAT's virksomhed og bekæmpelsen af børnesexturismen. Lad dette håb fra forskellige generaldirektorater være ovre nu.

Nielson
Vi er helt bestemt enige om dette emne. Jeg vil blot tilføje en bemærkning vedrørende proportionerne, hvad pengene angår.
Den organisation, der er blevet drøftet her, er den største modtager på dette område, men vi taler stadig om et ret lille pengebeløb. Hvad problemets art angår, er synligheden og det meget officielle og stærke engagement, vi viser ved at gøre dette på kommissionsniveau, en meget vigtig del af det, vi gør. Den økonomiske støtte, vi leverer her, er ikke mange penge: omkring 360.000 euro. Hvad det reelle problem angår, bør vi ikke få det forkerte indtryk af proportionerne. Det er lige så vigtigt, at vi gør det hurtigt og effektivt.

Formanden


Mihail Papayannakis
Spørgsmål nr. 44 af (H-0614/01):
Om: Humanitær bistand til børn Under et seminar i Norrköping den 1.-2. marts forelagde Poul Nielson, medlem af Kommissionen, rystende oplysninger om væbnede sammenstød og de følger, som disse har for børn. UNICEF anslår, at væbnede sammenstød i løbet af de sidste 10 år direkte eller indirekte har resulteret i, at 2 millioner børn er omkommet, og at andre 6 millioner børn er blevet invalideret eller alvorlig såret. 1 million børn mistede deres forældre, 20 millioner blev tvunget til at forlade deres hjem og over 300.000 deltog i væbnede sammenstød. I henhold til kommissionsmedlemmet er ovennævnte oplysninger endog ikke helt pålidelige på grund af mangelen på et effektivt registreringssystem.
Europa-Kommissionens Kontor for Humanitær Bistand har siden begyndelsen af 2000 givet ca. 40 millioner euro til fordel for disse børn. Kan Kommissionen derfor oplyse, om den, som det ansvarlige kommissionsmedlem i øvrigt ønsker det, har til hensigt at udvikle et standardiseret informationssystem, som de ansvarlige på stedet - fredsbevarende personale, ansvarlige for humanitær bistand osv. kan anvende for at indsamle og systematisere data, hvilket ville fremme forståelsen for problemets virkelige dimensioner samt en mere systematisk imødegåelse af dette?

Nielson
Pålidelige tal om den indvirkning, væbnede konflikter har på børn, er svære at finde. Selv om der findes data, er de ofte kontekstbestemte, anekdotiske eller løse. De samme konsoliderede tal - 2 millioner børn dræbt i væbnede konflikter, 300.000 børn involveret i væbnede kampe m.v., som blev forelagt det internationale samfund i Graça Machels fremragende rapport tilbage i 1996, bliver gentagne gange trukket frem uden forbehold, selv om de ikke fortsat kan holde vand.
Jeg fremhævede første gang den alvorlige mangel på pålidelige data ved mit møde med FN-generalsekretærens særlige repræsentant for børn og væbnede konflikter, hr. Otunnu, i december 2000. Inspireret af min diskussion med ham benyttede jeg mig af det seminar, der blev afholdt af det svenske formandskab i Norrköping i marts i år, til at opfordre til en øget indsats for at øge viden om børn i væbnede konflikter. Siden da har ECHO søgt at bane vejen for indledningen af et større dataindsamlingsprojekt. Hovedformålet med denne bestræbelse er at få et indtryk af problemets reelle størrelsesorden, fordi mangelen på pålidelige data både er til skade for vores støtteindsats og en væsentlig hindring for en forbedring af vores reaktion på det humanitære område.
Men jeg vil ikke blot indlede et nyt projekt, der fører til en rapport, som måske aldrig bliver brugt. Talrige undersøgelser er allerede blevet foretaget om børn i væbnede konflikter. Men så længe der ikke er nogen fælles begreber og fælles definitioner, har et komplekst projekt, der søger at fastslå hårde kendsgerninger, kun en ringe chance for at lykkes. Derfor søger vi i stedet for at fokusere på øjeblikkelige resultater at opbygge en bred international støtte for et omfattende initiativ til en dataindsamlingsmetodologi, der vil muliggøre sammenligninger på tværs af regioner og i tidsserier.
I sidste måned deltog ECHO i seminaret i Firenze med titlen Filling Knowledge Gaps: a Research Agenda on the Impact of Armed Conflict on Children, der blev arrangeret af hr. Otunnus kontor, UNICEF og andre. Workshoppen havde held til at etablere et forskernetværk fra både nord og syd, som er rede til at udføre forskning omkring fire temaer, hvoraf et ville være data om børn berørt af væbnede konflikter.
Parallelt med dette initiativ vil ECHO fortsætte sit samarbejde med UNICEF. Som FN-organet med mandat til at beskytte og bistå børn har UNICEF potentialet til at spille en central rolle i forbindelse med dataindsamlingen. Derfor tilskynder Kommissionen UNICEF til at udvikle et omfattende internationalt dataindsamlingsprojekt om børn i væbnede konflikter med hr. Otunnus forskningsnetværk som sonderingsorgan.
Jeg er rede til at komme med et politisk og finansielt tilsagn til at forbedre tilgængeligheden af data om børn berørt af væbnede konflikter, når blot eventuelle nye initiativer omfatter generelle aftaler om definitioner, begreber og metoder for dataindsamling. Det er målet at skabe et system, der gør det muligt for folk, der arbejder inden for området, fra alle forskellige former for organisationer at levere oplysninger til et ensartet system. Dette vil også have en stærk virkning på støttearbejdet i lande i konflikt, da de vil vide, at de tal, de drenge og piger, vi taler om, at de reelle statistiske oplysninger, der kommer ud af denne operation, er blevet til på deres egen jord og ikke er noget, som måske/måske ikke er sande fundet i en rapport.

Papayannakis
Hr. kommissær, jeg vil gerne fortælle Dem, at jeg deler såvel Deres bekymring som Deres interesse for at forbedre systemet, og De har vores fulde støtte.
Jeg har to simple spørgsmål, som er helt reelle og ikke retoriske. De fortalte, at der mange gange ikke eksisterer fælles definitioner eller fælles standarder, og at der ofte ikke findes lokal hjælp, så vi kan foretage en ordentlig efterforskning. Hvem forhindrer Dem i det? Jeg synes ikke, at der udelukkende er tale om et nationalt spørgsmål. Endelig er der også de politiske sider, som jeg ikke kræver, at De skal påtage Dem fuldt ud, men de findes.
Det andet spørgsmål har også forbindelse med dette og den tidligere diskussion. I krig ikke blot dræbes børn, nogle bliver også forældreløse eller fattige, hvilket er dramatiske ting i sig selv, men der sker også andre tragiske ting, og jeg vil gerne spørge Dem oprigtigt, om De også beskæftiger Dem med dem. Vi har f.eks. set børn blive seksuelt misbrugt af vores egne soldater, EU's soldater, i Somalia og andre steder. I Bosnien og Kosovo foregår der en gigantisk stigning i børneprostitution af unge, drenge og piger. Kan De gøre noget her?

Nielson
Hvad dette spørgsmål angår, er det vigtigste supplerende aspekt her: Hvem vil stoppe os? Vi bliver helt klart stoppet i denne bestræbelse af dem, der forårsager problemerne, og som er ansvarlige for konflikterne. De konflikter, vi står over for i dag, er konflikter, hvor den civile befolkning ikke er adskilt fra konflikten. Tværtimod er de mere end gidsler, de er ofre. Det betyder, at ingen kæmper en ærefuld krig, og skylden for at have bortført børn og tvunget dem til at deltage i krigshandlingerne er psykologisk hovedårsagen til, at det er så vanskeligt at få sandheden frem.
Miljøet er vanskeligt politisk og i alle andre betydninger af ordet. En fri presse har ikke nem adgang til de steder på jorden, hvor disse ting foregår. I næste uge vil jeg være i Afghanistan for at vise vores støtte til de organisationer, som vi finansierer dér, og som har frivillige, der arbejder dér. Besøget vil også vise Afghanistans folk og ofrene for konflikten, at vi nærer mere end blot en politisk interesse. Vi nærer en reel, håndgribelig og humanitær interesse. Ved at gøre det, vi gør, kan det også være, at vi når grænsen for, hvad der er muligt.

Formanden


Bernd Posselt
Spørgsmål nr. 45 af (H-0636/01):
Om: Humanitær bistand i Kaukasus Hvor stor en procentdel af den humanitære bistand, der er afsat i 2001 til Tjetjenien og de tjetjenske fordrevne i de tilgrænsende områder, herunder i Republikken Georgien, er allerede blevet fordelt i den kriseramte region, og hvordan ser planerne ud for resten af året og for 2002?

Nielson
Hr. formand, siden begyndelsen af konflikten i 1999 har Kommissionen bevilget omkring 44 millioner euro i humanitær bistand til ofrene for den tjetjenske konflikt. I år er der hidtil vedtaget tre finansieringsbeslutninger på i alt 18,5 millioner euro. De søger at imødekomme de mest øjeblikkelige behov hos dem, der er berørt af konflikten, de integrerede udviklingsprogrammer, der nyder gavn heraf, og den mest sårbare befolkning i Tjetjenien såvel som tjetjenske integrerede udviklingsprogrammer i Ingusjetien og Dagestan.
Dette medfører, at 18,5 millioner af de oprindeligt bevilgede 25 millioner euro allerede er blevet forpligtet i 2001. For at fastslå yderligere finansieringsbehov i år vil Europa-Kommissionens Kontor for Humanitær Bistand gennemføre endnu en vurdering af den humanitære situation i september og efterfølgende indsende et finansieringsforslag til Kommissionen. Hovedmålet for denne forestående beslutning vil være forberedelse til vinteren.
Det geografiske omfang af bistandsaktiviteterne vil blive fastslået efter de identificerede prioriterede behov. Det minimumsbeløb, der er brug for til dette formål, skønnes for nærværende at være omkring 11,5 millioner euro. I 2002 har ECHO til hensigt at fortsætte finansieringsoperationerne i overensstemmelse med sit humanitære mandat. Omfanget af ECHO's involvering vil naturligvis afhænge af den sikkerhedsmæssige situation og betingelserne for det humanitære arbejde. Dette vedrører især vores operationer inde i Tjetjenien, hvor situationen stadig er meget vanskelig for os, og hvor vi stadig er i gang med en hidtil utilfredsstillende dialog med de russiske myndigheder om radiokommunikation, adgang og arbejdsbetingelser og sikkerhed generelt for de folk, der arbejder for vores penge dér.

Posselt
Mange tak, hr. kommissær, jeg vil kun spørge om to ting. For det første: Hvordan ser det ud med den humanitære hjælp til de fordrevne tjetjenere i Georgien? Det har De, så vidt jeg ved, endnu ikke sagt noget om. For det andet: Vil De på et tidspunkt tage til Tjetjenien, eller har Kommissionen planer om at oprette en lokal repræsentation på stedet?

Nielson
Hr. formand, hvad Georgien angår, kan jeg give følgende oplysninger: Der menes at være omkring 7.000 tjetjenske flygtninge i Pankisi-dalen i Georgien. Siden konfliktens udbrud i efteråret 1999 har ECHO bevilget i alt 820.000 euro i humanitær bistand til denne modtagergruppe. De finansierede operationer har hovedsagelig fokuseret på grundlæggende sundhedspleje. Men som følge af de begrænsede budgetmæssige ressourcer og de stadig større behov for humanitær bistand i det nordlige Kaukasus må bevillingerne prioriteres.
Derfor har der ikke hidtil i år været øremærket nogen midler til de tjetjenske flygtninge i Georgien. En ECHO-vurdering, der vil blive foretaget i september - den, jeg talte om - såvel som den yderligere udvikling af behov ude i marken vil afgøre en eventuel yderligere bistand fra ECHO til de tjetjenske flygtninge i Georgien.
Dette er en meget forsigtig evaluering, men jeg mener helt bestemt, at balancen i vores aktioner hidtil har været korrekt. Hvad den tjetjenske situation i sig selv angår, har jeg ikke for nærværende nogen planer om nogen mission dér. Vi følger meget nøje enhver aktivitet på stedet. Etableringen af et internt kontor anses ikke for nærværende at være den mest effektive måde at skride til værks på. Vi bevæger os ind og ud og overvåger situationen så nøje som muligt og så nøje, som vi får lov til.

Formanden


Patricia McKenna
Spørgsmål nr. 46 af (H-0666/01):
Om: Efterforskning efter olie i Sudan Er Kommissionen klar over, at Sudans regering fører den brændte jords politik for at bane vejen for store europæiske olieselskabers efterforskning efter og udvinding af olie i området ved Nilens øvre løb i Sudan?
Hvilke skridt agter Kommissionen at tage på baggrund af denne politik for at vurdere denne olieudvindings konsekvenser for menneskerettighedssituationen i området? Vil Kommissionen fremme et midlertidigt forbud mod europæiske investeringer i den sudanesiske oliesektor og en lukning af EU's grænser for Nile Blend-råolie, indtil der er opnået enighed om en varig fredsordning i Sudan?
Vil Kommissionen sørge for, at der indføres bindende menneskerettighedslovgivning, således at virksomheder kan gøres ansvarlige for deres oversøiske aktiviteter, enten direkte eller via datterselskaber?

Nielson
Jeg vil indlede med at citere sidste del af spørgsmålet: "Vil Kommissionen sørge for, at der indføres bindende menneskerettighedslovgivning, således at virksomheder kan gøres ansvarlige for deres oversøiske aktiviteter, enten direkte eller via datterselskaber?" Jeg vil reagere med at advare mod, at vi kaster os over eksterritorialprincippet i vores lovgivning. Jeg har et klart indtryk af Parlamentets stærke holdning til Helms-Burton-loven med dens eksterritorialprincip og de problemer, det skaber. Det er nødvendigt at nærme sig dette med forsigtighed.
Hvad angår Sudan, følger vi den politiske situation på nært hold, og vi deltager aktivt i den politiske dialog mellem EU og Sudan, der blev genoptaget i november 1999. Til trods for fortsatte bekymringer over menneskerettighedssituationen og de manglende fremskridt i fredsprocessen anses den politiske dialog for at være generelt positiv, og man er blevet enig om at fortsætte den i endnu et år.
Kommissionen støtter initiativer til fordel for menneskerettighederne i Sudan og planlægger en undersøgelse, der skal udforme en mere omfattende strategi på dette område. Kommissionen er klar over, at økonomiske spørgsmål såsom delingen af Sudans olierigdom spiller en stadig større rolle i konflikten. Så man kunne sige, at udviklingen af denne oliesektor har øget indsatsen for fredsforhandlingerne. Den kan forhåbentlig blive gjort til et aktiv for denne fredsforhandlingsproces.
Kommissionen er klar over påstandene om, at mange mennesker, der bor nær ved oliekoncessionerne, er blevet tvunget til at forlade området, og at de har været udsat for brud på menneskerettighederne. Vi mener ikke, at der kan herske tvivl om, at militser bevæbnet af regeringen til at beskytte oliefelterne og militser støttet af SPLM er involveret i krænkelser af menneskerettighederne. Men der findes ikke nogen nøjagtige uafhængige og objektive oplysninger, der kan bekræfte en storstilet brændt jords politik, der er organiseret og gennemført af regeringen.
Hvad et eventuelt investeringsforbud angår, tvivler Kommissionen på nytteværdien af ensidige sanktioner som et udenrigspolitisk redskab. Vi er overbeviste om, at en politik med et aktivt engagement frem for isolation er den bedste måde, hvorpå vores bekymringer kan blive hørt og vores forventninger opfyldt.
Hvad lovgivning angår, taler Kommissionen allerede nu for, at EU-virksomheder overholder menneskerettighederne, hvor de end måtte operere, bl.a. gennem OECD-retningslinjerne for multinationale virksomheder. Dette instrument indeholder, selv om det ikke er retligt bindende, stærke henstillinger fra 33 regeringer til deres multinationale virksomheder om at operere på en socialt ansvarlig måde over hele verden. Det er klart, at dette ikke er det samme, som det, der bliver bedt om i spørgsmålet, men det er under alle omstændigheder nødvendigt med en bred international støtte for disse principper, hvis man skal fremme effektiviteten. Jeg mener, at dette er den bedste måde at skride frem på.

McKenna
Jeg vil fatte mig i korthed. Jeg kan ikke se relevansen ved denne idé om eksterritorialprincipper. Vi taler om store europæiske olieselskaber, og de bør gøres ansvarlige for deres aktiviteter. Vi må ikke glemme, at de penge og den profit, der indkasseres af disse selskaber, kommer tilbage til Europa.
Store europæiske selskaber må gøres ansvarlige for, hvordan de opererer i andre dele af verden. Hvis der var en bindende lovgivning, som større europæiske selskaber skulle rette sig efter, så ville vi ikke have den situation, vi har nu. Dette vedrører ikke kun store olieselskaber, det vedrører også andre europæiske multinationale virksomheder, som ignorerer deres ansvar for menneskerettighederne, for miljøet og for grundlæggende borgerlige frihedsrettigheder. De høster store profitter, og vi nyder gavn af disse profitter. Vi må gøre noget ved dette spørgsmål.

Nielson
Hvis jeg var i et mere kynisk humør, ville jeg sige, at det er lettere optimistisk af Dem at sige, at vi nyder gavn af olieselskabernes profitter.
Det, jeg sagde om eksterritorialprincippet, er rigtigt. Det er et reelt problem at lovgive her for noget, der foregår i et andet land. Det virkelige problem er, at hvad der er lovligt på papir eller i praksis i et land som Sudan, kan være meget anderledes fra, hvad vi ville acceptere som lovligt her. Men denne forskel er en del af virkeligheden i vores verden. Så jeg vil holde mig til at advare mod, at Europa-Parlamentet følger det, som den amerikanske Kongres har gjort med Cuba-problemet set fra USA's synspunkt og Helms-Burton-loven ved at håndhæve landets egne kompetenceprincipper. Vi kan være enige med dem eller ej, men disse principper blev kun besluttet af dem. Det er problemets kerne.
Selv om etikken ved denne diskussion peger i den retning, som det ærede medlem har udtrykt, så er mekanikken og de lovgivningsmæssige aspekter ved at påberåbe sig dette princip stadig noget, jeg vil fraråde.

Perry
Jeg havde lejlighed til at besøge Sudan tidligere i år ligesom hr. Corrie, men dog ikke samtidig, og han var leder af en officiel delegation. Jeg er kommissæren taknemmelig for hans afbalancerede svar. Det forekommer mig, at hvad vi har brug for her i Europa, er en forståelse for den egentlige situation - for det, der rent faktisk foregår. Der er blevet fremført mange påstande. Den sudanesiske regering benægter dem. Vi ønsker at få sandheden frem. Jeg vil gerne høre, om Kommissionen vil eller er ved at gøre en indsats for at forsøge at fastslå, om der er tale om den brændte jords politik.
Kommissionens repræsentant i Khartoum sagde til mig, at vores bistand til Sudan er alvorligt begrænset på grund af politiske begrænsninger. Hvis vi blot kunne begynde med at få mere bistand af sted til dette land, kunne vi måske gøre mere for at få sat en stopper for borgerkrigen dér og opnå større respekt for menneskerettighederne over hele landet. Det burde være ambitionen for os alle.

Nielson
Dette er en af de meget vanskelige sager, hvor vi på den ene side er stærkt involverede i humanitær støtte, men hvor spørgsmålet om adgang og om at holde sig klar af de stridende parter for at kunne levere bistand til de nødstedte på den anden side har været et større problem. Oven i dette har hele indsatsen og de politiske problemer i relation til regeringen og dens politikker og menneskerettighedsaspekter skabt en ret så forbitret situation i årenes løb.
Nu synes bestræbelsen på at være med i en fredsproces ved at tage del i en bevidst dialog at virke. Det er alt, hvad vi kan sige nu. Jeg er udmærket bevidst om synspunkterne og rådene fra vores delegationschef i Khartoum, og det angiver helt bestemt, at den dialog, som vi befinder os midt i, gør nogle fremskridt. Så vi ser på måder, hvorpå vi kan afbalancere stokken og guleroden. Jeg kan ikke være mere præcis for øjeblikket.

Sacrédeus
I såvel de svenske som de internationale massemedier har der været forlydender om, at den kristne hjælpeorganisation Christian Aid har krævet, at bl.a. det svenske olieselskab Lundin Oil, hvis bestyrelse i øvrigt omfatter FN's generalsekretærs rådgiver for Balkan, Carl Bildt, skal forlade Sudan. Har kommissær Nielson og Kommissionen haft nogen som helst kontakt med Christian Aid og Lundin Oil, og for den sags skyld måske med FN's rådgiver Carl Bildt, om disse påstande, som vedrører brud på menneskerettighederne i forbindelse med vejbyggeriet, som skal muliggøre olieudvinding i det sydlige Sudan?

Nielson
Dette olieselskab er, så vidt jeg forstår, nu blevet købt af et amerikansk olieselskab, men det ændrer ikke noget ved billedet. Det hverken øger eller mindsker problemet. Og den tidligere svenske statsministers tilstedeværelse i bestyrelsen berører heller ikke problemet. Vi har ingen særlige relationer til den nævnte organisation eller dette bestemte olieselskab.
Olieaktiviteten i Sudan bør ses som en ressource for landet, der bør udnyttes i sit fulde omfang til gavn for det sudanesiske folk. Vi ser mange tilfælde af en urimelig anvendelse af olieressourcer. Hvis vi ser på det fra en distributionspolitisk synsvinkel, så har kun meget få udviklingslande med olieressourcer socialt positiv gavn af dette. Et af de elementer, vi rejste under drøftelserne om prioriteterne i Østtimor, da vi indledte vores tilstedeværelse dér, var at rådgive landet om, at de burde sørge for at få førsteklassesrådgivere til at bistå sig med håndteringen af hele spørgsmålet om olieressourcerne, som nu er en del af dette lands økonomiske fremtid. Intern distribution er vigtig, og det bør formentlig drøftes med de fleste udviklingslande.

Formanden
Tak, hr. Nielson, for Deres langvarige og glimrende samarbejde.
Spørgsmål 47 af Richard Howitt vil i henhold til forretningsordenen blive besvaret skriftligt.
Spørgsmål til Erkki Liikanen

Formanden


William Francis Newton Dunn
Spørgsmål nr. 48 af (H-0600/01):
Om: Fastpris for adgang til internettet Et vigtigt instrument i e-Europa-processen er benchmarking. Kommissionens hjemmeside (http://europa.eu.int/information_society/eeurope/benchmarking/index_en.htm) viser en liste over den referencedata, Kommissionen offentliggør. Under afsnit 3 i denne liste findes det meget vigtige spørgsmål vedrørende fast pris for adgang til internet, som er indført i Det Forenede Kongerige og forhåbentlig snart bliver det i hele Unionen. Desværre har Kommissionen endnu ikke oplyst datareference for dette nøglepunkt.
Agter Kommissionen at give denne oplysning til europæiske borgere via sin hjemmeside og levere sammenlignelige data om gældende gennemsnitspriser for faste priser for adgang for de 15 medlemslande samt for faste priser for engrosprodukter, der kan købes hos etablerede udbydere?

Liikanen
Hr. formand, prisen for adgang er den væsentligste determinant for brugen af internettet, og politikker til reduktion af prisen, der kan skabe mere konkurrence, er af central betydning i året for handlingsplanen. Med henblik herpå tilsluttede Rådet (det indre marked) sig ved sit møde i november sidste år et sæt af indikatorer til benchmarking af året for handlingsplanen, som omfatter prisen for adgang. Da Rådet fastsatte indikatoren for prisen for adgang, specificerede det kilden til at være OECD, om fornødent suppleret af en undersøgelse fra Kommissionens side. Fordelen ved OECD-dataene var, at de muliggjorde sammenligninger med tredjelande og navnlig USA.
Der blev brugt OECD-data i Kommissionens rapport til Det Europæiske Råd i Stockholm. Dataene omfatter fastprisadgang, men deres metode omfatter kun priser opkrævet af det dominerende teleselskab, der opererer i hvert land. I praksis betød dette, at der var alt for få tilgængelige tal til at retfærdiggøre, at de blev medtaget på hjemmesiden. For at komme uden om denne metode indhentede Kommissionen tilbud om undersøgelser, der skulle måle priserne for adgang til internettet i EU. Reaktionen var god, og prisdataene vil blive målt den 1. november 2001 og gjort tilgængelige for Kommissionen senest den 15. januar. Processen vil så blive gentaget et halvt år senere. Alle undersøgelserne vil blive offentliggjort i en benchmarkingafdeling på eEurope-hjemmesiden.
Selv om OECD-analysen er begrænset, giver den en angivelse af indvirkningen af fastprisadgang på internettets pris. Prisen i september 2000 på fastprisadgang i OECD-rapporten var - og her bruger vi dollars, fordi de bruger dollars, til næste år vil vi bruge euro - 25 dollars i Det Forenede Kongerige, 35 dollars i Spanien og 50 dollars i Tyskland. Nye tal fra august 2001 viser ingen betydelig variation i priserne for fastprisadgang. USA ligger stadig i den nedre ende med en pris på 20 dollars. Det fremgår også klart af benchmarkingen, at fastprisadgang er i hastig vækst i EU. F.eks. viser foreløbige data fra undersøgelsen af brugen af internettet, at andelen af husholdninger med fastpris-ADSL-adgang i juni var steget med over 200% siden undersøgelsen i oktober sidste år. ADSL's samlede gennemslag forbliver lavt, det er en kendsgerning, men der er sket flere iøjnefaldende fremskridt i en række medlemsstater, f.eks. gik Belgien fra 1% til 11% i de otte måneder, der gik mellem undersøgelserne.

Newton Dunn
Det var et så fyldestgørende svar, at jeg ikke kan finde på et tillægsspørgsmål, så jeg vil undlade at stille et sådant.

Formanden
 Hr. Newton Dunn, jeg takker Dem for Deres beslutning.
Da spørgerne ikke er til stede, bortfalder spørgsmål nr. 49 og 50.

Jonas Sjöstedt
Spørgsmål nr. 51 af (H-0617/01):
Om: Højhastighedsdæk i Sverige Da mange svenske bilister i april i år skulle købe nye sommerdæk, opstod der en absurd situation. Dækbranchen hævdede, at i henhold til et EU-direktiv skulle alle nye personbiler forsynes med dæk, som var beregnet til bilens teoretiske tophastighed.
Det spiller ingen rolle, at den højeste tilladte hastighed i Sverige er 110 km/t. i timen, og mange var nødt til at forsyne deres biler med dæk, som var beregnet til en hastighed på 270 km/t. og i nogle tilfælde 300 km/t.
Trods risikoen for bøder og syn er det almindeligt, at bilejere ignorerer kravet om højhastighedsdæk. På mange værksteder ligger man inde med blanketter, så kunden kan fritage værkstedet for ansvaret for montering af dæk, som kun er beregnet til hastigheder på 190 km/h.
Er fortolkningen af direktivet korrekt, og er privatbilister berettigede til at kræve påmontering af dæk, som ikke er beregnet til bilens teoretiske topfart?

Liikanen
På europæisk plan behandles specifikationer for dæk til personbiler i direktiv 92/23/EØF af 31. marts 1992. Europæisk lovgivning om typegodkendelse af motorkøretøjer fastsætter, at enhver ny bil skal være forsynet med en bestemt kategori dæk, der er specificeret af producenten af køretøjet, og som er beregnet til at klare køretøjets tophastighed.
Men dette direktiv regulerer udelukkende den første ibrugtagelse af bilen, inden den indregistreres i en given medlemsstat. Der er ingen angivelse af brug af køretøjet, herunder af aspekter i forbindelse med tophastigheden ved montering af andre dæk. En anden retsakt - direktiv 1999/37/EØF om det minimum af oplysninger, der skal med i registreringsdokumenter for motorkøretøjer - indeholder ikke nogen specifikation for reglerne i forbindelse med påsætning af nye dæk. Derfor er den svenske dækbranches og de svenske distributørers fortolkning af den relevante EF-lovgivning korrekt. Men det, at der ikke på europæisk plan gives nogen specifikke forskrifter, gør det ikke automatisk tilladt for bilejere at erstatte dæk med den model, de måtte ønske.
På nationalt plan har politiet og retsmyndighederne i henhold til subsidiaritetsprincippet ansvaret for at håndhæve de relevante trafiksikkerhedsbestemmelser og idømme tilsvarende straffe, når dette måtte være nødvendigt. I princippet vil påsætningen af dæk, som ikke kan klare bilens tophastighed, kunne gøre køretøjets overensstemmelse med EU-typegodkendelsen ugyldig. Denne potentielt farlige situation vil kunne straffes af politiet, hvis den udgør en overtrædelse af den nationale lovgivning.

Sjöstedt
Jeg vil gerne takke kommissæren mange gange for svaret. I Sverige må man højst køre 110 km/t., men nu skal mange svenskere have dæk, som kan klare op til 250 km/t. Det koster naturligvis mange penge og giver tilmed bilejerne meget besvær.
Der findes egentlig ingen trafiksikkerhedsaspekter, som indebærer, at man skal have denne type dæk. Jeg mener derfor, at det stadig er meget svært at motivere, at man stiller sådanne krav, som fører til store meromkostninger for bilejerne.
Jeg forstod på kommissærens svar, at man, når man skifter dæk for anden gang, har ret til en anden type dæk, så vidt de nationale myndigheder tillader det. Er det korrekt opfattet?

Liikanen
Hr. formand, jeg må sige, at dette er en ret så kompleks del af EU-lovgivningen. Inden jeg afgiver et præcist svar på det sidste spørgsmål, vil jeg lige rådføre mig med mine eksperter, men måske kan jeg give et svar til det spørgsmål, der er under drøftelse. Selv om den højeste tilladte hastighed i Sverige er mellem 110 og 120 km, forventes dækkene at kunne klare højere hastighedsbegrænsninger, for hvis en svensk bil kører over broen til Danmark og fra Danmark til Tyskland, hvor der ikke er nogen hastighedsbegrænsning på motorvejene, vil de køre med højere hastighed. Den samme sikkerhed bør garanteres over hele Europa. Jeg vil vende tilbage til det ærede medlem med hensyn til det første spørgsmål så snart som muligt.

Formanden


Esko Olavi Seppänen
Spørgsmål nr. 52 af (H-0620/01):
Om: Fodgængervenlig bil I mange EU-lande drøftes, hvordan færdselssikkerheden kan forbedres, og i forbindelse med denne drøftelse er et projekt om en såkaldt fodgængervenlig bil blevet nævnt. Har Kommissionen planer om et nyt direktiv om dette, eller gøres der fremskridt ved hjælp af eventuelle frivillige forpligtelser fra industriens side?

Liikanen
Hr. Formand, Kommissionen er klar over de bekymringer, som det ærede parlamentsmedlem fremdrog. For at behandle disse spørgsmål fremkom Kommissionen den 11. juli 2000 med en meddelelse om beskyttelse af fodgængere. Det er vigtigt at huske, hvor betydningsfuld denne sag er. Hvert år dør 9.000 fodgængere og cyklister, og 200.000 bliver skadet ved ulykker, hvor en bil er involveret.
Den europæiske bilindustri har nu efter forhandlinger med Kommissionen forpligtet sig til at indføre en del sikkerhedsforanstaltninger fra begyndelsen af 2002. De sigter mod en forbedring af fodgængernes sikkerhed i ulykkessituationer. Til realisering af justeringerne kan man vælge enten industriens frivillige aftale, der bygger på aftalte målsætninger, eller at gå lovgivningens vej. I juli konstaterede Kommissionen, at indholdet i industriens forpligtelse svarede til de målsætninger, som Kommissionen har stillet. Den endelige beslutning om, at sikkerhedsstandarderne gennemføres ved en aftale, som overvåges nøje, eller ved lovgivning, tages inden udgangen af året. Ifølge aftalen lover bilfabrikanterne at sikre, at alle nye personbiler skal bestå en række test, der har til formål at sikre, at bilerne er konstrueret på en sådan måde, at fodgængere og cyklister, der bliver involveret i ulykker, kommer mindst muligt til skade.
Forhandlingerne med de europæiske automobilfabrikanters union om industriens forpligtelser bygger på følgende målsætninger: for det første at nå de målsætninger, som det europæiske udvalg for eksperimentalkøretøjer (EEVC), der arbejder med forbedring af sikkerheden af køretøjer i Europa, har opstillet, for det andet at gennemføre foranstaltninger, som på kort og mellemlangt sigt forbedrer fodgængernes sikkerhed, for det tredje at anvende den form for ny og forbedret teknik, som effektivt forbedrer fodgængernes sikkerhed, og for det fjerde at finde en sådan innovativ løsning, som kan forene passive og aktive sikkerhedsegenskaber. Forpligtelsen sigter mod at reducere antallet af dødsofre samt tilskadekomster og graden af alvor i dem. Ifølge vurderinger kan antallet af dødsofre formindskes med 2.000 pr. år, hvis alle køretøjer på vejene i EU opfylder kravene i henhold til EEVC-prøvningen. Reduceringen vil være 20% i forhold til det nuværende niveau. Med den nye teknik kan antallet af dødsofre formindskes endnu mere.
Hvis Kommissionen beslutter at foreslå lovgivningsvejen, baseres det på aftalens indhold. Industrien forpligter sig til, at alle nye køretøjstyper fra og med den 1. juli 2005 opfylder kravene, som knytter sig til den første fælles serie af passive foranstaltninger, som Kommissionens fælles forskningscenter har anbefalet. Forbedringerne tilføjes de eksisterende modeller gradvis, således at de i 2012 er med i alle nye bilers egenskaber. I næste fase er fabrikanterne forpligtet til at installere andet sikkerhedsudstyr. Fra og med 2010 sker det på den måde, at EEVC's mål til sidst opnås enten som angivet i EEVC's tekniske forslag eller ved andre foranstaltninger med en mindst lige så stor sikkerhedsvirkning. Som eksempel kan det nævnes, at fra starten af næste år skal alle biler være udstyret med advarselslamper, og stive kofangere forbydes. Fra og med 2003 skal alle nye køretøjer være udstyret med ikke-blokerende bremser. De japanske bilfabrikanter, som repræsenteres af de japanske automobilfabrikanters union, JAMA, godkendte officielt foranstaltningen ved en identisk forpligtelse i juni. ASEA's og JAMA's forpligtelser dækker over 95% af EU's marked af personbiler og lette nyttekøretøjer. Med de sydkoreanske bilfabrikanter føres der forhandlinger om lignende forpligtelser, hvilket vil føre til en dækning på næsten 100%. Som det ærede parlamentsmedlem ved, har Kommissionen sendt en meddelelse om udtalelsen til Europa-Parlamentet og Rådet.

Seppänen
Hr. Formand, tak til kommissæren for et grundigt svar. Jeg kan se, at Kommissionen tænker på trafiksikkerheden, selv om jeg mener, at et sådant ordpar som "fodgængervenlig bil" er forkert, for der findes ikke et stykke stål på 1.000 eller 2.000 kg, der kan være venlig mod et menneske, når det drøner mod én med en hastighed på mellem 10 og flere hundrede kilometer. Men det drejer sig først og fremmest om, hvorvidt Kommissionen kommer til at lave et direktivforslag om emnet, eller om den er parat til at indgå en aftale med bilfabrikanterne. Skal kommissærens svar tolkes således, at den opfattelse, at man opnår hurtigere resultater ved at indgå en aftale med bilfabrikanterne, på et eller andet tidspunkt vinder indpas i Kommissionen, det vil sige, at den altså fortrækker at arbejde på den måde, og at der ikke fastsættes noget direktiv om sagen?

Liikanen
Hr. Formand, Kommissionen har udskudt den endelige beslutningstagning til det tidspunkt, hvor Rådets og Parlamentets udtalelse er hørt. De to alternativer har hver sine fordele og ulemper. Det er klart, at aftalevejen er den hurtigste, men det er også en ny måde at arbejde på. I forbindelse med afgørelsen om bilolie er der faktisk allerede tidligere truffet en sådan afgørelse. Lovgivningsvejen er den mest traditionelle og vante, men den tager længere tid, men Kommissionen ønsker at tage den beslutning nu, når runden med udtalelser er overstået.

Formanden


Bart Staes
Spørgsmål nr. 53 af (H-0629/01):
Om: Oprindelsen af den informationsteknologi, der anvendes i forbindelse med SENSUS og AVENTINUS Onsdag den 13. juni besluttede Kommissionen at iværksætte en undersøgelse af Europolskandalen. Denne undersøgelse må ikke indskrænkes til "forvaltningen af SENSUS". OLAF må nøje undersøge samtlige AVENTINUS' og SENSUS' udbud og kontrakter. En sådan uafhængig undersøgelse er den eneste garanti for, at der kan skabes klarhed i den uigennemskuelige Europolsag. Et af de vigtigste ubesvarede spørgsmål er oprindelsen af den basisteknologi, som anvendes i forbindelse med SENSUS og AVENTINUS, samt Europols Europolis- og Eurintsystemer.
Vil Kommissionen inddrage OLAF for at undersøge alle udbud og kontrakter i forbindelse med AVENTINUS og SENSUS? Kan Kommissionen bekræfte, at den patenterede Polygon-teknologi fra virksomheden Polygon fra München benyttes som led i SENSUS og AVENTINUS og i Europols Europolis- og Eurintsystemer? Hvordan er denne teknologi og/eller brugsretten hertil i bekræftende fald blevet anskaffet?

Liikanen
Det ærede medlem nævner en undersøgelse, som Kommissionen skulle have indledt den 13. juni efter artikler i pressen om Europol. For at undgå en eventuel misforståelse må Kommissionen påpege, at den ikke har indledt nogen undersøgelse af den Europol-relaterede sag, som det ærede medlem henviser til. Så vidt Kommissionen ved, vedrører sagen beskyldninger om svig, der ikke har noget med SENSUS-kontrakten at gøre. Kommissionen har forstået, at Europols interne undersøgelse har ført til, at de nederlandske retsmyndigheder nu er ved at undersøge sagen.
Hvad angår de foranstaltninger, Kommissionen har truffet vedrørende SENSUS-projektet, har Kommissionen indledt en intern undersøgelse af forvaltningen af dette projekt som angivet i Kommissionens svar på mundtlige forespørgsler stillet af det ærede medlem. Som følge af denne undersøgelse og også på basis af igangværende mere generelle henstillinger både fra Revisionsretten og IST-programmets tilsynspanel er Kommissionen nu i færd med at foretage ændring af procedurer, som vil sikre betydelige forbedringer af projektledelsen.
Kommissionen deltager i møderne i Europols styrelsesråd og i de møder, der bliver afholdt af lederne af de nationale enheder, med observatørstatus. Den har ikke noget andet mandat til at efterforske Europol end dens direkte kontrahentrelationer såsom via SENSUS-projektet. Hvad SENSUS angår, og som forklaret i svarene på de skriftlige forespørgsler har Kommissionen ikke for nærværende nogen planer om en finansiel revision af Europols deltagelse i SENSUS. Men behovet for en sådan revision vil blive vurderet igen, når alle projektudgifter i forbindelse med SENSUS er blevet forelagt af projektdeltagerne. Dette skulle ske inden for de næste par måneder.
SENSUS og AVENTINUS var involveret i forskning i den prækompetitive fase, hvor de anvendte mange grundlæggende teknologier til fremstilling af en demonstrator. Målet var at overvinde de sproglige barrierer, der findes mellem Europas politistyrker i bekæmpelsen af organiseret kriminalitet såsom narkotikasmugling og ulovlig indvandring. SENSUS er en samling softwaremodeller, der omfatter sprogligt indhold, udnyttelse og rapportgenerering, arbejdsfordelings- og databasestyringssystemer. Der er derfor ikke nogen speciel teknologi.
Ifølge oplysninger, som Kommissionen har modtaget, blev der, selv om Polygon oprindelig skulle have været brugt i SENSUS, i efteråret 1999 valgt en anden teknologi i stedet for. Kommissionens tjenestegren er blevet forsikret af kontrahenterne om, at Polygon ikke er en komponent af SENSUS-demonstratoren. Koordinatoren af AVENTINUS-projekterne har bekræftet, at Polygon ikke blev brugt hverken i AVENTINUS I eller AVENTINUS II.
Hvad angår de teknologier, der anvendes i Europol- og Eurint-systemerne, er Kommissionen ikke i stand til at sige noget om det spørgsmål, der er rejst af det ærede medlem.

Staes
Jeg vil gerne takke kommissæren for hans meget omfattende svar, som tilføjer en række nye elementer i denne thriller, hvis jeg må kalde den det. Jeg sidder alligevel med en underlig fornemmelse i maven, hr. kommissær. Jeg har på fornemmelsen, at der i lyset af det, som i øjeblikket foregår hos Europol, finder utilstrækkelig kontrol sted, og at vi på den ene eller anden måde må udvikle et system på europæisk plan, som bedre kan kontrollere Europol. Jeg ved, at den nuværende OLAF-forordning ikke er tilstrækkelig. Jeg anmoder derfor kommissæren om at undersøge mulige forslag.
Mit andet supplerende spørgsmål vedrører koordinatoren af SENSUS-programmet. Vi ved alle, at han tilsyneladende var agent for den tyske efterretningstjeneste. Manden blev sidste år dømt for dokumentfalsk. Jeg vil gerne vide, for det kom faktisk ikke frem i de forrige svar, om denne mand fortsat koordinerer SENSUS-programmet. Hvis det ikke er tilfældet, hvem koordinerer det så? Jeg takker kommissæren for hans svar.

Liikanen
Hr. formand, hvad Europol angår, er det med det nuværende retsgrundlag ikke rigtigt under Kommissionens kontrol på samme måde, som Kommissionens budget normalt er det. Så den eneste måde, hvorpå vi kan kontrollere spørgsmål vedrørende Europol, er i forbindelse med en bestemt kontrakt. Hvis vi har en kontrakt for Europol, kan vi, når det endelige regnskab er aflagt, kontrollere spørgsmålet.
Hvad angår navnet på koordinatoren og den stilling, han besidder, håber jeg, at jeg kan give de oplysninger direkte til det ærede medlem. Jeg vil checke situationen i dag.

Formanden


Gary Titley
Spørgsmål nr. 54 af (H-0645/01):
Om: Forsvarsindustrier Som svar på mit spørgsmål H-0447/01 til spørgetiden den 13. juni oplyste Kommissionen, at den var i færd med at overveje, hvilke foranstaltninger der skulle træffes i henhold til dens 1997-handlingsplan til gennemførelse af EU's strategi vedrørende forsvarsrelaterede industrier. Kommissionen oplyste, at den ville være i stand til at aflægge beretning om de foranstaltninger, den agtede at træffe, i løbet af efteråret. Kan Kommissionen nu redegøre for, hvilke forslag den agter at fremsætte?

Liikanen
Til trods for de vanskeligheder, vi har haft med at komme videre med dette spørgsmål så hurtigt, som vi havde håbet, vil jeg gerne understrege, at analysen i handlingsplanen fra 1997, der talte for et behov for en omlægning af den europæiske forsvarsindustri og for skabelse af et indre marked for forsvarsprodukter, stadig er gyldig. Ja, jeg finder den endog endnu mere relevant nu af mindst to grunde, nemlig udviklingen af ESFP - den europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik - og stiftelsen af tværnationale forsvarsvirksomheder.
Hidtil har drøftelserne i Rådet været præget af divergerende meninger medlemsstaterne imellem, hvilket har forhindret vedtagelsen af en fælles holdning til udformningen af en europæisk rustningspolitik. Men eftersom den europæiske forsvarsindustris konkurrenceevne er af vital betydning for den vordende europæiske sikkerheds- og forsvarspolitiks troværdighed, forventer Kommissionen, at regeringerne i stadig højere grad vil anerkende det presserende ved en ændret holdning for at sætte en stopper for politikker og praksis, der forhindrer europæiske forsvarsvirksomheder i at samarbejde mere effektivt.
En sådan ændring i medlemsstaternes holdning vil gøre det muligt for Kommissionen at bidrage mere effektivt til skabelsen af et europæisk marked for forsvarsudstyr ved at udøve sin kompetence under fællesskabspolitikkerne, såsom skabelse af det indre marked for forsvarsudstyr, udenrigshandel m.v.
Som kommissær for erhverv forfølger jeg målet om at fremme større konkurrenceevne for Europas forsvarsindustri i tæt samarbejde med nationale myndigheder og industriens repræsentanter. Et vigtigt initiativ i denne forbindelse er vores bestræbelser på at fremme bevidstheden om betydningen af standardiseringsspørgsmål for de europæiske forsvarsindustriers effektivitet og konkurrenceevne og at undersøge valg og mulige opstartaktioner for reform af forsvarsstandarder.
Disse spørgsmål blev fuldt ud efterforsket ved en vigtig konference sidste efterår, som de væsentligste interessenter deltog i. Ved denne lejlighed blev Den Europæiske Standardiseringsorganisation (CEN) identificeret som det ideelle forum for gennemførelse af denne indsats i form af en håndbog i forsvarsstandarder og forsvarsprocedurer, der, når de først er på plads, vil give større gennemsigtighed, forbedre interoperabiliteten, føre til harmonisering af kravene og omkostningseffektivitet inden for offentlige indkøb. Denne proces er nu godt i gang.
Hvad industrien selv angår, har der fundet en kæmpemæssig forandring sted i det forsvarsindustrielle landskab, navnlig i Eurospace- og elektroniksektorerne. Der er også gjort gode fremskridt inden for land- og marinesektorerne. Det kan forventes, at industrien, når denne omstrukturering først er tilendebragt og fuldt ud gennemført, vil formulere nye forventninger, hvad angår adgang til forsvarsmarkederne i Europa og i udlandet.
For at give den nødvendige tid til at formulere disse holdninger er man blevet enig om, at det planlagte møde mellem forsvarsindustriens top og de berørte kommissærer vil finde sted inden årets udgang, helst nu i det tidlige efterår.

Titley
Har jeg ret, kommissær, når jeg opsummerer Deres grundige svar i ét ord: "nej", nemlig at Kommissionen ikke vil gøre noget? Da jeg talte med Dem for nogle måneder siden i den selvsamme sal, sagde De, at vi ville gøre fremskridt, inden efteråret oprandt. Men det forekommer mig, at det, De siger, er, at Kommissionen ikke er i færd med at gøre noget for at følge op på sin meddelelse eller sin handlingsplan. Det, De har sagt, er et sammendrag af det, der er sket indtil nu, men ikke nogen angivelse af, at der virkelig vil blive foretaget nogen dynamisk indsats i den nærmeste fremtid, da det er efterår nu.

Liikanen
Jeg vil gerne sige, at standardiseringsdelen, som vi nu er aktivt på vej imod, er en meget vigtig del. Det, at vi nu arbejder på normal daglig basis, er et fremskridt. Hvad de lovgivningsmæssige forslag angår, er jeg ikke i stand til at give et definitivt svar i dag.

Formanden
Da den tid, der var afsat til spørgetid til Kommissionen, er udløbet, besvares spørgsmål nr. 55-96 skriftligt.
Hermed er spørgetiden til Kommissionen afsluttet.
(Mødet udsat kl. 20.20 og genoptaget kl. 21.00)

Resultaterne fra konferencen om klimaændringer i Bonn
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er redegørelse fra Kommissionen om resultaterne fra konferencen om klimaændringer i Bonn.

Wallström
Jeg takker Dem for at have inviteret mig til at aflægge rapport for Parlamentet om konferencen om klimaændringer i juli.
Konferencen var en succes, navnlig for EU. Den 23. juli nåede man til enighed om en politisk aftale om de nærmere enkeltheder i forbindelse med implementeringen af Kyoto-protokollen. Den løste derved alle de væsentligste udestående politiske spørgsmål, som havde stået åbne efter første del af konferencen i Haag i november sidste år. Dette baner vejen for en ratificering af protokollen.
Tillad mig at give Dem en kort vurdering af Bonn-konferencen, inden jeg går over til hovedbeslutningerne om indholdet.
Resultatet fra Bonn udgør en væsentlig præstation for EU. Efter at USA har trukket sig ud af Kyoto-protokollen, har EU taget føringen, når det gælder om at forsvare protokollen. Dette omfattede en erklæring fra Det Europæiske Råd ved dets møder i Stockholm og Göteborg og beslutningsforslag fra Europa-Parlamentet. Delegationer af højtstående embedsmænd fra de svenske og belgiske formandskaber og Kommissionen har besøgt USA, Canada, Rusland, Iran, Kina, Australien og Japan for at søge støtte til vores holdning.
EU's engagement i at få Kyoto-protokollen til at træde i kraft inden verdenstopmødet om bæredygtig udvikling - Rio+10 - i september i år deltes af mange andre parter. Dette gjorde succesen i Bonn så vigtig. For den aftale, man nåede til enighed om i Bonn, forhindrede helt bestemt en optrævling af de internationale bestræbelser på at bekæmpe klimaændringer, der fulgte fiaskoen ved konferencen i Haag og præsident Bushs erklæring om, at USA ikke ville støtte Kyoto-protokollen.
Det, der også kunne være sket, var et alternativt forslag til Kyoto-protokollen fra USA. Dette ville have bragt uorden i de internationale bestræbelser på at etablere effektive internationale rammer for bekæmpelse af klimaændringer. Forhandlingerne i Bonn udgjorde derfor et kapløb med tiden. Det må siges, at USA honorerede præsident Bushs løfte om ikke at forhindre andre parter i at gå videre med Kyoto-protokollen. Under det endelige plenummøde for den ministerielle afdeling af konferencen var der ingen, der modsatte sig vedtagelsen af den politiske aftale, som man var nået frem til. Samtidig har EU og andre parter udtrykt håb om, at USA atter vil slutte sig til Kyoto-processen. Der er intet i aftalen, der forhindrer landet i at gøre dette.
EU viste en stærk og forenet holdning under forhandlingerne, og det belgiske formandskab gjorde et godt stykke arbejde med at samordne vores holdning. Jeg vil også anerkende den politiske støtte fra ngo'er og medlemmer af Europa-Parlamentet, som var til stede ved mødet, og som deltog på en meget konstruktiv måde. Resultatet fra Bonn udgør en sejr for multilaterale internationale relationer. På baggrund af den aktuelle debat om globalisering sender det et andet politisk signal om, at det internationale samfund er i stand til at tackle globale problemer til gavn for alle lande.
Aftalen var et gennembrud, men der mangler naturligvis stadig at blive taget en række skridt, før Kyoto-protokollen kan træde i kraft. Først vil de politiske elementer, som man er nået til enighed om, skulle omsættes til lovgivningsmæssige tekster. Dette vil blive færdiggjort og formelt vedtaget af konferencen af parter ved dens næste møde, COP 7 i Marrakesh i november.
Hvad er udsigterne nu til ratificering af Kyoto-protokollen? Ikrafttræden kræver, at den bliver ratificeret af 55 parter, der udgør mindst 55% af de industrialiserede landes CO2-emissioner i 1990. Eftersom USA ikke for nærværende har til hensigt at ratificere protokollen, betyder dette, at ratificering af mindst Japan og Rusland ud over EU og ansøgerlandene er nødvendig, for at protokollen kan træde i kraft.
Eftersom ansøgerlandene støttede EU's holdninger, er vores opmærksomhed navnlig fokuseret på Japan, men også på Rusland. Japan føler sig stærkt forbundet til Kyoto-protokollen og har gentagne gange udtalt sit mål om at implementere den inden 2002. Samtidig har Japan hidtil afholdt sig fra klart at forpligte sig til at ratificere protokollen, selv uden USA.
Ruslands holdning var uklar hele vejen igennem forhandlingerne, og i sidste minut blev det klart i Bonn, at Rusland ikke ville komme med nogen indvendinger. Og dette er til trods for, at Rusland vil drage økonomiske fordele af Kyoto-protokollen og fastsættelsen af et internationalt system til handel med emissioner, da det vil være i stand til at sælge emissionskreditter som følge af sine generøse emissionsmål.
Begge lande har nu et væsentligt ansvar for at bestemme, om det internationale samfund skal tage et vigtigt skridt til at bekæmpe klimaændringerne. Derfor udgjorde Bonn et vigtigt skridt, men vi er endnu ikke ved vejs ende med processen.
Jeg vil også gerne fremhæve den konstruktive rolle, som udviklingslandene, G4-77/Kina, under ledelse af Iran spillede i Bonn, hvor de på mange punkter erklærede sig enige i EU's holdninger. Vores gode relationer med denne gruppe viste sig at være et meget vigtigt element, når det gjaldt om at nå frem til et vellykket resultat.
I den vanskelige situation, vi befandt os i, var EU tvunget til at komme med indrømmelser til andre parter for at opnå enighed i Bonn og redde Kyoto-protokollen. Disse indrømmelser går hovedsagelig på en generøs beregning af kulstofdræn mod industrialiserede landes emissionsmål og på forhandlingernes sidste aften på den retligt bindende karakter af ordningen til sikring af overholdelse.
Aftalen om kulstofdræn betyder, at omkring 70% af det samlede mål for reduktion af emissionerne på 5,2% for de industrialiserede lande, der tilslutter sig protokollen, kan modsvares af dræn i stedet for egentlig reduktion af emissioner. Ikke desto mindre er det som følge af, at emissionerne er øget i de fleste industrialiserede lande siden 1990, stadig nødvendigt med en betydelig emissionsreduktionsindsats i disse lande. Opgivelse af den retligt bindende karakter af konsekvenserne af ikke-overholdelse var en anden indrømmelse, der var nødvendig for at få Japan med om bord. Men systemet er til gengæld i sig selv ret så ambitiøst, og selv om det for nærværende kun er politisk bindende, skaber det et stærkt incitament for parterne til at overholde det. Når Kyoto-protokollen først er blevet implementeret, vil den have et mere udbygget og strengt system til sikring af overholdelse, end nogen anden multilateral miljøaftale hidtil har haft.
Aftalen omfatter en erklæring fra EU og en række andre lande om en finansieringspakke på 450 millioner euro pr. år inden 2005 til kapacitetsopbygning, teknologioverførsel og til udviklingslandenes tilpasning til klimaændringerne.
Det største fremskridt for Kyoto-protokollen er under alle omstændigheder at have etableret strukturen og de generelle regler for en international ramme for klimaændring, f.eks. bindende emissionsmål, fleksible mekanismer for at nå disse mål, en ordning til sikring af overholdelse og støtte til udviklingslande, som yderligere beslutninger kan bygge videre på. Ud over dets betydning, når det gælder om at tackle en af de største globale udfordringer - klimaændringerne - vil Kyoto-protokollen etablere et nyt større marked for emissionsrettigheder blandt de industrialiserede lande. Den vil også kanalisere nye ressourcer til udviklingslandene og økonomierne i overgang i Central- og Østeuropa. Det er bestemt også vigtigt for den politiske accept af Kyoto-protokollen, at investeringer i nukleare anlæg er udelukket fra den fælles implementering og den rene udviklingsmekanisme.
Som jeg nævnte tidligere, baner aftalen fra Bonn vejen for ratificering af Kyoto-protokollen. EU er engageret i, at vores stats- og regeringschefer ratificerer den. Jeg har derfor først og fremmest til hensigt snart og helt bestemt inden årets udgang at forelægge Rådet og Europa-Parlamentet et ratificeringsforslag for Kyoto-protokollen. Det vil omfatte en rådsbeslutning om byrdedeling blandt Fællesskabets medlemsstater, et samlet emissionsreduktionsmål på 8% på basis af den politiske beslutning, der blev truffet af Rådet (miljø) den 16. juni 1998, for det andet en meddelelse om en omkostningseffektiv implementeringsstrategi for reduktion af drivhusgasemissioner i EU baseret på den endelige rapport fra Kommissionens europæiske program for klimaændringer, ECCP og for det tredje et forslag til et rammedirektiv om et europæisk system til handel med emissioner som et kerneelement i en omkostningseffektiv Kyoto-implementeringsstrategi.
Jeg vil gerne udtrykke min værdsættelse af den aktuelle støtte, som Europa-Parlamentet yder EU's holdning i de internationale klimaforhandlinger, og Deres fortsatte interesse i dette spørgsmål. Det blev afspejlet i Deres stærke parlamentsdelegation i Bonn. Jeg håber at fortsætte vores gode samarbejde i fremtiden.

Moreira da Silva
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, konferencen i Bonn har udsendt tre meget vigtige politiske budskaber. Et om miljøet, et andet af politisk art og det tredje om regeringsførelse. Med hensyn til miljøet vil denne konference gå over i historien som den, der afsluttede de samtaler og forhandlinger om klimaændringerne, der havde strakt sig over 10 år, og som gjorde det muligt, at vi endelig kunne gribe til handling. Det er rigtigt, at aftalen er mindre ambitiøs, end vi havde håbet, og at den først og fremmest blev opnået takket være EU's imødekommenhed under forhandlingerne. Alternativet til dette lillebitte skridt fremad ville dog være usammenligneligt værre, for uden en politisk aftale i Bonn ville Kyoto-protokollen være død, og vi skulle bruge endnu 10 år på at udforme en global politik til at afbøde klimaændringerne.
Tillad mig derfor, at jeg lykønsker fru kommissær Margot Wallström for den fremragende indsats, som hun har ydet for den politiske gennemførelse af denne sag, siden hun blev valgt, og at jeg også takker hende for den meddelelse, som hun i dag har givet om, at hun i Europa-Parlamentet vil redegøre for ratifikationsprocessen af Kyoto-protokollen og de konkrete foranstaltninger vedrørende ordningen for handel med emissioner og det europæiske klimaændringsprogram. Jeg vil desuden gerne fremhæve det gode samarbejde, som Europa-Parlamentets delegation, miljøkommissæren og Rådet, via det belgiske formandskab, etablerede under konferencen.
Det andet budskab fra Bonn vedrører det økonomiske paradigmeskifte fra ildøkonomi, baseret på forbrænding, til kuløkonomi. I denne økonomi har 1 t kul en værdi, og kuldioxidemissionerne udgør en omkostning, der skal medregnes i alle produkters sammensætning og i alle virksomheders regnskab. Vi vil derfor inden for alle økonomiske sektorer være vidne til en overgang til renere teknologi. Konkurrencefordelene vil derfor være hos dem, der hurtigst gennemfører denne overgang, og det er netop her, hvor præsident Bushs kalkule er forkert, og dette forhold begynder, som vi så det i Bonn, allerede at bekymre de amerikanske virksomhedsejere. Kyoto vil på kort sigt koste mindre, end man havde troet, og vil give konkurrencefordele på mellemlangt sigt.
Det tredje budskab fra Bonn handler om globaliseringen. Sagen er jo, at klimaændringerne snarere end blot et miljøproblem symbolsk er kommet til at dreje sig den miljøbetingede regulering af globaliseringen. Konferencen i Bonn har således for første gang vist, at de, der er gået hurtigt og godt fremad med at drage yderligere fordele af globaliseringen, også er i stand til at handle for at mindske globaliseringens negative følger. Det er det store håb, som blev skabt i Bonn, at det er muligt at finde fælles løsninger på globale problemer.

Hulthén
Fru kommissær, jeg vil også indlede med at ønske tillykke med det, der skete i Bonn. Vi var mange, som tog dertil med mistro til konferencens resultater. Det var naturligvis ekstra hårdt i juli, hvor man fandt ud af, at det, der var blevet diskuteret tidligere, ville gå tabt.
Jeg vil gerne understrege, at jeg og min gruppe er dybt imponerede over både kommissærens arbejde og det svenske og belgiske formandskab. Her handler det ikke kun om det, der skete på selve konferencen i Bonn, men også om det gode forarbejde, kommissæren bl.a. gjorde ved at rejse rundt til en række lande i forsøget på at overbevise dem om Kyoto-aftalens betydning.
At der på den anden side af Atlanten mangler politisk vilje til forandring, kan vi kun beklage. Man kan blot håbe på, at der med tiden vil opstå en politisk opinion, som vil forsøge at påvirke USA til at deltage i dette nødvendige arbejde. De amerikanske virksomheder vil formentlig også på længere sigt indse, at de mister noget ved ikke at være med i denne udvikling.
Nu er der ingen vej tilbage. Hvis vi skal gøre noget effektivt ved klimaforandringerne, skal alle deltage, ikke mindst USA, hvorfra nogle af de største udslip af klimagasser stammer.
Nu handler det om at lade handling følge ord. Som jeg hele tiden har påpeget under disse diskussioner, er Kyoto-aftalen bare starten. Det indgyder håb, når kommissæren nu lover, at vi får et forslag til ratificering før årsskiftet, og at man har til hensigt at vende tilbage med meddelelser og forslag om handel med emissionsrettigheder. Jeg vil i den forbindelse gerne understrege, hvad vi tidligere har sagt fra Parlamentets side, nemlig at handlen med emissionsrettigheder aldrig må blive den største del af forpligtelsen. Der skal ske virkelige forandringer. Vi må ændre vores transportsystem, og vi må ændre emissionerne, hvis indvirkningen på klimaet skal mindskes.
Det gælder også reduktionerne. Der er ganske vist en del minusser i protokollen og beslutningen. Man havde ikke ønsket, at reduktionerne skulle være så store. Norge foregår med et godt eksempel ved at sige, at man ikke har til hensigt at udnytte sine reduktioner på samme måde. Det ville være ønskværdigt, om flere fulgte det eksempel.
Vi må se, hvad der sker på konferencen i Marrakech. Det er også ved at være på tide at indlede diskussionen om, hvordan vi kommer videre. Det kræver konkrete forslag, hvis dette skal blive en realitet, så vi ikke bare "hænger fast " i Kyoto-aftalen.
Afslutningsvis vil jeg gerne endnu en gang takke for det fine arbejde, kommissæren og formandskabet har udrettet.

Davies
Hr. formand, jeg vil gerne sige til kommissæren, at i en tid med voldsomme sammenstød i Genova og bekymring om globaliseringen bør resultatet af topmødet i Bonn have givet folk en ny tro på den politiske proces. Det håber jeg - den gav i hvert fald mig en ny tro. Sammen med hr. Pronk og det belgiske formandskab har De nået en hel del. De har gjort miljøet og styrket europæisk indflydelse en enorm tjeneste. Jeg vil gerne lykønske og takke Dem.
Jeg var glad for visse aspekter af aftalen, kompromiset med hensyn til kernekraft var f.eks. så godt, som vi kunne håbe på. Men generelt er aftalen svag. Det, der imidlertid betyder noget, er den proces, der nu er blevet indledt. Jeg ved, at hr. de Roo tidligere har instrueret mig i, hvordan processen og betydningen af den ikke kan overvurderes og har f.eks. peget på den måde, hvorpå Montreal-protokollen i det sidste årti har udviklet sig til et virkeligt effektivt instrument fra en meget beskeden start. Men Kyoto-processen vil blive meget vanskeligere. Det er en høj prioritet at få den ratificeret, at få vores egne medlemsstater til at implementere effektive handlingsplaner og ikke kun indlede handel med emissioner, men bevise, at det kan virke, hvilket er den vanskeligste opgave af alle. Og hvis vi kan få den til at virke, så håber jeg, at det amerikanske erhvervsliv bliver tiltrukket, og hele det politiske klima over hele kloden ændrer sig.
De har stadig meget tilbage at gøre. Det store flertal af Parlamentet vil yde Dem al mulig støtte i Deres fortsatte bestræbelser. Jeg takker Dem igen.

De Roo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, miraklet fra Bonn: Kyoto-babyen lærer at gå. Kyoto-aftalen er ikke død, som præsident Bush sagde, men sprællevende. Kyoto er en baby, som lærte at gå som fireårig. De fleste babyer lærer at gå omkring deres etårs fødselsdag. Bedre sent end aldrig, siger vi i Nederlandene.
Kyoto-babyen skal vokse meget for at få klimaændringerne under kontrol. Men den anden miljøbaby, Montreal-konventionen fra 1987, har også brugt 14 år til effektivt at kunne bekæmpe hullet i ozonlaget. Sådan vil det også gå med vores Kyoto-baby.
Præsident Bush erfarer nu, at der ligger meget sandhed bag det nederlandske ordsprog: Den, der slår i stykker, betaler. De, der forlader forhandlingerne, taber. Den japanske minister Kawaguchi er i dag ankommet til Washington i forbindelse med et seksdagesbesøg for at overbevise præsident Bush om, at han skal deltage. Det er der mange gode grunde til. CO2-udledningen i USA er to gange så stor som i Europa. Det er derfor ikke mærkeligt, at der er undersøgelser, som Florentin Krauses, der viser, at USA gennem en klog energipolitik kan opfylde Kyoto-aftalen samt opnå 1% ekstra økonomisk vækst.
For yderligere at øge presset på præsident Bush foreslår min gruppe og heldigvis også Parlamentet at organisere CoP-9 i USA i 2003. Kyoto-babyen er så et barn, som går i skole, og som skal lære at tale, især om den internationale handel med CO2-rettigheder.
I Bonn virkede det amerikanske erhvervsliv meget interesseret i at deltage i den internationale handel efter 2008. Virksomhederne følte, at de var sat ud i kulden af deres egen præsident. EU har været overbevisende ved at lære Kyoto-babyen at gå, men nu skal den lære at løbe. Kommissionen anmodes om at fremlægge Kyoto-aftalen til ratifikation før CoP-7 i Marrakech og endvidere forslaget om den interne CO2-handel inden CoP-7. Endelig transportsektoren, som er så vanskelig at holde i ave. Jeg anmoder Kommissionen om at stille forslag til begrænsning af CO2-udledningen fra varevogne og lastbiler.
Endelig vil jeg gerne takke trojkaen for den enige ledelse af den europæiske delegation og det belgiske formandskab for dets særlige balancekunster.
Jeg vil endvidere gerne takke Kommissionen for det smidige og gode samarbejde i Bonn, G-77 for den konstruktive holdning og miljøbevægelsen for det meget konstruktive bidrag for at lære Kyoto-babyen at gå.

González Álvarez
Fru kommissær, hvis vi vurderer det, der blev opnået i Bonn, i forhold til det, vi ønskede for fem år siden med hensyn til klimaændringer, er resultatet ringe og magert. Men hvis det opnåede resultat vurderes i forhold til det slag, som kommissæren udkæmpede - sammen med Parlamentets delegation og resten af Kommissionen - for at opnå den aftale, der til sidst kom i hus, mener jeg, at vi bør takke kommissæren og delegationen for, at de fik en aftale, som grundlæggende betød, at alle landene fulgte den vej og isolerede USA, som desværre holder fast ved en holdning, der modarbejder hele klodens interesser.
Jeg mener også, at det er positivt, at atomenergi er blevet udelukket som et alternativ til begrænsning af drivhusgasserne.
Vi skjuler ikke vores tilbageholdenhed over for handel med emissioner og kontrol med den eller brug af dræn. Europa-Parlamentet har allerede ved flere lejligheder sagt, at dræn skal anvendes i begrænset omfang og på en kontrolleret måde. Disse spørgsmål bekymrer os.
Vi er også bekymrede over mekanismerne til overvågning og kontrol af opfyldelsen og spørgsmålet om mulige sanktioner i tilfælde af overtrædelser. Det bekymrer os især, at der i rapporten fra Det Europæiske Miljøagentur står, at hvis der ikke træffes beslutninger omgående, vil emissionerne være steget med 6% i 2010.
Derfor er det i det fremtidige arbejde - og her er jeg enig med mine kolleger - de industrialiserede lande, der skal føre an i reduktionen af gasserne. Det kan ikke undgås, at vi ratificerer protokollen, og vores reduktion vil være større end den, der fremgår af aftalen. Det er nødvendigt at indføre juridisk bindende foranstaltninger, gøre noget ved transporten, som udsender store mængder CO2, og gøre det klart, hvilken indflydelse bistanden til udviklingslandene skal have på, at de følger den samme vej.

Liese
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, jeg vil gerne tilslutte mig dem, som har lykønsket Kommissionen med dens forhandlingsteknik og dens succes. Jeg mener, at det virkelig forholder sig således, som kommissæren siger, nemlig at protokollen blev reddet. Det er naturligvis ikke tilstrækkeligt til at løse problemerne. De problemer, som følger med klimaændringerne, og det, der skal gøres for at standse klimaændringerne, er langt mere, end der blev indgået aftale om i Bonn. Men det er det vigtigste første skridt.
De, der principielt kritiserer Koyoto-protokollen - det omfatter f.eks. også et par parlamentsmedlemmer fra Tyskland, som har sagt, at hele protokollen ikke nytter noget, og så absolut også miljøpolitikere, som har hævdet, at det ikke nytter noget, fordi det ikke giver nok - skal man sige imod, for når huset brænder, og man er af den mening, at det kræver 10 brandbiler for at slukke branden helt, så kan man jo ikke sende den første brandbil, der kommer, væk og sige, at den først skal begynde at slukke ilden, når alle 10 er kommet, man skal derimod så hurtigt som muligt gøre det, der kan gøres, og altid gøre opmærksom på, at der er brug for yderligere foranstaltninger.
De yderligere foranstaltninger forhandles der om på internationalt plan, men naturligvis også i EU. Vi skal nu gå videre til gennemførelsen. I den forbindelse har De, fru kommissær, i dag annonceret et par vigtige ting. Vi vil med sikkerhed støtte Dem i det. Vi skal tale videre med amerikanerne på internationalt plan. Jeg gentager dog gerne min opfordring fra før konferencen i Bonn. Der er jo mange, også her i Parlamentet, som kritiserer amerikanerne massivt på grund af deres politik på alle politiske områder.
Jeg mener, vi skal koncentrere os om det væsentligste. Vi skal gøre de amerikanske venner klart, at vi godt nok ikke er enige på mange punkter, men at vi kan leve med forskellene. På dette punkt kan vi dog som europæere ikke leve med, at amerikanerne hele tiden kryber uden om. Det skal vi gentage over for dem igen og igen.

Linkohr
Hr. formand, også jeg siger bravo, fru kommissær. Godt klaret. Jeg er i øvrigt også overrasket over at konstatere, hvordan europæerne er enige i dette spørgsmål om klimaændringerne og forholdsreglerne imod klimaændringerne. Jeg mener også, at klimapolitikken udgør noget nær en identitetsskabende politik i Europa. Det skal vi også drage fordel af. Jeg mener også, at det er vores pligt at påvirke den amerikanske offentlighed, så den følger efter os. Måske er vi forud for amerikanerne på dette område, på samme måde som den offentlige mening ofte er forud for europæerne på andre områder.
Jeg vil gerne komme ind på et synspunkt, nemlig denne klimapolitiks indvirkninger på energipolitikken. Det afgørende i forbindelse med denne klimapolitik er trods alt, at vi i fremtiden sætter en pris på CO2. Lad os forestille os, at De har ret i deres vurdering af, at CO2 koster ca. 30 euro pr. t. Så betyder det for strøm fra brunkul, at den bliver omkring 3,5 eurocent dyrere, strøm fra stenkul bliver ca. 3 eurocent dyrere. Vedvarende energi bliver ikke dyrere, det vil sige, den bliver mere konkurrencedygtig. Men heller ikke atomenergien bliver dyrere. Da den ikke er undtaget fra emissionshandlen, men derimod kun er forbudt ved fælles gennemførelse, er dette også en fordel for atomenergien. Det betyder, at vi får en helt ny vægtning på energiområdet. Dette er ikke på dagsordenen i aften, men det kommer det i de næste måneder og år. Det ville jeg gerne gøre opmærksom på.
Desuden er jeg enig med mange af mine kolleger, som har sagt, at det er en proces. Den har vi påbegyndt, og den skal vi føre videre. At have været med til det er efter min mening en meget god ting.

Corbey
Hr. formand, fru kommissær, også mine lykønskninger. Kyoto er langt om længe blevet andet end et tomt løfte. Bonn har i sidste øjeblik givet det politiske signal, som var nødvendigt. Det er et signal, som kan danne grundlag for gennemførelsen af Kyoto-aftalen. Derfor skal vi begynde hurtigst mulig, ikke kun i Europa, men også i andre dele af verden. Politiske aftaler skal omsættes i konkret handling med synlige resultater, for det er den måde, som den politiske støtte til klimapolitikken forstærkes på.
Signalet skal nu ses og høres overalt. Bekæmpelsen af udledning af drivhusgasser er en verdensomspændende udfordring i tredjeverdenslande, hvor følgevirkningerne af stigningen af havoverfladen og ændringerne i vejrmønstret er meget synlige. Det er en global opgave, som Europa skal bære sit ansvar for. Vi skal investere og ikke glemme, at 2 milliarder mennesker ikke har elektricitet. Bæredygtig energi kan være et incitament til udvikling.
Der skal fortsat forhandles meget med USA. I USA er man især bange for at miste arbejdspladser. Vi skal vise, at de økonomiske virkninger netop kan være gunstige. Bæredygtig udvikling skal føre til bæredygtig vækst. I EU skal vi nu hurtigt ratificere og iværksætte systemet om emissionsrettigheder. Erhvervslivet vil nu gerne have klarhed og komme i gang. Vi skal skifte til en CO2-fattig økonomi og give den indhold. Hertil er det nødvendigt med mange undersøgelser og innovation. Det er meget vigtigt, at vi med forenede kræfter iværksætter et fælles undersøgelsesprogram. Rammeprogrammet for undersøgelse og artikel 169 er et godt grundlag herfor.
Klimapolitikken er ligeledes en del af det sjette miljøhandlingsprogram. Det skal have betydning i hele produkt- og emballagepolitikken, transport- og energipolitikken. For hver enkelt medlemsstat skal der udarbejdes handlingsprogrammer og træffes klare politiske valg om den måde, som Kyoto-aftalen skal gennemføres på. Således resulterer Kyoto og Bonn i innovation uden sidestykke. Nu er tiden inde til handling.

Wallström
Hr. formand, medlemmerne af Parlamentet har været alt for venlige over for mig personligt, for Kommissionen har det bedste team, hvad angår klimaændringer i hele verden. Det er takket være deres fremragende forberedelse af vores forhandlinger og det forberedende arbejde inden for EU, at vi har været i stand til at opnå succes. Men vi var også i stand til at tale med én røst i Bonn, hvilket førte til bedre resultater, og vi forblev forenede. Vi samarbejdede godt med ngo'er, og jeg mener også, at dette bidrog til det gode resultat.
Som De sagde, var det virkelige resultat i Bonn, at vi fik etableret de internationale rammer. Vi var naturligvis nødsaget til at komme med nogle meget utilfredsstillende indrømmelser, og det endelige resultat og de reelle reduktioner var begrænsede i en grad, som vi slet ikke er tilfredse med, men vi er nødt til at leve med disse rammer i meget lang tid. De vil blive genstand for mange justeringer og politiske ændringer og udsat for markedskræfterne, som vil føre til forandringer i tidens løb. Men vi tog initiativet lige fra begyndelsen, og vi var i stand til at føre det i gennem til en international aftale. Nu kan vi arbejde inden for disse rammer. Vi kan ændre og udvikle dem. Den totale nødvendige emissionsreduktion for f.eks. Japan er 14% og for Canada omkring 15%, så disse lande må stadig gøre en reel indsats. Men vi er naturligvis ikke glade for nogle af de betydelige indrømmelser, vi var nødt til at komme med.
Det andet argument, jeg gerne vil fremføre, og som understreger det, som De har sagt, er, at vi nu må gå fra ord til handling. Igen er det kun ved at vise vejen, ved at fremstå som eksempel, at vi kan forblive troværdige. Så jeg vil snarligt stille disse tre forslag for at fortsætte dette arbejde. Vi bør fortsat gå i spidsen i verdensdebatten om klimaændringer. Vi bør være de første til at forelægge forskellige initiativer ved konferencer og lignende og til at udveksle god praksis m.v. Jeg vil gerne samarbejde med Dem. Det er min hensigt at holde fast ved initiativet og sikre, at vi leder verden, når det gælder om at bekæmpe klimaændringer. Vi må nu koncentrere os om Marrakesh og få alle de lovgivningsmæssige tekster på plads, så de kan blive implementeret. Alt vil stå eller falde med deres implementering.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Efter forhandlingens afslutning har jeg i overensstemmelse med forretningsordenens artikel 37, stk. 2, modtaget seks beslutningsforslag.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted torsdag kl. 12.00.

Sikkerhed og luftfartstransport
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er forhandling under ét om følgende betænkninger:
A5-0279/2001 af Schmitt for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om fælles regler for civil luftfart og om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur (KOM(2000) 595 - C5-0663/2000 - 2000/0246(COD));
A5-0249/2001 af Collins for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om Kommissionens meddelelse til Europa-Parlamentet og Rådet om beskyttelse af luftpassagerer i Den Europæiske Union (KOM(2000) 365 - C5-0635/2000 - 2000/2299(COS)).

Schmitt
Hr. formand, mine damer og herrer, forordningen til oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur er blevet positivt modtaget af alle grupper i det korresponderende udvalg. I det væsentligste skal der tages hensyn til tre punkter i forbindelse med denne forordning. For det første til det, som altid har stået i forgrunden netop på et tidspunkt, hvor der er et liberaliseret luftfartsmarked, og der dermed naturligvis også opstår et konkurrencepres og eventuelt en risiko for, at der skal spares på grund af konkurrencen. Nemlig at disse omkostningsbesparelser under ingen omstændigheder må gennemføres på bekostning af sikkerhedsaspekter. Derfor understreger jeg meget, at den forestående forordning er et signal om, at vi ønsker at garantere og sikre et fælles højt sikkerhedsniveau i EU's medlemsstater, som skal være ens i alle stater.
For det andet findes der efter min mening et andet aspekt, som vi heller ikke må glemme, selv om det ofte kommer til kort inden for politik. Denne forordning har jo også finanspolitiske aspekter, for vi skaber med den en myndighed eller nærmere betegnet et agentur, som samler de tilladelser og godkendelser, som er nødvendige i luftfartsindustrien, i en fælles godkendelsesprocedure. Det betyder, at de enkelte medlemsstater i fremtiden ikke behøver at gentage det, som andre allerede har gjort, og at der i stedet for findes et fælles sted for dette i EU, nemlig dette agentur.
For det tredje ønsker jeg ligeledes klart at fremhæve et yderlige punkt. Vi skaber med dette en institution, som er næsten sammenlignelig med den institution, som amerikanerne allerede har. Vi ved alle, at FIA har relativt stor indflydelse - endda på verdensplan - fordi de netop repræsenterer en nation, som er en stærk økonomisk magt. Vi som europæere er naturligvis bagud, for når enkelte nationalstater optræder, gør det ikke så stort indtryk, som når en samlet enhed optræder, det vil sige en institution, som repræsenterer alle medlemsstater. På den baggrund mener jeg, at det er det rigtige skridt i den rigtige retning.
Kommissionsforslaget, som vi har fået forelagt, er blevet debatteret ved flere møder i udvalget, og vi har forsøgt, jeg vil ikke sige at lave forbedringer på bestemte område, for det lyder altid, som om den, der har gjort forarbejdet, har gjort et dårligt stykke arbejde. Vi har forsøgt at lette Kommissionens beslutning om at gøre agenturet mere uafhængigt, for vi mener, at et sådant agentur skal gøre en indsats for at støtte sikkerheden i luftfartstrafikken, og vi har gjort os umage med at sikre, at den kan få en stor grad af uafhængighed.
Nu ved vi jo alle, at det på grund af traktaten er utænkeligt af få et komplet uafhængigt agentur, men vi mener faktisk, at Kommissionen for så vidt skal give agenturet så lang snor, idet den selv kun gennemfører en form for retstilsyn og måske på særlige delområder en form for fagligt tilsyn.
Derfor var det rigtigt at sige, at vi ønsker et uafhængigt agentur, og jeg mener også, det var vigtigt, at vi sagde, at bestyrelsen på den ene side skal have styrket sin kompetence, og at den administrerende direktør på den anden side skal have en position, der giver ham en vis uafhængighed som chef for et sådant agentur.
Jeg mener også, at et andet punkt, som jeg helt bevidst kommer ind på her, er af betydning. Vi har gjort os umage med at foretage en klar kompetenceafgrænsning i udvalget. Vi har bevidst som Parlament ikke taget Kommissionens forslag op og sagt, at vi tager imod tilbuddet om for fremtiden at sidde med i bestyrelsen. Vi har derimod ytret ønske om, at det klart skal fremgå, at Parlamentet kommer med de grundlæggende bestemmelser, at Kommissionen er konsultationspartner med hensyn til tilsvarende gennemførelsesforskrifter, og at agenturet skal sørge for korrekt administration af de tekniske detaljer.
Tillad mig at opsummere, da min tid er ved at løbe ud. Jeg mener, at vi tager et skridt i den rigtige retning med denne forordning. Vi sikrer, at der på europæisk plan sker handling på et område, der interesserer mange, og som optager mange, og jeg understreger, at der ikke må være grænser for hverken luftrummet eller for sikkerheden, og derfor er dette agentur korrekt placeret på europæisk plan, hvorfor jeg opfordrer til, at vi i morgen vedtager denne betænkning enstemmigt.

Collins
Hr. formand, den nye konkurrence i lufttransportsektoren har ganske vist resulteret i dalende priser på flyrejser for de 370 millioner forbrugere i EU, men der spores også en voksende utilfredshed blandt flyrejsende med den servicekvalitet, de modtager fra mange flyselskaber i EU. Det er meget vigtigt, at flypassagererne er helt klar over deres lovfæstede rettigheder, hvis der skulle opstå problemer på flyrejsen. Dette er ting, som jeg tager op i min betænkning.
Vi kan ikke afvise, at spørgsmålet om at blive ramt af dyb venetrombose ikke er en alvorlig bekymring for luftfartspassagerer. Jeg vil anmode Europa-Kommissionen om hurtigst muligt at bevilge flere penge fra EU's forskningsbudget til at gennemføre en uafhængig evaluering af de eventuelle risici for luftfartspassagerers sundhed, der er forbundet med langdistanceflyvninger, inklusive en omfattende undersøgelse af hele spørgsmålet om dyb venetrombose. Jeg opfordrer Europa-Kommissionen til at gennemføre en uafhængig undersøgelse i samarbejde med flyselskaber og forbrugergrupper i EU. Jeg mener ikke, at flyselskaberne i EU skal være bange for at se nærmere på spørgsmålet om dyb venetrombose. At finde en løsning på dette problem er måske slet ikke så vanskeligt, som nogle flyselskaber forestiller sig. Det er meget vigtigt, at passagererne er fuldt ud informeret om, hvad de kan gøre for at sikre sig imod at blive ramt af dyb venetrombose.
Flyselskaber, forbrugergrupper og flybesætninger i EU bør alle samarbejde for at sikre, at alle folkesundhedsspørgsmål i forbindelse med flyrejser tackles fuldt ud. Sikrere flyrejser for flypassagerer i Europa må til enhver tid være det endelige mål for EU's regeringer og EU's flyselskaber. Men det er meget vigtigt, at eventuelle adfærdskodekser, der udarbejdes af EU-flyselskaber, evalueres og overvåges fuldt ud for at sikre, at de bliver strengt håndhævet. Selv om frivillige aftaler spiller en vigtig rolle med hensyn til hele spørgsmålet om flyrejser, må EU's institutioner og regeringer ikke være bange for at skride ind og lovgive om spørgsmål med henblik på at fremme og beskytte flypassagerers rettigheder.
I denne betænkning opfordrer jeg Europa-Kommissionen til at stille konkrete forslag om, hvordan man bedre kan informere om chartret om passagerers rettigheder i Europa. Dette vil være med til at sikre, at alle passagerer i Europa oplyses fuldt ud om deres lovfæstede rettigheder med hensyn til flyrejser. Dette charter om passagerers rettigheder forefindes for nærværende i EU-lufthavne, men mange passagerer er ikke klar over deres eksistens eller forstår ikke helt bestemmelserne heri.
Denne betænkning indeholder et forslag, hvori man opfordrer EU's flyselskaber til at informere passagererne om den procentvise sædeafstand, der er til rådighed for passagerer, der rejser på turistklasse. Det er helt klart sådan, at der er mere plads for turistklassepassagerer, der rejser med nogle flyselskaber, end der er for dem, der rejser med andre. Jeg opfordrer EU og flyselskaberne til at forbedre adgangen for handicappede passagerer, børn og ældre og forbyde flyselskaberne i EU at kræve ekstrabetaling for at hjælpe personer, som ikke er mobile, op i fly inden for EU.
Endelig mener jeg, at denne betænkning nød bred støtte fra de politiske grupper i Parlamentets Transportudvalg. Jeg nærer håb og tillid til, at Europa-Kommissionen nu vil stille de nødvendige lovgivningsmæssige forslag for uopsætteligt at sikre, at passagernes rettigheder for borgere i EU i høj grad forbedres.

Stockmann
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, først vil jeg gerne takke ordføreren. Med dette forslag til et europæisk luftfartssikkerhedsagentur har Kommission efterkommet et krav, der længe har været stillet af Parlamentet. Luftfartssikkerhedsagenturet er det andet agentur på trafikområdet, der skal komme et tredje på jernbaneområdet og på jernbanesikkerhedsområdet. Jeg finder denne strategi om oprettelse af europæiske agenturer meget velegnet til at hjælpe integrationen af de europæiske trafikmarkeder på vej. Luftfartssikkerhedsagenturet er allerede blevet ændret meget på vigtige områder af Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, f.eks. hvad angår styrkelsen af agenturet og dets større uafhængighed samt udvidelsen af dets kompetenceområde.
Det forekommer mig desuden at være vigtigt - og her taler jeg på vegne af min kollega hr. Kuckelkorn - at acceptere Budgetudvalgets ændringsforslag om finansieringen. Vi skal altid være opmærksomme på effektiviteten, gennemsigtigheden og omkostningskontrollen. Med de to agenturer har vi nu mulighed for at følge en klar linje helt fra starten. Min gruppe er kommet med yderligere ændringsforslag. Det første vedrører sammensætningen af bestyrelsen. Vi kræver, at også arbejdsgivere og arbejdstagere får en plads i bestyrelsen.
Et andet ændringsforslag vedrører oprettelsen af lokale kontorer, hvilket jo er blevet foreslået for at imødekomme enkelte medlemsstaters angst for at miste suverænitet. I den forbindelse forventer vi finansiel deltagelse af den medlemsstat, hvor dette agentur får hjemsted. Med denne bestemmelse ønsker vi bl.a. at forhindre, at en medlemsstat forsøger at få sit agentur - altså det, der har hjemsted der - til at oprette lokale kontorer. Også i denne forbindelse er jeg overbevist om, at det er et forsvarligt og legitimt anliggende for Parlamentet, og jeg opfordrer Dem derfor til at stemme for.

Pomés Ruiz
Hr. formand, under den yderst interessante forhandling, som vi havde i formiddag efter kommissionsformand Prodis forelæggelse af hvidbogen om styreformer, sagde han, at den kontrol, som Parlamentet udøver - også på budgetområdet - ikke skal være dybdegående, men en vurdering af, hvorvidt instrumenterne opfylder målene, og han sagde, at den skal udføres i en mere politisk og mindre regnskabsmæssig ånd.
Måske af den grund har Budgetkontroludvalget stillet nogle forslag til oprettelsen af luftfartssikkerhedsagenturet, f.eks. at det skal overtage kontrolmodellen for de to agenturer, som blev oprettet i 1975, Cedefop i Thessaloniki og Dublin-instituttet. Ifølge denne model var det Europa-Parlamentets opgave at give agenturerne decharge.
Mellem 1990 og 1997 blev der oprettet ni agenturer, men det siger sig selv, at det at oprette et eksternt agentur er et carte blanche til, at Rådet kan gøre, som det passer det. Det er nu ikke de vinde, der blæser, for det agentur, som blev oprettet til Kosovo-spørgsmålet i Thessaloniki i 1999, følger den model, hvor Parlamentet på forslag af Rådet godkender enten direktøren eller bestyrelsen.
Jeg mener, at det er i harmoni med den styreform, som vi forsøger at godkende på forslag af Kommissionen, og at det ville være godt for agenturet selv, for på den måde behøver det eksterne agentur ikke at medføre mindre kontrol med fællesskabsmidlerne, en kontrol, som Europa-Parlamentet har til opgave at udføre.
I ændringsforslag 4 understreger vi også behovet for, at dets vedtægter indeholder bestemmelser om nødvendigheden af, at der regelmæssigt foretages eksterne evalueringer af agenturet. Jeg vil påpege, at det eksterne agentur skal have handlefrihed, men vi ser gerne, at en uafhængig ekspert af og til kaster et blik på agenturet for at undersøge, hvorvidt det opfylder det fastsatte mål.

Wuermeling
Hr. formand, ærede damer og herrer, Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked har kontrolleret forslaget til forordning meget grundigt. Det støtter naturligvis målet om at oprette et sådant luftfartssikkerhedsagentur. Vi må dog konstatere, at vi til en vis grad bliver nødt til at harmonisere de retlige rammebetingelser for oprettelsen af denne type agenturer. Der er jo tale om et stort antal agenturer, som her skal sættes i værk, nemlig om et luftfartssikkerhedsagentur, et levnedsmiddelagentur og et lægemiddelagentur. Det er på tide at skabe klare retlige rammebetingelser for etableringen af sådanne agenturer. De to foregående talere har allerede været inde på et par aspekter.
Jeg er meget taknemmelig for, at Kommissionen i sin hvidbog har annonceret governance, fastsættelse af en lidt mere klar linje i denne forbindelse. Rent faktisk er oprettelsen af sådanne agenturer naturligvis ikke uden sprængfarlighed, da beslutninger overlades til lokale kontorer, også selv om - kære hr. Schmitt - det naturligvis ikke er alle beslutninger, der i sidste ende placeres hos disse agenturer.
Det er især vigtigt for os, at tilsynsmyndighederne i denne forbindelse også har ligeværdig deltagelse af de forskellige europæiske institutioner, og at Europa-Parlamentet ikke mister indflydelse på grund af uddelegering af beslutninger. Det er desuden vigtigt for os, at de retsmidler, som skabes i disse agentures processer, også er i overensstemmelse med de europæiske traktater og de retsstatslige principper. Et andet vigtigt punkt er, at de indgrebsbeføjelser, som disse agenturer får, er i overensstemmelse med borgernes grundrettigheder, som vi jo er blevet enige om i chartret om grundlæggende rettigheder. Det er vi kommet med ændringsforslag til. Vi er glade for, at de i det mindste delvist er blevet accepteret.

Savary
Kære kolleger, tillad mig først at takke vores ordfører og alle vores kolleger for Europa-Parlamentets hurtige behandling af forslaget om oprettelse af et europæisk agentur for luftfartssikkerhed. Jeg tror ikke, at min tak opfattes fuldstændig neutralt, og jeg tror, at det næsten er det samme som at appellere til Rådet og Kommissionen om at sørge for, at forslaget hurtigst muligt føres ud i livet, for Industriudvalget har naturligvis først og fremmest undersøgt industriens interesse for et sådant agentur.
De ved godt, at det er bydende nødvendigt med en europæisk ækvivalent til det amerikanske forbundsagentur, hvis vi ønsker, at Airbus-standarden skal kunne godkendes kommercielt på internationalt plan, især det nye A 380-program. Industriudvalget har således været meget lydhør over for dette aspekt af sagen. Det har ikke øget mængden af ændringsforslag, og det har sørget for, at vi hurtigst muligt kan overgå til den egentlige opbygning af dette værktøj, som den europæiske luftfartsindustri venter på i den brydekamp, der foregår på temmelig regelmæssig basis og ikke uden polemik med dens store amerikanske rival. Derfor stiller vi os tilfredse med forslaget, idet vi håber, at Rådet vil vise en vis overbærenhed i bedømmelsen af de ændringsforslag, som er blevet stillet.
Et andet vigtigt punkt er spørgsmålet om den politiske kontrol. Vi mener, at sikkerheden udvikles mellem specialister og teknikere, men at politikeren ikke skal holde sig i baggrunden. Man har under de seneste store sager og ulykker som f.eks. Concorde-ulykken eller ulykken i Mont Blanc-tunnellen hver gang afkrævet svar af de offentlige myndigheder. Det er således nødvendigt, at dette agentur bliver et teknisk værktøj til standardisering og certificering, som først og fremmest lukrerer på eksperternes og industriens arbejde, men det er også nødvendigt, at det kontrolleres politisk. Derfor har vi stillet nogle ændringsforslag, som anmoder om, at eksekutivdirektøren for agenturet, ja selve agenturet, vil stille sig til Parlamentets rådighed, eller i hvert fald kan blive hørt i Parlamentet. Der er endda nogle, der ønsker, at Parlamentet har repræsentanter i bestyrelsen, eftersom bestyrelsen ikke er en teknisk, men derimod en politisk instans.
Endelig fremsætter vi et ønske om, at der i ekspertudvalget åbnes op for det størst mulige samarbejde mellem de involverede parter, især hvad angår opbygningen af et fælles luftrum eller problemerne omkring luftkontrol. Vi mener, at dette skal ske i samråd med arbejdsmarkedets parter og medarbejderrepræsentanterne for at undgå skjulte blokeringer for de mål, som vi sætter os. Det var, kære kolleger, de vigtigste konklusioner fra Industriudvalget.

Whitehead
Hr. formand, jeg vil gerne undskylde over for hr. Schmitt og hr. Collins, at jeg blev opholdt andetsteds og ikke hørte deres indledende bemærkninger.
Udtalelsen fra Udvalget om Miljø- og Sundhedsanliggender og Forbrugerpolitik, som jeg var rådgivende ordfører for, blev vedtaget enstemmigt, og vi er glade for at se, at mange af vores anbefalinger er blevet bakket op af de to ordførere.
Vi er nødt til at komme videre fra de gamle undskyldninger, de juridiske indvendinger, der fremføres af IATA, og modstanden mod selv beskedne frivillige aftaler, som vi stadig hører fra nogle sider. Dette er i alt væsentligt et spørgsmål om forbrugerens sikkerhed og velbefindende. Af den grund bifalder vi især vedtagelsen af ændringsforslag vedrørende forbrugernes sundhed og sikkerhed i Schmitt-betænkningen, hvor der lægges vægt på tilvejebringelse af information om sundheds- og sikkerhedskravene for flypassagerer og Collins-betænkningens vedtagelse af forslaget om, at der bør foretages en evaluering af sundhedsrisiciene og undersøgelser af spørgsmål såsom dyb venetrombose.
Kendsgerningen er den i dag, at passagerer ikke blot lider af at blive afvist af flyselskaber, af problemer med baggage, som går tabt, men også af andre ting, som ofte ikke er flyselskabernes egne fejl. De lider i princippet af en mangel på information. Hvis der er en ting, det nye agentur ligesom det fødevareagentur, som vi er ved at oprette, må være, så er det åbent og gennemsigtigt. Vi må se, hvordan dets undersøgelser virker. Vi må se, hvordan dets personale udvælges. Det må ske på basis af præstationer og uden nogen forbindelse med branchen. Alt dette er muligt, hvis vi vedtager disse to betænkninger.
Jeg håber, at Parlamentet vil give dem en eftertrykkelig velkomst ved afstemningen i morgen.

Ojeda Sanz
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil lykønske hr. Collins med hans arbejde, et arbejde, som har været seriøst, objektivt og præcist under udarbejdelsen af denne betænkning om beskyttelse af luftpassagerer i Den Europæiske Union.
Jeg er helt enig med ordføreren i, at det er nødvendigt - og efter min mening meget påkrævet - at styrke den nuværende beskyttelse i tilfælde af afvisning på grund af overbookning, flyaflysninger, urimelige forsinkelser, som i mange tilfælde betyder, at man kommer for sent til tilslutningsfly eller andre transportmidler, og mange andre ting, som dag for dag bliver flere og flere, og vi må ikke glemme, at medlemmerne af Parlamentet er tålmodige ofre for disse gener.
Jeg mener, at det er på sin plads at bremse denne forværring, før den bliver uafvendelig, og vi må takke kommissæren for den indsats, som hendes generaldirektorat gør på området. Derfor mener jeg, at det for at opnå dette er nødvendigt at foretage en omhyggelig og fornuftig revision af den eksisterende lovgivning på området og styrke den på alle de områder, som kan føre til en større og bedre beskyttelse af passagerernes rettigheder. Det er også nødvendigt med en grundig kontrol af de aftaler, som luftfartsselskaberne har indgået frivilligt, og som også har til formål at forbedre lufttransportbetingelserne.
Men især mener jeg, at det er nødvendigt med en overvågningsaktion, som kan sikre, at den gældende lovgivning overholdes fuldt ud, for den er i mange tilfælde ikke det papir værd, den er skrevet på, og den tjener derfor ikke sit formål.
På dette område kan og skal der handles omgående og effektivt. Indledningsvis skal der presses hårdt på for at udbrede kendskabet til chartret om passagerers rettigheder. Det er nødvendigt med præcis, klar, forståelig og rigelig information, så passagererne kender deres rettigheder og ved, hvordan de skal udøve dem, og vi kan naturligvis ikke affinde os med de halvt skjulte plakater opsat på steder, hvor ingen færdes, i mange lufthavne.
Denne information skal være tilstrækkeligt annonceret og til rådighed for alle brugere, ikke kun i lufthavne, men også i billetsalg, rejsebureauer og i videst muligt omfang medierne. For hvis vi ikke sikrer, at passagererne har adgang til oplysninger om deres nuværende rettigheder, hvilket i mange tilfælde betyder, at rettighederne ikke kan udøves, tjener det ikke noget formål, at vi indleder en lovgivningsproces, som også munder ud i et værdiløst dokument.

Wiersma
Hr. formand, jeg vil især behandle det europæiske agentur for luftfartssikkerhed, EASA, men jeg kan dog ikke lade være med at komme med en bemærkning om passagerrettighederne, også rettet til kommissæren. Ligegyldigt hvad luftfartsselskaberne lover, og hvilke aftaler de indgår indbyrdes om at hænge fine lister over passagerernes rettigheder op, så sker der ikke meget i praksis. Af egen erfaring ved jeg, at der ofte går meget galt. Jeg slår derfor til lyd for så mange bindende aftaler som muligt, som også fastsættes i lovgivning, samt sanktioner imod forskellige brudte løfter til passagererne.
Som jeg allerede har sagt, vil jeg især behandle EASA. Oprettelsen af EASA og den foreløbige målsætning er et vigtigt skridt på vej mod fuldstændig harmonisering af sikkerhedsreglerne i luftfarten. Det er nødvendigt og ønskeligt i betragtning af sektorens stigende betydning på europæisk plan, betydningen af klare konkurrenceregler og ens standarder og i betragtning af nødvendigheden af at forstærke Unionens indflydelse på globalt plan. Man har valgt en forsigtig start, hvor det i første instans kun drejer sig om europæisk certificering af nye flytyper såsom A 380. Det er rimeligt, fordi agenturet endnu skal finde sin plads ved siden af de nationale luftfartsinstitutioner, som naturligvis fortsat spiller en rolle.
Man skal undgå dobbeltarbejde gennem effektiv sammenslutning af disponibel ekspertise og kapacitet. I henhold til en bestemt tidsplan kan EASA's mandat så udvides til andre aspekter af flysikkerheden såsom den menneskelige side, kvaliteten af pilotuddannelserne og lign.
I reglerne og ændringsforslaget understreges med rette passagerernes sundhed, velbefindende om bord, miljøet og især spørgsmålet om emissionerne. Borgerne er mere og mere bekymrede for dette. EASA skal bidrage til at fjerne disse bekymringer.
Af Parlamentets ændringsforslag fremgår det klart, at agenturets uafhængighed er en prioritering. Det skal kunne operere uafhængigt af politisk indblanding og certificeringsprocesser. I slutningen af den forelagte forordning dukker den uundgåelige komitologi op på ny. Vi tvivler imidlertid stadigvæk på, at den vil bidrage til, at EASA kan operere effektivt og uafhængigt.

Sanders-ten Holte
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, på vegne af Den Liberale Gruppe vil jeg gerne lykønske hr. Schmitt med hans betænkning. Sikkerhed, slagfærdighed og aflægning af regnskab er de tre udgangspunkter for min gruppe. Bidrager agenturet til sikkerheden i luftfarten? I vores øjne gør det, især nu, hvor fly, som er registrerede i tredjelande, men som en medlemsstat gennemfører flyvninger med, også omfattes af direktivet.
Jeg har stillet et ændringsforslag om at præcisere agenturets opgavepakke. Kommissionen skal senest ved udgangen af næste år stille forslag om, hvilke nye opgaver EASA kan løse. Udstedelsen af tilladelser til flybesætninger i EU er en af de vigtigste. Det drejer sig om øgning af menneskers sikkerhed i flyene, både passagerernes og bemandingens, og ikke kun om metalkvaliteten.
EASA skal endvidere kunne operere slagfærdigt, og det afhænger af strukturen, men også af ledernes kvalitet. Derfor skal ledelsen og direktøren disponere over relevant erfaring. En mandatperiode på 10 år er tilstrækkeligt. Altså kun én genudnævnelse.
Endelig aflægning af regnskab. Det er vigtigt, at alle de uafhængige agenturer aflægger regnskab for Parlamentet. Den bedste måde at opnå det på er at sørge for, at Kommissionen spiller en rolle i agenturernes struktur. Hvis Kommissionens rolle svækkes for meget, opstår der alvorlige problemer med det politiske ansvar. Parlamentet fulgte samme linje med Det Europæiske Agentur for Søfartssikkerhed på dette og andre punkter.
Jeg har endvidere læst Collins-betænkningen med stor interesse, fordi jeg var ordfører for et sammenligneligt emne, nemlig ansvar i luftfarten. Vi kan genkende mange af vores egne holdninger i den endelige version, og mange af vores ændringsforslag er overtaget, hvilket vi takker for.
Jeg vil gerne nævne endnu to ting. For det første er det nødvendigt, at passagererne informeres i tide. For det andet har fru Lynne stillet en række ændringsforslag for at understrege, at flyselskaberne skal gøre alt for at underrette passagererne om faren for flytrombose, også på korte flyruter.

Lucas
Hr. formand, på vegne af Gruppen De Grønne vil jeg gerne bifalde begge disse betænkninger. I den begrænsede taletid, jeg har til rådighed, vil jeg fokusere på blot én ting, og det er sundhedsaspekterne ved at flyve.
Man kan trygt sige, at flyselskaberne tidligere ynkeligt har negligeret passagerernes sundhed. Det er begyndt at ændre sig, men der er stadig lang vej at gå. Jeg bifalder især, at hr. Collins har helliget et klart afsnit i sin betænkning til sundhed, og jeg støtter inderligt hans opfordringer til flyselskaberne om at være langt mere proaktive med at udlevere oplysninger om sundhedsrisici. Vi har brug for langt større klarhed. Der bør stilles information til rådighed, når man bestiller sin billet. Den bør ligge i lægernes konsultationer. Der bør gives en sundhedsbriefing i samme form som den nuværende sikkerhedsbriefing om bord, inklusive rådgivning om de forebyggende forholdsregler, man kan træffe. Livet er naturligvis ikke risikofrit, men der må være en balance i denne risiko, og hvis folk ved, hvilke valg der er, vil de med større sandsynlighed være i stand til at foretage en velinformeret vurdering.
F.eks. er det sådan, hvad dyb venetrombose angår, at selv om der i over 10 år har foreligget rapporter om folk, der fik blodpropper efter at have været ude at flyve, er der ikke blevet gennemført nogen uafhængig forskning. Ifølge en rapport, der for nylig blev offentliggjort i lægetidsskriftet, The Lancet, af en i London bosat læge, får ikke mindre end en ud af 10 personer blodpropper af en eller anden art i forbindelse med langdistanceflyvninger. Alvorlige sundhedsrisici er helt klart ikke så store for det store flertal, men for nogle få er de virkelige nok. Vi må gøre noget ved dette både med hensyn til forskning og de foranstaltninger, der er et resultat af denne forskning. Mere plads i fly f.eks. og mindre vægt på at få så mange om bord på så lidt plads som muligt med så stor profit som muligt.
Der var et andet eksempel i pressen her til morgen. En canadisk forsker udtalte, at nogle passagerer som følge af luftrecirkulation i kabinen har risiko for at blive smittet med så alvorlige sygdomme som tuberkulose. Hans påstande er blevet modbevist af flyselskaberne. Sagen her er ikke, om denne seneste påstand er sand eller falsk, men at denne type uvished vil fortsætte, medmindre vi har en ny proaktiv strategi baseret på mere og bedre forskning, hensigtsmæssige foranstaltninger fra flyselskabernes side og bedre information til offentligheden.

Cauquil
Hr. formand, jeg er for alt, hvad der går i retning af en ensretning af sikkerhedsreglerne på lufttransportområdet.
Skabelsen af et europæisk agentur for luftfartssikkerhed til erstatning for det nuværende uformelle samarbejde mellem 15 stater ville være det mindste, man kunne gøre for at opstille fælles regler på luftfartsområdet.
Det har imidlertid, at dømme efter, hvad betænkningen selv nævner, været nødvendigt med 20 års studehandler for at få truffet denne foranstaltning, der udspringer af almindelig sund fornuft. På trods af de anvendte eufemismer anerkender betænkningen, at de langvarige forhandlinger skyldes vanskeligheden med at forene EU's nationale staters egeninteresser og bag dem de divergerende, ja, nærmest modstridende industrielle interesser. Således understreger betænkningen nærhedsprincippet i forbindelse med lufthavnenes funktion og lægger vægt på nødvendigheden af fortrolige undersøgelser fra agenturet af respekt for loven om industriel ejendomsret.
Eftersom man endnu ikke har fået løst de divergerende interesser mellem de involverede industrikoncerner, varsler det ilde for den myndighed, som agenturet får til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at beskytte de rejsende.

Titford
Hr. formand, ligesom med moderskab og æblekage er der ingen, der kan være imod sikkerhed, og navnlig når det angår fly. Men tag ikke fejl. Den virkelige dagsorden for dette forslag er yderligere politisk integration. For som Kommissionen så veltalende udtaler det i sit eget dokument, har den til hensigt at oprette Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur gennem en gradvis integration of nationale systemer. Det forekommer mig at være den drivende kraft for hele EU - den gradvise integration af nationale systemer.
Jeg kunne ønske mig, at denne sætning kunne klæbes op med store bogstaver på reklametavler over hele Det Forenede Kongerige, så mine medborgere virkelig kunne se, hvad der virkelig foregår. Som hr. Duisenberg sagde det for nylig, da han beskrev euroen som et symbol på politisk integration, har vi her endnu et symbol - Det Europæiske Luftfartssikkerhedsagentur.
Men det, der er særlig iøjnefaldende ud over, at vi allerede har et uafhængigt mellemstatsligt agentur i Den Fælles Luftfartsmyndighed, er den nøgterne erkendelse af, at et fortsat mellemstatsligt samarbejde skal opgives, når det udvikles, og jeg citerer fra ordførerens betænkning: "da dette ville være forbundet med langvarige ratifikationsprocedurer i de implicerede staters nationale parlamenter og i Europa-Parlamentet og med risikoen for en eventuel forkastelse". Hvor akavet og ubekvemt demokrati er. Meget ligesom den irske befolkning, når de holder folkeafstemning, man kan aldrig stole på, at den vil opføre sig ordentligt. Det er derfor meget nemmere at oprette endnu en europæisk institution og slippe af med den beskidte sag. Det kan godt være, at det er administrativt bekvemt, men demokrati er det ikke. Men det er symbolsk for EU.
Som følge af luftfartsindholdet her og med al respekt for ordføreren kan jeg kun slutte af med en sætning, som ikke lader sig oversætte fra engelsk: "What a Messerschmidt".

Jarzembowski
Hr. formand, kære fru næstformand, først må jeg, nøjagtig på samme måde som min kollega, hr. Ojeda Sanz, takke hr. Collins for hans udmærkede betænkning, takke hr. Schmitt for hans udmærkede betænkning. De to har fremlagt et stort stykke arbejde for os. Hvad angår luftfartssikkerheden, fru kommissær, så har De, længe efter at det indre marked er gennemført, og andre kommissærer har ladet emnet ligge, fremsat dette forslag om fastsættelse af fælles bestemmelser for den civile luftfart og om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur. Med dette kan vi langt om længe erstatte de hidtidige sikkerhedsbestemmelser, som på bureaukratisk vis har været gældende i medlemsstaterne, med fælles europæiske og parlamentarisk forsvarlige forskrifter. Vi kan endelig skabe et reelt fælles sikkerhedsrum på den europæiske himmel. Vi håber, at sikkerheden øges med en streng og fælles kontrol. Hvad det angår, støtter vi deres forslag. Meningen med udvalgets forslag er, som hr. Schmitt så rigtigt har sagt, at styrke det europæiske luftfartssikkerhedsagenturs faglige uafhængighed endnu mere uden at ville begrænse Deres personlige parlamentariske ansvar.
Vi håber, at dette nye agentur kan komme i gang så hurtigt, at det kan certificere det nye symbol for den selvstændige europæiske luftfartsindustri, nemlig den nye Airbus A380, som er et fælles projekt med mange ansatte, mange ingeniører, mange arbejdere i de europæiske lande, at dette symbol på den selvstændige luftfartsindustri som det første fly får certifikat til det europæiske luftrum. Hvis dette lykkes, så tror jeg, at vi har opnået en stor succes for såvel luftfartsindustrien som for sikkerheden.

Torres Marques
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil især behandle Collins-betænkningen. Jeg vil gerne lykønske vores kollega for det arbejde, som han har udført, og også Kommissionen for at have fremsendt denne meddelelse om beskyttelse af luftfartspassagerer.
Vi behandler her et emne, som har stadig større interesse, også for europæerne, fordi der er stadig flere luftfartspassagerer. Der er imidlertid også en stadig større utilfredshed med den lufttransport, som vi tilbydes, og de vilkår, som den foregår under. Europa-Parlamentet og Kommissionen må gå i brechen for de interesser, som de europæere har, der benytter lufttransport. Sagen er dog den, at de problemer, som passagererne møder, ikke kun er flyselskabernes ansvar, men også skyldes lufthavnene, og vi må gøre noget ved begge disse forhold. Lufthavnene minder efterhånden mere om stationer i en undergrundsbane, hvor der er så mange mennesker, at komforten ganske er forsvundet, mens utrygheden til gengæld er temmelig nærværende.
Hvad transport angår, ønsker passagererne sikkerhed, men de vil også gerne på forhånd vide, under hvilke vilkår de skal transporteres. Jeg takker hr. Collins for at have taget imod mange af de ændringsforslag, som vi har fremsat til hans betænkning, for jeg mener, at det virkelig har haft et formål at få dem med. Det er vigtigt, at passagererne på forhånd kender og kan sammenligne de vilkår, som de skal transporteres under. Ikke kun prisen, men også sikkerhedsforholdene, komforten - afstanden mellem sæderne eksempelvis - og f.eks. også luftkvaliteten (der er godt nok talt meget om, at flyene er blevet til ikkerygerfly, men beskyttelsen mod forurening er gået ned for at få reduceret lufttransportens omkostninger).
Jeg mener, at vi skal tage energisk fat på dette problem, og jeg vil derfor gerne spørge fru kommissær Loyola de Palacio, om hun stadig agter at fremlægge lovgivning i denne sag inden årets udgang, og hvad en sådan kommer til at bestå i.

Foster
Hr. formand, jeg vil gerne lykønske hr. Collins med hans betænkning, som efter min mening udgør et fornuftigt kompromis til Kommissionens forslag.
Eftersom luftfart er den mest regulerede form for transport, bifalder jeg branchens tilsagn, som blev vedtaget i Lissabon i maj, om at gennemføre den frivillige forpligtende aftale om service. Dette er utvivlsomt den bedste vej frem, eftersom overregulering vil være yderst skadelig for luftfartsindustrien i hele Europa og navnlig i Det Forenede Kongerige og ville føre til, at vi kunne miste vores konkurrenceevne. Betænkningen er eksplicit, når den siger, at ønsket om at beskytte flypassagerer ikke bør hindre konkurrencen, mens den frivillige aftale samtidig er omfattende og detaljeret på de områder, hvor der er behov for forbedringer. Jeg håber, at Kommissionen vil modstå at stille lovgivningsforslag, da det kun er ret og rimeligt, at branchen får tilstrækkelig tid til fuldt ud at gennemføre denne aftale. Hvad angår et lille punkt fra hr. Collins, vil jeg sige, at Det Forenede Kongerige er det eneste land, der allerede har et krav om en minimumssædeafstand af sikkerhedsgrunde, og jeg mener derfor, at EU kunne følge dette eksempel.
Hvad Schmitt-betænkningen angår, vil jeg gerne lykønske hr. Schmitt for at have afklaret og forbedret Kommissionens forslag, selv om jeg stadig har nogle dybe forbehold på en række områder. Ikke desto mindre mener jeg, at der er almindelig enighed om, at der er brug for et fælleseuropæisk organ især inden for flyindustrien, selv om der stadig er dobbelttydighed i ICAO-reglerne, som klart specificerer, at ansvaret for både individuel certificering af fly og designændringer og -modifikationer ligger hos de stater, der indregistrerer dem.
Endelig er vi til trods for, at vi har spurgt Kommissionen ved en række lejligheder, stadig ikke klar over de nationale civile luftfartsmyndigheder, JAA's fremtidige rolle, idet den foreslåede forordning ikke definerer dens parametre. Jeg mener desuden, at bestræbelserne på dette stadium bør koncentreres om at nå frem til en ensartet anvendelse af de ICAO-, JAA- og Eurocontrol-standarder, der allerede findes. EF bør ikke søge at gå parallelt og skabe uønskede forvridninger i de aktuelle ICAO-baserede sikkerhedsrammer. Jeg glæder mig til at høre Kommissionens svar.

Simpson
Hr. formand, jeg bifalder forslagene om at give passagerer lovfæstede rettigheder såvel som stigningen i antallet af afviste krav om kompensation for flyaflysninger og retten til erstatning i forbindelse med flyforsinkelser.
Idéen om nye aftalestandarder mellem operatører og forbrugere er ikke kun velkommen, men burde have været indført for længe siden. Forsinkelser er et uvæsen. Manglende oplysninger om årsagen til forsinkelsen med ikke så meget som en undskyldning eller erstatning er uacceptabelt. Forhåbentligt vil tingene med støtte fra flyselskaberne og det arbejde, der er gjort af hr. Collins i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme, nu ændre sig til det bedre.
Vi kan aldrig tage flysikkerhed for givet. I dag fortalte min kollega, fru Cerdeira, mig om den tragiske ulykke i sidste uge, hvor en gammel CN-235, der var ombygget fra militær brug, styrtede ned på en flyvning fra Melilla til Malaga med tab af liv. Jeg udstrækker min og fru Cerdeiras sympati til ofrenes slægtninge.
Hvad hr. Titfords bidrag angår, gik jeg ud fra, at han talte for sig selv. Kun folk med et mærkværdigt syn på livet og et særligt politisk perspektiv kan nedvurdere betydningen af luftfartssikkerhed i forfølgelsen af deres egne nationalistiske mål. Sikkerhed bør aldrig bruges som en politisk fodbold. Jeg fordømmer hr. Titford for at gøre dette.

Ripoll y Martínez de Bedoya
Hr. formand, fru kommissær, jeg vil indlede med at lykønske Kommissionen og navnlig kommissæren med de forskellige og betydningsfulde initiativer, hun tager på dette område. Jeg vil ligeledes lykønske ordførerne, hr. Collins og hr. Schmitt, med det glimrende arbejde, som de hver især har udført, og gøre opmærksom på noget, som jeg finder vigtigt i denne forbindelse.
Spørgsmålet om beskyttelse af passagerer er sammen med dem om det fælles luftrum, om sikkerhed og om miljøbeskyttelse et vigtigt spørgsmål for lufttransporten, for passagererne og også for borgernes syn på det europæiske projekt.
Vi er alle sammen bevidste om vigtigheden af dette transportmiddel og også om den modsætning, der er imellem luftens Europa og jordens Europa: Mens de traditionelle grænser er ved at forsvinde, ser vi, at disse grænser stadig eksisterer i luftfartssektoren. Derfor har initiativer som dem, vi diskuterer her, stor betydning for vores borgere i dag.
Jeg kommer fra Balearerne, hvor afhængigheden af fly - som De udmærket ved - er meget stor. Jeg ved, hvad det vil sige at være udsat for kaos i en lufthavn eller uendelige forsinkelser. Derfor mener jeg, at det er prisværdigt, at Kommissionen forsøger at skabe en ligevægt mellem lovgivningen og de frivillige aftaler, som involverer både luftfartsselskaber, lufthavne og lufthavnsmyndigheder, uden at turistsektoren bliver glemt.
Denne meddelelse er vidtgående og et forsøg på at skabe ligevægt mellem behovet for at skabe garantier for passagererne og sikre en effektiv og konkurrencedygtig lufttransport. Det er nødvendigt at sikre, at budskabet når ud til brugerne, og at de er helt klar over deres lovfæstede rettigheder, når der opstår problemer på flyrejser.
Jeg beklager, at flere af initiativerne på området er blokeret i Rådet, og jeg håber, at der opnås rimelige aftaler, så behandlingen kan fortsætte uden forsinkelser.
Som følge af og som påmindelse om den frygtelige ulykke, der i sidste uge ramte et fly fra den spanske by Melilla, vil jeg slutte med at lykønske Kommissionen og hr. Schmitt med deres forslag om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur. Jeg mener, at betænkninger som hr. Schmitts i fremtiden kan om ikke ligefrem forhindre, så i hvert fald begrænse disse frygtelige ulykker væsentligt.

Mastorakis
Hr. formand, fru kommissær, ærede kolleger, når vi taler om Schmitt-betænkningen, bør vi også rose Kommissionen for dens forslag, som er et svar på Parlamentets anmodning, og naturligvis ordføreren for hans meget seriøse arbejde. Basale kendetegn for et agentur som det, der er i færd med at blive oprettet, må naturligvis være handlefrihed og effektivitet, og disse elementer er til stede i dette tilfælde.
Men da det var den samme ordfører ved oprettelsen af et lignende agentur, nemlig søfartssikkerhedsagenturet, som vi forhandlede her i salen for ikke ret længe siden, og da han altså har beskæftiget sig med et tilsvarende emne, og da jeg gerne vil undgå at gentage synspunkter, som allerede er hørt, får jeg lejlighed til at holde fast på det generelle synspunkt, at de regler, der ligger til grund for ens administrative apparater, også skal være ens. Denne tydeligt logiske klausul anvendes ikke altid i EU's tekster, ja, ikke engang i Parlamentets tekster, eftersom, som De alle ved, den endelige tekst hver gang afhænger af mange omstændigheder i de forskellige forhandlingsorganer og i særdeleshed under afstemningen. F.eks. er vores parlamentsudvalgs forslag til en bestyrelse i søfartssikkerhedsagenturet, som blev vedtaget her i salen, fuldstændigt forskelligt fra det tilsvarende forslag, som vi forhandler i dag, og hvortil der naturligvis er stillet ændringsforslag for at forbedre det. Tilsvarende er også Kommissionens forslag forskellige.
Kan man retfærdiggøre denne uoverensstemmelse? Tilsvarende besynderligheder kunne man også fremvise ved mange punkter i mange af vores lovgivningstekster, og det er ikke noget, man kan rose Unionens ansvarlige tjenester og organer for, og Parlamentet er naturligvis ikke nogen undtagelse. På grundlag af de nævnte punkter mener jeg, at Kommissionen bør skride til en sammenlignende kontrol af disse tekster, så den kan stille forslag om at indføre ens bestemmelser i ens tilfælde ved at fjerne eksisterende, uberettigede modsætninger.

McCarthy
Hr. formand, jeg vil også gerne lykønske hr. Collins med hans fremragende betænkning, ja, og for at acceptere mine ændringsforslag om sundhedsaspekterne i forbindelse med flyvning.
Brenda Wilson er en af mine vælgere fra Stor-Manchester, som fører ivrige kampagner for Aviation Health Institute, en organisation, der arbejder internationalt for at forbedre flypassagerers sundhed. På tragisk vis døde hendes søn Neil af en dyb venetrombose efter en kort flyrejse til Benidorm. Han er en ud af 2.000 påståede flypassagerer, der ifølge nogle lægekredse hvert år dør af dyb venetrombose, ikke kun på langdistanceflyvninger og ikke kun på turistklasse, og der er derfor en voksende bekymring med hensyn til den potentielle forbindelse mellem flyrejser og blodpropper.
Forskningen på området er ikke klar. Verdenssundhedsorganisationen bevilger 7 millioner engelske pund til forskning, og jeg vil her i aften bede Dem om give Deres tilsagn om en EU-undersøgelse af potentielle forbindelser mellem dyb venetrombose og flyvning og forebyggende foranstaltninger. Jeg vil også bede Kommissionen om at tage idéen i mit ændringsforslag om forbedrede sundhedsbriefinger og sundhedsadvarsler på billetter forud for flyvning op. Dette vil gøre det muligt for passagerer som forbrugere at vælge måske ikke at drikke alkohol, måske at tage aspirin tre til fire dage inden flyrejsen eller iføre sig disse nye kompressionssokker, som hjælper med at regulere blodtilførslen i benene.
Der er ikke grund til at være sortseer. Vi ved, at det er sikkert at flyve, men der er ikke desto mindre en lille risiko for nogle passagerer, som kan udvikle blodpropper. Vi skylder vores europæiske passagerer, at vi øger vores viden og forskning inden for dette område. Jeg vil gerne have Deres forsikring om, at De nu vil reagere på vores opfordring til forskning og som en prioritet tage et møde med flyindustrien for at se på forbedrede sundhedsadvarsler på billetter. Vi er for frivillighed, men hvis det er sandt, at flyselskaberne har kendt til risiciene for dyb venetrombose i over 30 år, så har vi måske brug for lovgivning.

De Palacio
Hr. formand, jeg vil indlede med at sige, at vi er i gang med at diskutere to forskellige initiativer. Det ene er af lovgivningsmæssig art og handler om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur. Det andet vedrører Parlamentets betænkning om Kommissionens meddelelse om beskyttelse af luftpassagerer.
Jeg ønsker de to ordførere hjerteligt tillykke.
Jeg vil begynde med at tale om initiativet om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur, og jeg vil naturligvis lykønske hr. Schmitt med hans arbejde.
I sine forslag til fælles regler for civil luftfart og om oprettelse af et europæisk luftfartssikkerhedsagentur har Kommissionen tænkt på målet om at opnå et højt og ensartet sikkerhedsniveau, som er et grundelement inden for lufttransport. Og måske den største og vigtigste af passagerernes rettigheder. Et sikkerhedsniveau i hele EU og ligeledes bedre miljøbeskyttelse.
Dette system med fælles regler vil også fremme det indre marked og styrke den europæiske luftfartsindustris konkurrenceevne, og det er naturligvis et vigtigt led i Airbus-projektet. I fremtiden vil det være nok med ét certifikat for at kunne udbyde sine produkter på hele det europæiske marked, mens adgangen til de eksterne markeder forenkles takket være aftaler, der sikrer harmonisering og gensidig anerkendelse af certifikater.
Det forslag, som De behandler i dag, er derfor et stort fremskridt, især hvis man tænker på de mål, der forfølges, men det drejer sig også om en virkelig nyskabelse for den europæiske integration, i betragtning af at sektoren for civil luftfart hidtil har været meget påvirket af staternes suverænitet og det mellemstatslige samarbejde - et faktum, som talerne har påpeget. Hvad angår gennemførelsen af Fællesskabets mål, har Kommissionen beføjelse til at vedtage passende tekniske forskrifter og administrative procedurer.
Dette specialiserede agentur har til formål at bistå Kommissionen med udførelsen af dens opgaver, men agenturet har også dets egne beføjelser, da det i visse tilfælde skal udstede certifikater om produkters overensstemmelse med fællesskabsbestemmelserne i stedet for de nationale myndigheder - jeg vil understrege, at det er afgørende for Airbus-projektet, som hr. Jarzembowski sagde for et øjeblik siden - og i andre skal føre tilsyn med de nationale myndigheders udstedelse af certifikater.
De af Parlamentets udvalg, som har arbejdet med denne tekst, har forstået udspillets betydning, og jeg takker dem for deres støtte til Kommissionens forslag.
Hvad angår ændringsforslagene, kan jeg fortælle Dem, at Kommissionen kan godtage størstedelen af dem, for de forbedrer og tydeliggør vores oprindelige forslag. Mange af dem stemmer faktisk overens med Rådets bemærkninger, og de vil således blive inddraget i det ændrede konsoliderede forslag, enten delvist eller med små stilistiske tilpasninger. Kommissionen kan desuden uforbeholdent godtage styrkelsen af den administrerende direktørs beføjelser, som ordføreren nævnte i sit indlæg, og ligeledes bestemmelserne om budgetkontrol af agenturet.
Men nogle af ændringsforslagene kan vi ikke acceptere. Jeg vil nævne deres nummer og forklare hvorfor. For det første mener vi ikke, at det er hensigtsmæssigt at inddrage agenturets indtægter og dermed hele dets budget i EU's budget. Denne beslutning ville være i modstrid med den fleksible forvaltning, som vi ønsker, at dette organ skal have. Derfor kan Kommissionen ikke støtte ændringsforslag 4 og 56.
Der er ændringsforslag, som kunne skabe en vis forvirring, er vanskelige at gennemføre eller falder uden for emnet, og de bør derfor afvises. Det drejer sig om ændringsforslag 3, 15, 17, 19, 28, 29, 54 og 65.
Jeg vil også sige, at vi heller ikke kan acceptere ændringsforslag 5 og 62, som vedrører forordningens anvendelsesområde, sådan som de er, men i dette tilfælde kan vi som et kompromis acceptere, at der i året efter vedtagelsen af forordningen stilles forslag om luftfartsdrift og personalelicenser.
På de andre områder kan vi ikke acceptere definitivt at udelukke lufthavnene. Vi kan kun tillade, at der senere stilles forslag på disse områder.
Hvad angår offentliggørelsen af resultater af inspektioner af nationale myndigheder indeholdt i ændringsforslag 24 og 30, mener Kommissionen ikke, at det er hensigtsmæssigt i det omfang, det drejer sig om fortrolige oplysninger, som kan være grundlaget for overtrædelsesprocedurer. Den henholder sig på den anden side til forordning (EF) nr. 1049/2001 om offentlighedens aktindsigt i Fællesskabets institutioners dokumenter.
Jeg må også reagere på ændringsforslagene om agenturets uafhængighed, det vil sige ændringsforslag 21, 32, 42, 43, 45, 53, 64, 70 og 71. Vi ønsker alle, at det skal være et uafhængigt organ, når det optræder på tekniske områder, men det betyder ikke, at det kan undslippe enhver form for politisk kontrol. Vi ønsker uafhængighed, hvad angår dem, der administreres, eller de forskellige lobbyer, der måtte være i denne sektor, hvilket er naturligt, som er meget aktive, og ikke uafhængighed i forhold til Fællesskabets institutioner, for jeg må understrege, at der under alle omstændigheder skal være politisk kontrol. Derfor kan Kommissionen ikke acceptere de forslag, som har til formål at reducere dens beføjelser til at kontrollere agenturet. Vi mener imidlertid, at ændringsforslag 36, som afspejler Parlamentets vilje til ikke at indgå i agenturets bestyrelse, er helt i orden, hvis Parlamentet ser sådan på det.
Det arbejde, der er i gang i Deres institution og i Rådet, viser, at vi vil nå til enighed på næsten alle punkter i denne sag, undtagen det, der vedrører staternes og Fællesskabets respektive kontrol af agenturet. For Kommissionen er det derfor vigtigt at opnå Parlamentets støtte på dette punkt.
Tillad mig igen at lykønske ordføreren og takke Dem for det glimrende arbejde, De har udført.
Hvad angår Kommissionens meddelelse om beskyttelse af luftpassagerer, vil jeg indlede med at lykønske hr. Collins med hans detaljerede og ansporende betænkning, som jeg har læst med stor interesse. Efter læsningen har jeg konkluderet, at Parlamentet og Kommissionen i stor udstrækning er enige.
Begge institutioner prioriterer beskyttelsen af passagererne højt, og vi er enige om, at den skal garanteres på to måder, som ikke er modstridende, men supplerer hinanden. Den ene er luftfartsselskabernes frivillige aftaler, og den anden er ufravigelige lovbestemmelser.
Jeg vil kort resumere de aktioner, der er planlagt for den kommende tid, og De vil få at se, at de fuldt ud inddrager Deres bekymringer og forslag. For det første overvågningen af de frivillige aftaler. Vi er helt enige i, at de aftaler skal omfatte en mekanisme til kontrol af deres overholdelse, hvis vi ønsker, at de virkelig skal være effektive og fungere og dermed være troværdige for de rejsende. I de kommende måneder vil der blive arbejdet omhyggeligt med kontrolforanstaltningerne og ligeledes med udenretslig bilæggelse af tvister. Jeg har endda haft et møde med luftfartsselskaberne, hvor jeg sagde meget tydeligt, at dette er et meget vigtigt aspekt - og jeg tror, at vi kan finde løsninger, som alle kan gå ind for.
Desuden er det vigtigt, at passagererne er velinformerede til enhver tid, fra det tidspunkt, hvor de planlægger deres rejse, til selve flyrejsen, som hr. Ojeda sagde for et øjeblik siden. Luftfartsselskaberne har lovet at forbedre informationen i henhold til deres frivillige aftaler. Hvad angår forbrugerrapporterne, hvor flyselskabernes service sammenlignes, iværksætter vi om kort tid et eksperiment for at afprøve metoder og derefter undersøge lovgivningen ud fra erfaringerne. Det er af største betydning.
Nogle af passagerernes interesser er så vigtige, at de skal beskyttes med lovbestemmelser. Vi har til hensigt at stille Parlamentet og Rådet forslag om lovgivning på to konkrete områder, nemlig afvisning på grund af overbookning og flyaflysninger. På det første område har vi udarbejdet et forslag, og nu er vi i færd med at forbedre det ud fra de forskellige interesserede parters kommentarer. Det andet område vedrører luftfartsselskabernes kontrakter med deres kunder. I slutningen af året vil vi forelægge et høringsdokument, og efter at vi har fået reaktioner på det, vil vi udarbejde et forslag. I dokumentet vil vi være meget opmærksomme på handicappedes rettigheder, et spørgsmål, som nogle af Dem også har fremhævet, og vi håber, at Parlamentet og Rådet hurtigt vil vedtage forordningen, hvorved Montreal-konventionens bestemmelser om luftfartsselskabers erstatningsansvar kommer til at gælde i Fællesskabet, således at disse nye bestemmelser kan træde kraft ved udgangen af næste år.
Til sidst vil jeg tale om noget, som forskellige talere har fremhævet, sidst fru McCarthy, og som bekymrer os alle sammen, nemlig passagerernes helbredsproblemer. Vi mener, at det er væsentligt at lave en tilbundsgående og udtømmende undersøgelse af risiciene ved flyrejser. Derfor finansierer vi en undersøgelse af kabineforhold inden for rammerne af det femte rammeprogram, og vi overvejer, hvordan vi bedst kan støtte de undersøgelser af dyb venetrombose, som Verdenssundhedsorganisationen har iværksat. Jeg kan fortælle Dem, at jeg personligt har henvendt mig skriftligt til alle luftfartsselskabernes direktører for at gøre opmærksom på dette problem og anmode dem om med den viden, der er til rådighed, at træffe foranstaltninger allerede nu for at begrænse problemet.
Selv om begge initiativer vil tage nogen tid, vil de danne et solidt grundlag for udarbejdelse af politikker, og vi vil sørge for, at De bliver informeret løbende.
Endelig vil jeg sige, hr. formand, at det glæder mig at kunne konstatere, at Parlamentet og Kommissionen har samme interesse for sagen, og at vi passagerer forleden dag på en flyrejse, der var mere end 20 minutter forsinket, fik besked om, at vi i henhold til selskabets kontraktvilkår havde ret til en gratis rejse på samme strækning med det samme selskab inden for en måned, netop fordi der havde været en forsinkelse på mere end 20 minutter. Med det vil jeg sige, at allerede nu har Parlamentets og Kommissionens bekymringer og aktioner fået konkrete følger for borgere, brugere og forbrugere.

Foster
Hr. formand, lige et hurtigt spørgsmål til kommissæren: Vi har ved en række lejligheder i Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme udtalt, at vi stadig ikke er klar over de nationale civile luftfartsmyndigheders og Organisationen af Fælles Luftfartsmyndigheders fremtidige rolle, da den foreslåede forordning ikke definerer dens parametre. Jeg ville være meget taknemmelig for et svar fra Kommissionen. Det er måske ikke muligt her i aften, men jeg vil gerne have en bredere afklaring på dette område.

De Palacio
Hr. formand, på et tidspunkt vil de to institutioner EASA og JAA være sammenfaldende og eksistere samtidig. I JAA vil der restere nogle beføjelser, f.eks. hvad angår personale, men med tiden vil de overgå til EASA. På et tidspunkt vil der altså være et sammenfald mellem de to institutioner, men det vil kun være en overgang. Under alle omstændigheder kan jeg sende Dem nærmere oplysninger om det.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen under ét er afsluttet.
Afstemningen finder sted onsdag kl. 12.00.

Økopointsystem for lastbiler i transit gennem Østrig
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0266/2001) af Swoboda for Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme om forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning om ændring af protokol 9 til tiltrædelsesakten for Østrig, Finland og Sverige, hvad angår økopointsystemet for lastbiler, der foretager transitkørsel gennem Østrig (Hughes-proceduren) (KOM(2000) 862 - C5-0769/2000 - 2000/0361(COD)).

Swoboda
Hr. formand, fru kommissær, mine damer og herrer, det er bestemt altid svært at skulle udarbejde en betænkning, som vedrører ens eget land, fordi man måske i så fald er alt for subjektiv. Jeg forsøger under alle omstændigheder at fremstille tingene så objektivt som muligt. Jeg vil gerne starte med at gøre det klart, at Østrig, da landet forhandlede med EU om tiltrædelsen, gav udtryk for et ønske, nemlig at indholdet og essensen i transitaftalerne skulle overføres til en protokol og dermed udgøre en bestanddel af tiltrædelsen og tiltrædelsesforholdet ved tiltrædelsen af EU.
Transitaftalen har med sikkerhed en særlig betydning, fordi transittrafikken i Østrig - og dette er en særlig situation i hele EU - ikke alene udgør en meget stor andel af den samlede trafik - op til 80% på nogle veje - men også på grund af den geografiske placering og den kendsgerning, at landet er relativt lille, medfører en relativt kraftig miljøbelastning, især i de følsomme områder. Desuden er det et område, som i praksis næsten ikke har nogen egen værdiskabende effekt. At man på sigt ikke kan adskille transittrafikken fra de øvrige trafikformer, er klart. Derfor udløber denne transitaftale jo også relativt snart, nemlig i slutningen af 2003.
Kommissionen bryder sig ikke om denne aftale. Jeg forstår godt, at der findes personer, som ikke kan lide den, for trafikpolitisk er den ikke optimal. Kommissionen har på forskellig vis forsøgt at torpedere denne aftale. For det første mener den, at sanktionsmekanismen er for streng. Jeg giver Kommissionen ret med hensyn til indholdet, det forstår jeg også. Derfor har jeg også taget hensyn til det, Uli Stockmann har stillet forslag om, og i mit punkt 2 c) er indeholdt, at vi som Parlament i særdeleshed mener, at der skal findes en bedre mere glidende metode.
Kommissionen mener for det andet, at beregningen ikke fungerer korrekt i Østrig. Jeg kan ikke bedømme det, det er spørgsmål om at fastslå kendsgerninger. Vi har i udvalget besluttet at kræve, at Kommissionen skal sørge for, at der foretages en korrekt beregning, da jeg naturligvis netop ikke ønsker at stå for ukorrekte beregninger. Men Kommissionen mente derefter, at den ikke bryder sig om sanktionsmekanismen, at den ikke bryder sig om beregningen, og hvis den ikke kommer igennem med det, så er den også imod det kvantitative loft.
Men det er klart, at det kvantitative loft for transit med lastbiler på forhånd var en del af protokollen. I en foreløbig vurdering fra EF-Domstolen fastslås det ligeledes, at det var et essentielt element i transitaftalen. Det er heller ikke sandt, som Kommissionen har hævdet, at det i en vis udstrækning er et negativt incitament til at anvende køretøjer, der ikke er miljøvenlige. Enhver virksomhed er naturligvis bedre stillet ved at anvende miljøvenlige køretøjer, da den i så fald skal anvende færre økopoint. Derfor er der i høj grad tale om bestemmelser, som motiverer virksomhederne til at anvende gunstigere og dermed mere miljøvenlige køretøjer.
På denne baggrund forstår jeg ikke helt, hvorfor man så forceret retter disse angreb mod et eksisterende aftaleforhold, som i forvejen udløber om kort tid. Fru kommissær, jeg forstår heller ikke, at det skete i en situation, hvor Kommissionen ved, at Østrig som følge af den næste udvidelse må påregne en graverende stigning i transittrafikken. Jeg skal gerne give Dem analysen fra et uafhængigt økonomiinstitut, som fastslår, at man frem til 2015 - det er bestemt en lang tidshorisont - skal regne med en fire- til femdobling af transittrafikken. Det vil sige, at det er komplet umuligt for mig i denne situation, hvor man også ved, at befolkningen er meget sensibel, hvad angår trafikspørgsmål, at forstå, hvorfor man vil ændre et eksisterende aftaleforhold for måske i et til halvandet år at skabe en anden situation.
Jeg vil gerne endnu en gang sige, at det for os ikke handler om, at der laves nye regler i denne forbindelse. Det handler ikke om, at man indfører nye begrænsninger i denne forbindelse. Det handler udelukkende om, at et eksisterende aftaleforhold - og det er immervæk på et tillidsgrundlag, man laver aftaler - fortsat skal gælde. Jeg skal endnu en gang gentage, det handler frem for alt om, at man i en følsom tid, hvor udvidelsen er på dagsordenen, ikke gyder olie på ilden, fordi man nøjagtigt er klar over, hvad det kan medføre.
Min anbefaling er naturligvis at stemme for betænkningen i dag, som den - jeg medgiver, at det var med et meget lille flertal, hvis man overhovedet kan tale om et flertal i den forbindelse - blev vedtaget i udvalget. Fru kommissær, jeg ved, De ikke vil kunne bifalde dette, men jeg har alligevel en anmodning til dem om, hvorvidt De i tilfælde af - hvad let kan ske - at Parlamentet tager en anden beslutning og afviser mit forslag, kunne overveje at undlade at "gennemtvinge" den. Kunne De bruge denne prekære, sensible situation i dette også for forhandlingerne med ansøgerlandene så vigtige land som anledning til at finde en langsigtet løsning og ikke "med vold og magt" gennemtvinge en kortfristet løsning?

Kronberger
Hr. formand, ved afstemningen om at slette 108%-klausulen drejer det sig om langt mere end blot et miljøspørgsmål for Østrig. Det drejer sig også om transitbelastningen i en meget følsom alperegion. Først og fremmest drejer det sig om, at der findes en gyldig aftale mellem Østrig og EU. Kommissionen forsøger med sit forslag til forordning ensidigt at ophæve denne gyldige aftale. Europa-Parlamentet skal i den forbindelse sikre legitimeringen af denne forkerte handling.
Hvis vi stemmer for dette forslag, så støtter vi et traktatbrud til skade for en medlemsstat. Det kan og skal bevirke, at tilliden til indgåede aftaler og dermed også tilliden til retssikkerheden i EU forsvinder. I stor udstrækning talte netop indbyggerne i de berørte alperegioner til fordel for et medlemskab af EU, og dette i tiltro til aftalens gyldighed. Hvis vi stemmer for denne ikke retfærdiggjorte ophævelse af beskyttelsesklausulen, fremmer vi uviljen mod Unionen og driver befolkningen ud i nye blokader på gaden.
På denne baggrund beder jeg Dem indtrængende om at støtte hr. Swobodas betænkning eller - i betragtning af vejret - om ikke at lade ham stå ude i regnen.

Ferber
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, Gruppen for Det Europæiske Folkeparti (Kristelige Demokrater) og De Europæiske Demokrater stemmer for Kommissionens forslag. For dette taler for det første, at målet med økopointsystemet næsten er nået. Målet var at reducere den totale NOx-udledning fra lastbiler i transit gennem Østrig frem til slutningen af 2003 med 60%. I 2000 nåede vi allerede 56%, det vil sige, at vi er på rette vej til at nå det fastsatte mål i aftalen inden 2003.
For det andet berøres selve økopointsystemet ikke af kommissionsforslaget. Målsætningen om en reduktion på 60% fastholdes. Kommissionen er udtrykkeligt fortaler for en fortsættelse af økopointsystemet. Kun den såkaldte 108%-klausul skal slettes. Denne klausul er i modstrid med det egentlige formål med økopointsystemet, nemlig beskyttelsen af miljøet via en reduktion af NOx-udledningen. Derved skabes der incitament til at købe og anvende lastbiler, der udleder færre skadelige stoffer. 108%-klausulen sætter et loft for transitkørslen og sørger for sanktioner, hvis den overskrides. Denne klausul får dog kun virkning, hvis lastbilerne har udledt 8% mindre pr. år. Det er et paradoks. Derfor giver det ikke nogen mening.
For det tredje reduceres transittrafikken gennem alperne ikke ved en reduktion af økopointene. Den overføres enten til Schweiz eller omformes ved fidusmageri til bilateral trafik ind og ud af Østrig eller gennemføres af østeuropæiske lastbiler, som på grund af en anden tilladelse heller ikke er omfattet af økopointsystemet. Dette bevirker alt i alt, at vi ikke opnår en yderligere reduktion af NOx-udledningerne i Østrig.
For det fjerde er sanktionerne i 108%-klausulen uforholdsmæssigt store. Således blev en overskridelse af 100.000 kørsler i 1999 sanktioneret med en reduktion på 150.000 kørsler i 2000.
Det sidste punkt, jeg vil komme ind på, er tvivlen om, hvorvidt primær ret - i dette tilfælde altså tiltrædelsesprotokollen - kan ændres via sekundær ret, altså via et forslag til forordning fra Kommissionen, som vi har forhandlet om i dag. Denne tvivl finder jeg ubegrundet. I protokol 9 er der eksplicitte bestemmelser om en kontrol af økopointsystemet i 2001. På dette grundlag er kommissionsforslaget også retmæssigt. Derfor opfordrer jeg til at afskaffe 108%-reglen og stemme for kommissionsforslaget uden ændringer.

Stockmann
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, der blev lavet en aftale om økopointsystemet i forbindelse med Østrigs tiltrædelse af EU. Vi taler altså om en eksisterende retsgyldig aftale, der udløber i 2003. Det var målet - og det er blevet nævnt - at der skulle anvendes mere miljøvenlige lastbiler i alpetransitten gennem Østrig, og at NOx-udledningerne skulle reduceres med 60% i forhold til 1992, og det er næsten nået.
I aftalen blev der desuden fastsat et maksimalt loft for transitkørsel, den såkaldte 108%-klausul. Kommissionen ønsker nu at stille 108%-klausulen i bero inden slutningen af 2003. Ordføreren, Hannes Swoboda, afviser kommissionsforslaget, og jeg er enig i denne opfattelse, selv om der i denne forbindelse er en interessekonflikt mellem Østrig og f.eks. også Tyskland. Vores målsætning må da være at handle i overensstemmelse med den europæiske trafikpolitik, det vil sige at have en styringsmekanisme til økologisk følsomme regioner. Jeg vil gerne gøre opmærksom på tre problemer, og det har jeg også gjort med mine ændringsforslag.
For det første drejer det sig om en korrekt beregning af antallet af kørsler. I denne forbindelse ytres der tvivl fra forskellige sider om statistikkernes rigtighed, for i statistikkerne medtages bl.a. også bilaterale kørsler. Der skal derfor drages omsorg for, at antallet af kørsler beregnes rigtigt, så der ikke gennemføres forkerte sanktioner.
Dermed er jeg kommet til mit andet punkt, sanktionerne. I 1999 - det er også blevet nævnt - blev transitkørslerne overskredet med 100.000 kørsler, og dette førte til en reduktion i kørslerne med 150.000 - altså til en "straf". Den aktuelle sanktionsmekanisme forekommer mig overdrevet og forkert, da den rammer de enkelte transportvirksomheder, selv om den har sigte på statslig handling. Der er brug for handling på dette område.
Det tredje og sidste punkt vedrører vores overordnede trafikpolitiske målsætning om et bæredygtigt trafiksystem, som på sigt muliggør vedvarende mobilitet. Kommissionen har dog hidtil forsømt at komme med et nøglefærdigt samlet koncept for alpeområdet efter 2003. Det er nu en presserende nødvendighed.

Costa, Paolo
Hr. formand, fru kommissær, selv om man tager højde for alle de bekymringer, som ordføreren, hr. Swoboda, og andre kolleger har givet udtryk for med hensyn til overholdelsen af de forpligtelser, EU indgår ved at undertegne traktaterne, bør man efter min mening stemme for Kommissionens oprindelige forslag i dette særlige tilfælde. I min gruppe er vi enige om at følge denne retningslinje i morgen.
Det gør vi, fordi de erfaringer, man har gjort sig i de senere år, tværtimod skal bruges til allerede nu at fastlægge en konsekvent strategi for transitkørsel gennem Alperne, og denne strategi skal være baseret på, at der i fremtiden så vidt muligt bruges jernbanetransport i stedet for vejtransport.
Det nuværende system har vist sig i bund og grund at være effektivt, eftersom den grundlæggende målsætning er blevet nået eller er ved at blive nået. Klausulen viser sig til gengæld at være ineffektiv. Jeg vil endda sige, at den i nogle tilfælde er i strid med målsætningen om at gøre de lastbiler, der foretager transitkørsel gennem Østrig, mere miljøvenlige, og den er vanskelig - om ikke umulig - at anvende. Selv om hensigterne med den er gode, er den reelt ikke særligt nyttig.
Jeg tror ikke, at der opstår alvorlige vanskeligheder, og efter min mening er aftalen i bund og grund blevet overholdt, eftersom den målsætning, man ønskede at nå, er blevet nået. Klausulen bør efter min mening ikke anvendes, da den ikke hjælper os på nuværende tidspunkt. Den bør til gengæld anvendes ligesom andre klausuler for at harmonisere de forskellige systemer, som vi skal bruge for fremover at kunne fastlægge en bedre måde at rejse igennem hele Alpeområdet på.
Min gruppe og jeg håber, at man også vil tage højde for dette i den næste hvidbog, både ved at udvikle de jernbanelinjer, som vi har ventet på i alt for lang tid, og ved at anvende nogle tariffer, der via en bedre fordeling af infrastrukturomkostningerne gør det muligt at skabe nogle betingelser, hvor man i højere grad respekterer hele Alpeområdet.

Echerer
Hr. formand, ærede fru kommissær, kære kolleger, hr. Swoboda, vores ordfører, og også hr. Kronberger er begge østrigere, det er naturligvis ikke noget tilfælde, og de har begge redegjort detaljeret for den indenrigske situation i Østrig. Det drejer sig efter min mening dog ikke udelukkende om et østrigsk problem. Det drejer sig i denne betænkning og i morgen ved afstemningen om en beslutning med en enorm rækkevidde. Jeg forsøger ikke - og det ønsker jeg overhovedet heller ikke - at spille det indre marked, konkurrencen, miljø- og trafikpolitikken ud mod hinanden. Det handler efter min mening om to punkter.
For det første gentager jeg mine kollegers opfordring om ikke at opsige en aftale på ensidig Bush-manér. For det andet handler det om, i hvor høj grad vi tager vores europæiske miljø- og trafikpolitik alvorlig. Med hvor stor seriøsitet gennemfører vi den, og hvor effektivt ønsker vi at gennemføre den? Det drejer sig altså ikke udelukkende om reduktionen af kvælstof på Brenner-motorvejen. Vi har også brug for et kohærent trafikkoncept for hele Alperegionen og en internationalisering af de eksterne omkostninger. Så længe der ikke findes en omkostningsrealitet, er vejene billigst. Hverken kombineret trafik eller jernbanen kan konkurrere i denne sammenhæng. Det samlede økologisk følsomme alpeområde har brug for vores støtte i henhold til alpekonventionen. Borgerne - og ikke kun i disse følsomme regioner - har tiltro til Europa-Parlamentet, til alle parlamentmedlemmers ansvarsfølelse.

Meijer
Hr. formand, dette emne drejer sig om meget mere end et trafikproblem. Det drejer sig om, hvordan EU forholder sig til løfter til nye medlemmer, til de små medlemsstaters rettigheder og til andre interesser end blot økonomien. I årevis har Schweiz og Østrig beskyttet deres Alpedale imod støjbelastningen og luftforureningen fra transitlastbiler. En beskyttelse, som bliver mere og mere vigtig, efterhånden som denne miljøuvenlige transportmåde vokser.
Ved Østrigs tiltrædelse af Unionen blev der indgået et kompromis, som gjorde denne medlemsstat i stand til delvis at opretholde beskyttelsen ved at nedbringe NOx -udledningen med 60% mellem 1992 og 2004. Andre har også draget fordel af denne foranstaltning, fordi det hermed fremmes, at transporten begrænses eller flyttes til jernbaneforbindelser, som er bedre for mennesker og miljø. Udgangspunktet var ikke at vente på renere teknikker, men retten til at indskrænke transporten ved fastsættelse af lofter. Syv år efter dette kompromis forsøger Kommissionen at fratage Østrig denne rettighed og giver derved vejtrafikken nord-syd frit slag, selv om grænsen på 108% overskrides. Hvis EU behandler de små medlemsstater på denne måde, vil det i stigende grad resultere i modvilje og modstand. Den Europæiske Venstrefløjs Fællesgruppe støtter ordføreren i dennes forkastelse af Kommissionens, de store medlemsstaters og de store transportkoncerners angreb.

Van Dam
Hr. formand, antallet og fordelingen af økopointene i Østrig, men også selve økopointsystemet fører til en ladet debat med gang på gang hårde konfrontationer mellem tilhængere og modstandere. Det sker også nu.
Da Østrig blev medlem af EU, blev der aftalt en begrænset adgang for transittrafikken med varer indtil udgangen af 2003. Kommissionen vil lade en af delene af denne aftale bortfalde. Ordføreren betragter den ensidige ophævelse (delvis) af protokol 9, uden acceptable alternativer, som et brud på afgivne løfter.
Det nuværende system i Østrig er ikke perfekt. Ignoreringen af store grupper af vejbrugere ved målingen af emissionerne bidrager ikke til et klart billede af transittrafikkens emissioner. Endvidere er pligten til at finde tilstrækkelige alternativer til denne transport for Alpe-passagen ikke blevet opfyldt.
Jeg er overbevist om, at Europa ikke kan klare sig uden transport, men lige så lidt uden en sund natur, som vi alle lever i. Derfor støtter jeg initiativerne til at begrænse emissioner generelt og særligt i sårbare naturområder. Forkastelsen af Kommissionens forslag er derfor ikke et isoleret tilfælde, men falder inden for disse rammer.
Spørgsmålet er, hvilken fremtid transittrafikken gennem Østrig vil få efter 2003, når økopointsystemet forsvinder. For at løse problemerne i Alperne på en konstruktiv måde er det nødvendigt med en politik for sårbare områder. Så længe den mangler, opstår der ad hoc-foranstaltninger, som sjældent er konstruktive. Derfor er mit spørgsmål til Kommissionen, om den gør noget alvorligt ved dette spørgsmål i den så længe ventede hvidbog?
Kort sagt, jeg anser det for uklogt, så længe der ikke er en bredere politik for sårbare områder, at træffe ensidige foranstaltninger, hvorom det ikke kan forventes, at de fremmer bæredygtig mobilitet.

Raschhofer
Hr. formand, ærede kolleger, jeg taler som østriger, men jeg taler også som europæer. Jeg giver Dem tre grunde hertil. For det første var transitaftalen en del af Unionens løfte over for Østrig. Løftet gik ud på ikke at lade den følsomme Alperegion blive dækket af en transitlavine uden ende. Østrigerne stolede på Europas ord. 66% af østrigerne stemte for tiltrædelsen til Unionen. Hvis det foreliggende kommissionsforslag accepteres, brydes dette løfte. Jeg siger som europæer til Dem, at det er den slags stof, der skaber kattejammer, når endnu en folkeafstemning et sted i Europa er gået galt.
For det andet så er transitaftalen og dermed 108%-klausulen, om hvis sletning det gælder, en del af protokollen om tiltrædelsen til EU. Det vil sige, at transitaftalen er primærret. Jeg stiller dem et samvittighedsspørgsmål: Hvad er en aftale værd, hvis Europa-Parlamentet kan udhule primærret ved en afstemning? Det er et grundlæggende spørgsmål, ikke kun et østrigsk, men også et europæisk.
For det tredje et spørgsmål til alle Dem: Hvad er ord på et stykke papir værd? I artikel 6 (ny) i Amsterdam-traktaten står der, at miljøbeskyttelseskrav skal integreres i udformningen og gennemførelsen af Fællesskabets politikker, som nævnt i artikel 3, f.eks. i forbindelse med varernes frie bevægelighed. Afstemningen i morgen er en målestok for, hvor seriøst Parlamentet forholder sig til denne artikel i Amsterdam-traktaten. Eller - mine damer og herrer - er miljøbeskyttelse og bæredygtig udvikling kun mundtlige tilkendegivelser her i Parlamentet? Kampen i morgen står mellem varernes frie bevægelighed og miljøbeskyttelsen - det er et principielt europæisk spørgsmål. Derfor beder jeg Dem om at stemme for betænkningen.

Jarzembowski
Hr. formand, kære fru næstformand, kære kolleger, der er en ting, der skal sættes på plads i denne forbindelse, nemlig påstanden om, at Fællesskabet tilsidesætter traktatret, for det er ganske enkelt noget vrøvl. Der er planlagt tilpasning af traktatretten, og det foreslås her at tilpasse retten på et eneste punkt. Det drejer sig altså i denne forbindelse slet ikke om traktatbrud. Hvis løsgængerne her istemmer klagekoret, der påstår, at vi ikke ønsker at behandle miljøet korrekt, og stiller krav om miljøbeskyttelse, så spørger jeg min østrigske kollega: Hvornår bevilliger I penge til at bygge Brenner-basistunnellen? Så gør I noget for miljøet. Vi er nemlig for længst bagud med gennemførelsen af Brenner-basistunnellen. Det er den eneste rigtige løsning for transitten gennem Alperne. De bør ikke fremture med store ord, fru kollega, men derimod få planlægningen af Brenner-basistunnellen i gang og bevillige pengene til dette. Det burde være Deres opgave i den regering, som de er medlem af. Vi har ikke brug for skrønemageri.
Kollega Stockmann har sagt så mange rigtige ting, nemlig at hovedformålet, reduktionen af NOx-udledningen, faktisk næsten er nået, og at 108%-klausulen er uforholdsmæssig og upræcis. Hr. Stockmann, stem for kommissionsforslaget i morgen sammen med os, så opnår De nøjagtigt det, De gerne vil. Jeg kan jo godt forstå, at De ikke ønsker at falde Deres østrigske ordfører i ryggen, men overvej, hvad De vil stemme i morgen. Stem for kommissionsforslaget.
Endnu to korte bemærkninger. Hvis man ønsker at bevare klausulen, vil det kun føre til, at det ikke ville være det reelle transportvolumen, som ville ændre sig, men derimod at de transitkørsler, som ikke længere er mulige, erstattes af kørsel i en virksomheds navn alene ind i Østrig, omlæsning, og derefter ud af Østrig i en anden virksomheds navn. Det vil sige, man ville opsplitte transitten, man ville få flere udstødningsgasser, man ville få flere omkostninger for forbrugerne - det er ikke løsningen. Løsningen er bygningen af Brenner-basistunnellen for på langt sigt at flytte godstransporten fra vejene til skinner. Det skal vi kæmpe for.

Fava
Hr. formand, først vil jeg gerne give udtryk for min tilfredshed med hr. Swobodas synspunkter og med stringensen i det arbejde, han har udført. Samtidig er vi dog helt overbeviste om det hensigtsmæssige i den målsætning, man har sat sig i den pågældende protokol, nemlig beskyttelsen af miljøet i Østrigs Alpeområde. Kommissionen agter at fastholde denne målsætning, og vi er ligeledes af den opfattelse, at 108%-klausulen bør afskaffes, sådan som det foreslås i Kommissionens forslag til forordning.
Jeg vil nøjes med kort at komme ind på to punkter, der undrer os. Det første punkt drejer sig om logikken, for bestemmelsen træder i kraft ud fra antallet af transitkørsler uden at tage hensyn til køretøjernes miljøvenlighed. Køretøjer, der er mere miljøvenlige, er således ensbetydende med, at der spares flere økopoint, med flere sammenlagte transitkørsler og med en større risiko for at overstige kvoten på 108%. Konsekvensen heraf er paradoksal, nemlig at de erhvervsdrivende ikke opmuntres til at vælge nogle mindre forurenende køretøjer.
Det andet punkt er af praktisk karakter, nemlig at målingssystemet er upålideligt, og den kritiske tærskel skulle være overskredet med 0,6% eller 10.000 transitkørsler, men ifølge en undersøgelse, som Kommissionen har foretaget, er 92.000 køretøjer kørt ind i Østrig uden at køre ud igen. Vi står over for et system, der har bevist, at det er fuldstændig upålideligt. Der er ikke belæg for grænsen på 108%, sanktionerne er helt overdrevne, og der er givet 150 færre transittilladelser, fordi tærsklen på 108% er overskredet.
Hr. formand, dette er de tekniske og objektive grunde til, at den italienske delegation stemmer for Kommissionens forslag.

Rack
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, på langt sigt befinder vores idéer sig slet ikke så langt væk fra hinanden. For så vidt som der nu allerede tegner sig et billede af den ansvarlige kommissærs fremtidige planer, vil hun det samme, som vi alle ønsker og har brug for, nemlig særligt følsomme trafikregler for særligt følsomme områder. Netop dette var også hensigten i sin tid med transitaftalen mellem det daværende Fællesskab og ansøgerlandet Østrig, som i enhver henseende stod på dørtærsklen til det fælles hus. De løsninger, som blev udarbejdet for knap 10 år siden, og de kompromiser, som dengang blev indgået for transitten gennem Alperne, har også i det store hele fungeret. Økopointsystemet har trods alle sine svagheder medført en væsentlig forbedring af den miljøproblematiske kvælstofsituation, og det mængdemæssige loft med 108%-reglen, som det nu drejer sig om, har i det mindste opfyldt nogle af de tilstræbte sikkerhedsnetfunktioner, trods en række problemer.
Hvorfor for en kort periode og før tid opsige en væsentlig del af arrangementet på nuværende tidspunkt og hvorfor i denne udgangssituation? Dette spørgsmål stiller alle mennesker sig selv i Østrig, og de kan ikke finde noget svar. Det skulle lige være, at man vil gøre op med transitbegrænsninger også og netop i det følsomme alpeområde. Jeg mener, at det ikke yder den fremtidige europæiske trafikpolitik nogen retfærdighed, hvis vi nu på grund af relative små uoverensstemmelser og strid bringer det langsigtede fælles mål i fare eller fjerner fokus fra det. Derfor finder jeg den holdning rigtig, som Udvalget om Regionalpolitik, Transport og Turisme vedtog med et ganske vist knapt flertal for to måneder siden. Udvalgets holdning kunne i stedet for at medføre store følelsesmæssige og politiske problemer for Østrig og dets borgere være en god anstødssten til nye bestræbelser på at finde acceptable løsninger.
Alle mod Østrig. Det kan og må ikke være tilfældet. Alle for en god løsning, der peger ud i fremtiden i det europæiske trafikspørgsmål. Det skal være vores mål, og jeg håber, at vi i morgen får gode afstemningsresultater, som kan sikre dette.

Lisi
Hr. formand, fru kommissær, efter min mening er det ikke korrekt at inddele tilhængerne og modstanderne af Kommissionens forslag i dem, der lægger vægt på miljøet, og dem, der ikke gør. Det er en fejl, som vi ikke må forledes til at begå, og jeg vil gerne venligt sige til vores østrigske kolleger, at deres måde at fremstille situationen på ikke er hensigtsmæssig for deres medborgere.
Vi er alle sammen interesseret i at beskytte og bevare miljøet, og spørgsmålet om gennemrejse i Alperne vedrører i øvrigt ikke kun Østrig, men også en stor del af det følsomme Alpeområde, der er beliggende i Italien. Hvorfor siger jeg nu det? Det gør jeg, fordi man i Kommissionens forslag, som vi er enige i og støtter, nævner den samme bekymring for miljøet.
Man har sagt, at der ikke bliver rørt ved økopointsystemet, fordi det har givet resultater, og dette har man gentaget. Man har til gengæld observeret - og det kan ikke benægtes - at sådan som det allerede er blevet nævnt, straffer tærskelsystemet i virkeligheden de vognmænd, der ønsker at være miljøvenlige, mens det fremmer den forkerte adfærd - hvilket De godt er klar over - og visse former for svig. F.eks. er der mange lastbiler, som kører ind i landet med ladningsdokumenter, læsser deres varer af i Østrig og kører igen, og derfor gælder pointbestemmelsen ikke for dem. Dette er ikke gavnligt for transportsystemet, og det er slet ikke gavnligt for miljøet.
Mobiliteten skal selvfølgelig sikres, og konkurrencen mellem vognmændene skal sikres, men der er først og fremmest tale om et miljøspørgsmål. Jeg beder Dem om at forstå den bekymring, der gives udtryk for i Kommissionens forslag, når det gælder miljøkæden. Jeg er enig med Dem alle sammen, men der er ingen tvivl om, at det i fremtiden er nødvendigt at finde nogle stabile og definitive løsninger, som virkelig beskytter os mod disse risici.

De Palacio
Hr. formand, mine damer og herrer, allerførst vil jeg takke hr. Swoboda for det arbejde, han har udført, men når det er sagt, må jeg fortælle ham, at jeg ikke er enig i hans strategi og heller ikke i de synspunkter, han fremfører i betænkningen, for protokollen er entydig.
Artikel 11 i protokol 9 handler om NOx-forurening. Der står intet om støj eller andre former for forurening. Målet med artikel 11 er at begrænse gasemissionerne, NOx-emissionerne, ikke andre former for forurening, som kunne være blevet inddraget, men som i sin tid ikke blev inddraget og ikke blev accepteret.
Hvad mere er, når artikel 11 omhandler revision - og med dette vil jeg svare på det, der er blevet sagt her - forsøger Kommissionen hverken at ignorere eller gå ud over det, som retten forpligter os alle til, den forsøger derimod at holde sig nøje inden for det, der står i artikel 11 i protokol 9 til tiltrædelsesakten, nemlig revision, for netop at se, hvordan udviklingen har været, og den mener, at der skal foreslås passende foranstaltninger med henblik på at nedbringe NOx-emissionerne.
Læs den. Jeg har bedt om teksten for at læse den ordret. Jeg har den ikke her, og det beklager jeg, men jeg kan citere en del af teksten, som siger, at i henhold til artikel 71 - fælles beslutningsprocedure - bemyndiges Rådet og nu Parlamentet - efter de seneste ændringer af traktaten gælder den fælles beslutningsprocedure - til at træffe foranstaltninger inden for fællesskabsrammerne, som sikrer en passende beskyttelse af miljøet, navnlig en reduktion af forureningen på 60%.
Mine damer og herrer, jeg vil sige til Dem, at vi hverken ønsker at ignorere eller gå ud over det, der står i protokol 9 til tiltrædelsesakten for Østrig. Jeg forstår godt, at De kan have problemer, det forstår jeg udmærket, og jeg forstår, at Østrig har transitproblemer i lighed med andre lande, som desuden kan have andre problemer. Og jeg forstår også godt, at regioner som Alperegionerne og andre særligt følsomme regioner i EU kan og skal beskyttes særligt, hvad angår transport og navnlig vejtransport. Men ikke Østrig som helhed. Og denne protokol vedrører Østrig som helhed. Alperegionerne er en del af Østrig, men de findes ikke kun i Østrig.
I den forstand har økopointprincippet været positivt - det siger vi helt klart - for det har reduceret NOx-emissionerne med mere end 50%. Vi har ikke nået loftet på 60%, men de er blevet reduceret med mere end 50%. Og selv om vi ikke opnår konkrete aftaler, siger vi, at vi vil foreslå, og det står i hvidbogen om transportpolitik - som jeg håber, at De om kort tid får lejlighed til at læse - at der for områder som Alperne skal træffes foranstaltninger for at begrænse eventuelle skadelige virkninger på miljøet.
Netop økopointsystemet kan måske være en af løsningerne. Det er muligt. Jeg siger ikke, at det er løsningen, men det kan være en løsning. Det kræver dog et økopointsystem - og det er mit sidste argument - som virkelig fungerer. For det er problemet, hr. Swoboda, og på det punkt er jeg heller ikke enig med Dem.
De siger, at med 108% har vejtransportvirksomhederne stadig interesse i at forbedre deres lastvognes miljøvenlighed. Nej, sådan er det ikke. De har ikke længere interesse i det, for hvis de har et loft på 108%, hvorfor skulle de så lave forbedringer, hvis de har nået loftet for antallet af ture, som de ikke længere kan forbedre med reduktion af emissioner, da de ikke kan køre flere ture, uden at det er strafbart?
De to klausuler er i øjeblikket modstridende, og derfor foreslås ophævelsen. Hvis vi ønsker fortsat at forbedre emissionerne, må vi ophæve 108%-klausulen, for hvis vi ikke gør det, kan det være, at nogle af de bedste lastvogne holder op med at køre transit gennem Østrig, fordi de har økopoint tilovers og mangler transitrettigheder på grund af de 108%. Det kan føre til, at der anvendes lastvogne, som forurener mere. Det betyder ikke noget, for ingen har interesse i at forbedre kvaliteten af deres emissioner, fordi de har loftet på 108%. Derfor foreslår vi, at det afskaffes.
Hr. formand, mine damer og herrer, med udgangspunkt i at der altid kan være forskellige juridiske fortolkninger, det kan jeg altid acceptere, mener jeg, at det, der står i artikel 11 i protokol 9, er, at der skal ske en revision, at der skal foreslås passende foranstaltninger, og at målet er NOx-emissionerne. Og at vores eneste mulighed for at forbedre NOx-emissionerne er at afskaffe loftet på 108%, for hvis vi bibeholder det loft, er der intet incitament til at forbedre emissionernes miljøvenlighed for de europæiske vejtransportvirksomheder, som kører i transit gennem Østrig.
Jeg anmoder derfor Parlamentet om at støtte Kommissionens forslag og afvise hr. Swobodas. Jeg beklager, hr. Swoboda, det er første gang, vi er uenige.

Swoboda
ordfører. (DE) Hr. formand, hvis man taber, så taber man nu engang. Jeg må naturligvis acceptere, hvis afgørelsen får dette udfald. Men fru kommissær, De har i dag flere gange understreget, at De må foreslå en ækvivalent løsning. De har ikke foreslået nogen ækvivalent løsning, det vil jeg gerne i høj grad slå fast. For så vidt opfylder De ikke retstilstanden.

Flemming
Hr. formand, jeg vil gerne understrege, at kommissærens citat er fuldstændigt korrekt. En revision af traktaten er kun mulig og korrekt, hvis der findes ækvivalente foranstaltninger. Vil De være venlig at fortælle mig, hvilke?

Formanden
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.

Samarbejde i EU på kulturområdet
Formanden
Næste punkt på dagsordenen er betænkning (A5-0281/2001) af Ruffolo for Udvalget om Kultur, Ungdom, Uddannelse, Medier og Sport om det kulturelle samarbejde i EU (2000/2323(INI)).

Ruffolo
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, dette forslag til beslutning er opstået på baggrund af nogle enkle, men ikke indlysende konstateringer.
Den første konstatering er den manglende samordning mellem EU's kulturprogrammer og navnlig mellem de programmer, der er med i Kultur 2000, og dem, der hører med til de programmer, som finansieres af strukturfondene. Den anden konstatering drejer sig især om, at der er et hul mellem de programmer, der administreres på EU-plan, og de nationale kulturpolitikker, først og fremmest når det gælder noget så enkelt som den gensidige information.
En fornuftig løsning på disse to konstateringer tager udgangspunkt i to grundregler. Den første grundregel er, at subsidiaritetsprincippet ikke udelukker et samarbejde, men tværtimod kræver et samarbejde. Dette princip skal ikke forstås som snæversynet kulturel protektionisme, men på en aktiv og positiv måde, nemlig som et frugtbart møde mellem forskellige kulturer.
Den anden grundregel er, at de nationale og regionale kulturers mangfoldighed udgør den europæiske kulturrigdom og særlige karakter. Derfor har vi som betænkningens motto valgt udtrykket "forenet i mangfoldighed". Det er klart, at den europæiske kultur ikke er en ensartet masse, men en helhed bestående af forskellige kulturer, som har hver deres historiske rødder og område, hvor de gør sig gældende. Jeg havde nær sagt, at det er en symfoni i ordets tekniske og musiske betydning, eftersom den udfolder sig gennem samklang og disharmoni. Det er dog ikke en symfoni, som er blevet skabt af en enkelt komponist, men derimod et resultat af historiens gang med dramatiske konflikter og lejlighedsvise massakrer af religiøse, nationale og ideologiske årsager.
I dag er den dog endelig samlet omkring nogle fælles humanistiske værdier, der er baseret på frihed, lighed og om ikke broderskab - det ville være for meget forlangt - så i det mindste solidarisk tolerance. Det er værdier, som vi er fælles om, som både kendetegner de udprægede forbrugskulturer og de fundamentalistiske kulturer, og som har rod i de vigtige kristne, liberale og socialistiske traditioner.
Der var i øvrigt allerede tale om en fælles europæisk kultur på Thomas Mores og Erasmus af Rotterdams tid, dengang Erasmus red til Oxford på ryggen af et muldyr for at give sin ven Tåbelighedens lovprisning. Der var et fælles sprog, men der var ikke nogen monetær union, og derfor konfiskerede man hans ærligt tjente pund, da han kom tilbage.
I dag er der ikke længere nogen, der rider på muldyrryg, for nu tager vi med fly, og der er heller ikke længere noget fælles sprog, men vi har nogle meget dygtige simultantolke. Vi har kort sagt alle de materielle forudsætninger for, at den europæiske kultur kan udbrede sit fredelige og civile budskab i verden, og for at europæerne kan indlede et givtigt kultursamarbejde. Dette samarbejde bekræftes i traktaterne og i de officielle taler, men administrationen sker ikke, som den burde og kunne. Den konkrete gennemførelse ender nemlig med at stå i skarp kontrast til de højtidelige erklæringer og de beslutninger, der er truffet eller ikke truffet, sådan som det var tilfældet i Nice, hvor EU's kulturpolitik blev lammet.
Nærværende forslag til beslutning har til formål at reagere på denne lammelse og på en pragmatisk måde at fremme kultursamarbejdet mellem de europæiske lande, først og fremmest når det gælder det klare behov for at indføre en fælles terminologi, sammenlignelige statistikker, gensidig information, nogle systematiske drøftelser, en udvælgelse af den bedste praksis og en åbning af de områder, hvor det lader til at være mest fordelagtigt og hensigtsmæssigt at vedtage fælles politikker og holdninger.
Hr. formand, jeg håber inderligt, at Kommissionen tilpasser sin indsats på dette område og giver forslaget til beslutning den opfølgning, som den kræver, så kulturen og kultursamarbejdet kommer i fokus i det store europæiske projekt.
Vi er forenet i mangfoldighed, og det kan vi vise ved denne lejlighed!

Graça Moura
Hr. formand, fru kommissær, kære kolleger, hr. Ruffolos betænkning går ind for et bedre og mere dybtgående kulturpolitisk samarbejde mellem medlemsstaterne. Den har imidlertid også en anden fortjeneste, som bør fremhæves, nemlig at den påpeger, hvorledes Kommissionens kulturpolitik, navnlig hvad angår gennemførelsen af Kultur 2000-rammeprogrammet, bør bestræbe sig på at undgå en vis uklarhed i de udvælgelseskriterier, der anvendes over for ansøgerne.
Kommissionen oversvømmes hvert år af de mest forskelligartede forslag, dens ressourcer er latterligt begrænsede, og der er utallige agenter og operatører, hvis rimelige forslag ikke kommer i betragtning på grund af disse velkendte begrænsninger. Kommissionen forsøger nu at finde frem til en praksis, som den mener bedre kan klare disse problemer. Opfølgningen på Kultur 2000 skal evalueres, og vi får også lejlighed til at udtale os.
Hvis de instrumenter, som hr. Ruffolos betænkning foreslår, sættes i værk, vil Kommissionen få mere præcise data om medlemsstaterne kulturpolitik og om de behov, som de føler på det kulturelle område. En europæisk kulturpolitik må tage hensyn hertil, når den skal definere sine mål og formulere sine udvælgelseskriterier. Vi skal huske på, at vi taler om en europæisk kulturpolitik og ikke om de nationale politikker. Disse bliver dog også udmærket tilgodeset via strukturfondene, hvorfor det er fornuftigt at medtænke de anvendte ressourcers dobbeltnatur, men metodologisk adskille de områder, som en europæisk kulturpolitik skal samle sig om, på den ene side og de nationale politikker på den anden.
Derfor bør de europæiske institutioner først og fremmest beskæftige sig med de sider af kulturarven, der er fælles for hele Europa, og undgå at skabe forvirring i forhold til den politik, som medlemsstaterne fører ud i livet, idet der dog selvfølgelig skal stimuleres til multilateral dialog mellem samtidens forskellige kulturskabere. En europæisk kulturpolitik bør bidrage til, at Europas umådelige og mangefacetterede kulturarv på dynamisk vis kommer dets borgere til gode.

O'Toole
Hr. formand, jeg bifalder noget, som jeg tror, alle er enige om er et virkelig godt stykke arbejde. Vi har nu et omfattende blåtryk for den måde, hvorpå kulturpolitikken kan fungere i Unionen. Ordføreren har arbejdet særligt godt med initiativtageren til politik og lovgivning i Europa-Kommissionen. Jeg vil gerne komme ind på nogle få ting.
Vi må for det første anerkende her i Parlamentet og udenfor, at de kreative industrier og vidensindustrierne er blevet en drivkraft i vores nye globale økonomi, og at de færdigheder, vi har brug for her, er blevet vitale for vores præstationer i den europæiske økonomi. Mere end dette bliver de sociale og filosofiske behov i forbindelse med det kulturelle spørgsmål centrale, når det gælder om at sikre stabilitet i vores globaliserede verden.
Dette betyder, at vi må anerkende betydningen af at finansiere kulturelle aktiviteter. Vi er nødt til at gøre noget ved nogle meget vanskelige spørgsmål. F.eks. udgør landbruget en stadig mindre del af vores økonomi i den nye globale verden. Den fælles landbrugspolitik modtager, som vi alle ved, en kæmpemæssig del af vores finansiering. Hvis vi skal anerkende videns- og informationssamfundets førsterang i den nye globale økonomi, må vi stå ansigt til ansigt med virkeligheden, som er at se på forskellige prioriteter for vores finansiering. Alle foranstaltningerne i Ruffolo-betænkningen kan blive en realitet, men for at dette kan ske, må vi sikre, at vi har samarbejde på tværs af institutioner og forskellige regeringsniveauer.
Dette betyder, at vi f.eks. må se på strukturfondene og den måde, hvorpå vi kontrollerer det beløb, der bruges på kulturelle aktiviteter. En embedsmand i Kommissionen sagde for nylig til mig, at vi ikke kunne gøre dette. Jeg må informere ham om, at det eneste, han behøver at gøre, er at gå til en hvilken som helst kommune i Unionen, og den vil fortælle ham, hvordan det skal gøres. Det er det, embedsmænd er til for at gøre. Han kunne endog se på samlede programmeringsdokumenter for at gøre dette. Det er muligt at gøre det, når vi har brug for det.
Jeg siger ikke dette for at ringeagte Kommissionen eller dens personale, men for at sige, at der er behov for samarbejde for at kunne nå det, som hr. Ruffolo har skitseret på så eksemplarisk vis.

Andreasen
Hr. formand, jeg vil først takke hr. Ruffulo for et stort og engageret arbejde med denne betænkning. Lad mig minde om, at det også var på hr. Ruffulos foranledning, at der blev udarbejdet en statistisk sammenligning af medlemsstaternes kulturaktiviteter. Et meget interessant og relevant dokument. For Den Liberale Gruppe er der ingen tvivl om, at kulturen er en grundlæggende bestanddel af EU's idenditet. I ELDR mener vi, at respekt for og fremme af den kulturelle og sproglige diversitet og af den fælles kulturarv er en væsentlig faktor for integration og fremme af menneskets personlighed. Vi ønsker en europæisk kulturpolitik, som på ingen måde tilstræber ensartethed, men som tilbyder den idenditet, som opstår i mødet mellem forskelle. En politik, der bidrager til social samhørighed, og som er væsentlig for tilhørsforholdet til et europæisk borgerskab.
Kulturpolitik er et af Unionens små politikområder, og sådan finder vi også, at det skal være. Unionen skal bruge sin energi på kerneområderne, det indre marked, økonomisk politik, udenrigspolitik, asyl- og indvandringspolitik, og derfor skal vi også være meget tilbageholdende med i øvrigt velmenende kulturpolitiske tiltag. Lad mig også minde om, at befolkningerne ønsker beslutningerne taget så tæt på borgerne som muligt. Det var det, som Kommissionens formand, Romano Prodi, fremhævede her i salen tidligere i dag. Unionen skal ikke deltage i detailstyringen af Europa, den ligger bedst i medlemslandene. Derfor har Den Liberale Gruppe stillet ændringsforslag om helt at fjerne konklusionerne 8 og 10. Vi mener, at det er konklusioner, der har til hensigt at udvide råderummet for artikel 151 i traktaten, og det vil vi ikke være med til. Vi mener også, at forslagene er i strid med subsidaritetsprincippet, og det tager vi meget alvorligt, og endelig finder vi ikke, at tiden er inde til den udvidelse af de økonomiske rammer for EU's kulturpolitiske aktiviteter, som forslaget også indeholder. Den Liberale Gruppe kan ikke støtte betænkningen, såfremt konklusionerne 8 og 10 eller de kompromisændringsforslag, der er stillet hertil, bliver vedtaget.

Echerer
Hr. formand, godaften og hjertelig velkommen til den første europæiske kulturkanal. Nej, spøg til side, hvad skal jeg sige til Dem på et minut? Jeg forsøger at tage vinden ud af skeptikernes sejl. Det drejer sig i dette tilfælde ikke om indgreb, det drejer sig ikke om indblanding i national kulturpolitik, der startes heller ikke nogen ny harmoniseringsbølge, det drejer sig snarere om at trække masken af de fleste politikeres søndagsskoleord og sige, at man ikke længere skal anvende subsidiaritet som et veto. Det drejer sig om, at der nu engang også skal handling til, hvis I mener alvorligt, at kultur er et af de vigtigste moduler i den fredelige integration af Europa. På så mange områder forsøger vi at løse problemerne i fællesskab. Hvorfor skal kulturen stå alene? Der er nu på tide med en fælles europæisk investering i kulturen - det ord kan jeg bedre lide end subvention, for det handler altså ikke kun om finansiel støtte.
Tillad mig hermed at overskride min taletid for at takke og udtale min respekt for alle de kolleger, der i mange år, længe før jeg kom i Parlamentet, har kæmpet tålmodigt for at fremme dette. For hver en millimeter vil jeg takke Dem, og jeg vil kæmpe videre for hver en millimeter.

Fraisse
Hr. formand, fru kommissær, den største kompliment, man kan give til hr. Ruffolo, er, tror jeg, i grunden at stille det efter min mening symptomatiske spørgsmål om budgettet. Hvis han siger, at vi har afsat 0,1% på fællesskabsbudgettet til kulturen, når vi ved, at kulturens Europa er under opbygning, hvad så med de europæiske strukturfonde, som fru O'Toole udtrykte det?
Jeg ville gerne vide, og det tror jeg også, at hr. Ruffolo gerne vil, hvilke europæiske strukturfondsmidler, der er anvendt på kulturen, hvor meget de beløber sig til, og hvad det betyder for et kulturens Europa under opbygning? Hvis kulturens Europa virkelig er ved at blive en realitet, så lad os træffe den foranstaltning, der ligger i hr. Ruffolos forslag. Han foreslår nemlig eventuelt at ændre traktaten, og han foreslår et kulturelt observationsorgan. Men måske kan vi også foreslå en kulturpolitik, og jeg vil gerne høre Deres mening om de forstærkede samarbejder, en mere udbredt anvendelse af det kvalificerede flertal og kort sagt alt, som kan strukturere, hvad man kan kalde en kulturpolitik i Europa på en konkret og ikke abstrakt måde.
Ingen store taler, sagde fru Echerer, og jeg er ganske enig, men jeg ønsker for mit eget vedkommende en nogenlunde klar fremstilling af de budgetmæssige udgifter til kulturen. Man ved udmærket godt, at man, hver gang man ankommer til et nyt hjørne af Europa, får at vide, at det ikke er dette eller hint program, der yder finansiel bistand, men derimod de famøse strukturfonde. Hvorfor kan vi ikke få at vide, hvad der sker med disse strukturfonde? Det ville måske være det bedste bevis og det bedste argument for at få de af vores kolleger, der ikke interesserer sig for kulturen, til at støtte os i vores kulturprojekt.

Pack
Hr. formand, kære fru kommissær, jeg vil gerne rette en hjertelig tak til hr. Ruffolo, fordi han overhovedet har taget dette initiativ, for hvis han ikke havde gjort så store anstrengelser, havde vi slet ikke haft en initiativbetænkning, havde vi i dag ikke kunnet forhandle om det og heller ikke kunnet forlange budgetmidler. Altså mange tak. Betænkningen er jo blevet vedtaget med stor enstemmighed, den kommer på det rigtige tidspunkt, og den udgør med sikkerhed også en politisk udfordring for alle, som beskæftiger sig med dette. Jeg håber, at det er mange på alle niveauer.
Oprettelsen af et europæisk organ til overvågning af det kulturelle samarbejde og også den tilsigtede treårige plan for kulturelt samarbejde vil i sidste ende være en målestok for den seriøsitet, hvormed politikerne på alle niveauer tilstræber at bevare og udbygge den europæiske kulturelle dimension. Jeg er også glad for, at der tages to punkter op, som jeg allerede i 1992, fru Echerer, nævnede i min betænkning om kunstnernes situation. Jeg bad dengang om i højere grad at støtte mæcenvirksomhed, bl.a. via større skattemæssige begunstigelser. Jeg bad endelig om - og det gør jeg nu igen - at undersøge tilnærmelser til skattemæssig behandling af kunstværker og kunstnernes arbejde.
Den europæiske kulturpolitik er en vigtig faktor for både det sociale sammenhold og tilhørsforholdet til det europæiske borgerskab, og den skønne mangfoldighed, vi har, skal man ganske enkelt fremhæve igen og igen. Det europæiske bygningsværk har for længst lagt økonomiske og tekniske opgaver bag sig. Udkastene til en fælles kulturpolitik samt den fælles uddannelsespolitik er uomgængelige for igen at få Europas sjæl til at lyse, den sjæl, som i alt for lang tid har været viklet ind i økonomisk formålstjenlighed og dækket til med et tykt lag bureaukratisk støv på alle planer, det være sig regionalt, lokalt, nationalt og også på europæisk plan.
I dag forlanger borgerne ganske enkelt flere skønne ting. Flere skønne ting vil så igen give dem lyst til Europa, og mere kultur koster også lidt mere. Lad os dog nu forhøje budgettet lidt.

Aparicio Sánchez
Hr. formand, vi beskæftiger os med en fremragende initiativbetænkning, der er så betydningsfuld, at den efter min mening burde have haft titlen "Grundlag for en fælles kulturpolitik", for det kan den blive, hvis Rådet tager vores henstillinger til efterretning.
Vores kulturelle mangfoldighed forsvares altid. Og det er godt, for det er en vigtig europæisk kulturarv. Ordføreren har så glimrende defineret Europa som forenet i mangfoldighed. Men mener medlemmerne af Rådet ikke, at det også er på tide at tale om det, der er fælles for vores kulturer, at finde det, at værdsætte de fælles træk, levemåder, skikke, fælles værdier, kundskaber, kunst og videnskabelig udvikling? Mener De ikke, at det er på tide at erklære, at der findes en europæisk kultur, at udarbejde fælles kulturpolitikker og fastlægge fælles mål for alle vores medlemsstater?
I en globaliseret verden og med udsigt til faren for passivt at overtage en vis dominerende kultur er kulturelt sammenfald inden for EU en stor politisk styrke, som vi ikke bør give afkald på. De nationalister, som indefra og udefra benægter, at EU har en fremtid, fordi vi ifølge dem ikke har en fælles identitet, må vi svare med Levy Strauss' ord: "Det er fuldstændig ligegyldigt, for vi har noget stærkere: et skæbnefællesskab".
Disse holdninger tjener til, hr. formand, at lykønske hr. Ruffolo med, at han så glimrende har gjort os opmærksom på den vej, som vi bør følge på det kulturelle område.
En sidste bemærkning. Opfordringen til, at der opsættes et kunstværk i infrastrukturer og udstyr finansieret med fællesskabsmidler, er ikke kun udtryk for et ønske om at beskytte og udbrede kunsten i Europa, men også om, at borgerne skal vide og huske på, at den lufthavn, motorvej, jernbane, eller hvad det nu er, er et fællesskabsprojekt, noget som de fleste desværre ikke ved i dag.

Gargani
Hr. formand, dette forslag til beslutning er det første kulturlovgivningsinitiativ fra Parlamentet, som bygger på traktatens artikel 192, og det adskiller sig fra de andre beslutninger, Parlamentet har vedtaget på kulturområdet, ikke bare på grund af indholdet, men også på grund af proceduren, der uden tvivl er den procedure i traktaten, som giver de største beføjelser på nuværende tidspunkt.
Forslaget til beslutning kommer i en vanskelig fase for EU, nemlig lige før nogle vigtige institutionsreformer. Det skal derfor ses som en retningslinje og et bidrag fra Parlamentet til debatten om EU's fremtid. Når det forholder sig sådan, giver De mig uden tvivl lov til, hr. formand, at jeg i min egenskab af udvalgsformand uden omsvøb tager forskud på mine lykønskninger til ordføreren - noget, vi som regel gør som et fast ritual, når vi stemmer - for efter min mening er det virkelig et fremskridt og en stor revolution, som Parlamentet nu foretager.
Efter min opfattelse er den manglende samordning af kulturprogrammerne, som ordføreren understregede, nemlig en af de væsentligste hindringer for udviklingen i EU, og sådan som hr. Ruffolo sagde, har kulturen hidtil spillet en meget mindre rolle end økonomien. Med Maastricht-traktaten fik den bedre betingelser, men stadig en marginal rolle, og i Nice blev den lammet, fordi det var nødvendigt med enstemmighed. Alt dette viser, fru kommissær, at det ikke så meget er ved hjælp af økonomien, at vi skal opbygge Europa, men at vi derimod kun kan gøre dette ved hjælp af et omfattende kulturinitiativ, som Parlamentet skal gå fuldstændigt ind for.
Netop fordi dette forslag til beslutning blev ønsket, drøftet meget ivrigt og enstemmigt vedtaget af hele udvalget og ordføreren, viser det efter min mening, at Parlamentet skiller sig ud og tænker anderledes, hvilket er en del af den kulturstrategi, der skal forene os i vores kulturelle mangfoldighed her i dette store Europa, så der fremover kan fastlægges en egentlig strategi for de kommende år.

Reding
Hr. formand, når jeg takker ordføreren, er det ikke en høflighedsformular, men ganske enkelt en tak, der kommer fra hjertet, for Ruffolo-betænkningen kommer lige i rette øjeblik til at puste nyt liv i vores overvejelser om fremtiden for det kulturelle samarbejde i Europa. Jeg er ked af, kære ordfører og kære og ærværdige medlemmer af Parlamentet, at behandlingen af denne betænkning finder sted praktisk talt omkring midnat, foran en ikke kvalitativt, men kvantitativt tom mødesal, for jeg mener, at det vi reelt taler om - og det siger jeg ikke kun i min egenskab af ansvarlig kommissær for denne sag - er Europas fremtid. Faktisk afhænger Europas fremtid, selv om de aktuelle emner er euroen og vores økonomiske udvikling i et globaliseret miljø, af følgende spørgsmål: Hvordan vil vi behandle kulturen, vores kulturer, og vores kulturelle mangfoldighed, der er grundlagt på fælles værdier, som har meget til fælles og er meget forskelligartede, og som samlet set udgør den europæiske kulturenhed? Det er således et ideelt tidspunkt til at drøfte dette og at handle.
De ved godt, at den overgang til kvalificeret flertal i artikel 151, som Parlamentet og Kommissionen havde anmodet om, ikke er blevet bevaret i Nice-traktaten. Så vi må bøje os for fakta og føre en realistisk politik. Vi har ikke fået kvalificeret flertal, altså må vi klare os uden og forsøge at skabe udvikling i tingene. Heri ligger i øvrigt hele Ruffolo-betænkningens fortjeneste, den får os bort fra det, der synes at være en blindgyde. Jeg ser på hr. Graça Moura, som er i færd med at udarbejde en anden betænkning om evalueringen af Kultur 2000-programmet, der, går jeg ud fra, går i samme retning. Så Parlamentet tager teten, Parlamentet forsøger at komme ud af blindgyden, og Parlamentet har også, og det vil jeg gerne takke det og Kulturudvalget for, hr. formand, stillet nogle meget konkrete budgetforslag. Men det skal siges, at det ikke er let, fordi det i den institutionelle situation, som vi befinder os i, med enstemmighed, er en ømtålelig og vanskelig sag at lave budgetpolitiske fornyelser. Men sammen er jeg overbevist om, at det nok skal lykkes os.
Hr. Ruffolo har stillet de rigtige spørgsmål, nemlig: Hvilke mål skal vi have for vores samarbejdsaktion? Og hvilke værdier skal de forsvare? Disse spørgsmål skal danne grundlag for en revision af Kultur 2000-rammeprogrammet. Jeg vil også gerne understrege undersøgelsens betydning for de nationale kulturpolitikker i medlemslandene, som har fungeret som grundlag for denne betænkning. Hr. ordfører, som De siger, er sammenfaldene utallige, både hvad angår definitionerne af kulturområdet og de nationale politikkers målsætninger. Men det har dog endnu ikke ført til en større bevidsthed om det faktum, at det, for at fremme de nationale politikker, er nødvendigt med konvergens og samarbejde på europæisk niveau, som mange af de tilstedeværende parlamentsmedlemmer har nævnt under aftenens forhandling.
Jeg vil nu gerne svare punktvis på realiteterne i beslutningsforslaget, hr. formand. Angående punkt 1 og 2, kulturens og det kulturelle samarbejdes betydning for den europæiske identitet, er det ikke nødvendigt med en lang udredning. Vi er enige om, at kulturen er en indre værdi for Europas befolkninger, og det er hovedelementet i den europæiske integration. Den bidrager til selvbekræftelsen og vitaliteten i den europæiske samfundsmodel samt til Europas udstråling på den internationale scene. Denne anerkendelse af kulturen som løftestang for den europæiske identitet skal komme ikke blot fra Europa-Parlamentet og Kommissionen, men også fra Rådet, der for øjeblikket drøfter et beslutningsforslag fra det belgiske formandskab om kulturens plads i Europa. Jeg ønsker af hele mit hjerte, at Parlamentet og Kommissionen gør alt, hvad der står i deres magt, for at denne beslutning gennemføres.
Punkt 4 handler om kulturen og informationssamfundet. De kender Kommissionens mange initiativer, nemlig eEurope på det audiovisuelle område, eContent, og, på undervisningsområdet, eLearning. Jeg ville blot takke Dem for Deres forsøg på via en budgethandling at styrke Kommissionens aktion på området, og jeg vil også gerne sige, at det belgiske formandskab interesserer sig meget for denne sag. Det har stillet et beslutningsforslag, der sigter mod at fremme adgangen til kulturen via internettet, og vi vil i fællesskab med det belgiske formandskab arrangere et seminar med overskriften "Kultur og Internet" den 22. september 2001. Dette seminar vil give mulighed for at udbrede kendskabet til det europæiske elektroniske kulturnetværk og kulturens tilstedeværelse på internettet.
Punkt 5, 8 og 10 vedrører forstærkelsen af samarbejdet. Parlamentet ønsker at forstærke det kulturelle samarbejde ved hjælp af en treårig plan for medlemsstaterne og oprettelsen af et europæisk observationsorgan for kultursamarbejdet. De to forslag åbner nye perspektiver, og jeg glæder mig over, at ændringsforslagene fra hr. Ruffolo, fru Pack og hr. Graça Moura på vegne af de to største grupper i Parlamentet giver Kommissionen lejlighed til at rejse nogle forbehold, som ikke var grundlæggende forbehold, men formelle forbehold, som de to forslag lagde op til. Vi er således enige i det grundlæggende. Faktisk kan vi ved at forstærke samarbejdet mellem medlemsstaterne og kulturelle institutioner udvikle et bedre kendskab til den kulturelle verden med alt, hvad det indebærer. Parlamentsmedlemmerne har talt stærkt og engageret herom.
Så konkret vil jeg gerne sige følgende til Dem: Generaldirektøren for Generaldirektoratet for Uddannelse og Kultur mødes regelmæssigt med medlemsstaternes generaldirektører for kultur. Målet med disse møder er at forstærke samarbejdet. De kender hinanden, de ved, hvad de andre laver, de kan arbejde sammen, og de kan udtænke fælles EU-aktioner og gennemføre dem i praksis.
Inden for samme tankerække ønsker Kommissionen at styrke synligheden af Fællesskabets utallige aktioner på kulturområdet. Det vender jeg tilbage til. Derfor vil der om nogle måneder blive åbnet en portal for alle fællesskabsaktioner, som har med kultur at gøre. Den vil ikke udelukkende omhandle aktioner, der er udsprunget af mit generaldirektorat. Den omfatter også det, der foregår i andre generaldirektorater. Det siger sig selv, hr. formand, at Parlamentet bliver indbudt til åbningen af denne portal, for jeg regner også med Dem. Det er vigtigt, at de kulturelle aktører i medlemsstaterne og vælgerne ved, at den eksisterer, og at den fungerer. De skal hjælpe os med at udbrede kendskabet til denne portal.
Jeg vil også gerne takke Kulturudvalget for at have bedt om at få oprettet en budgetpost for oprettelsen af et europæisk observationsorgan eller en tilsvarende struktur. De har vedtaget den, hr. formand, og jeg håber, at Kulturudvalget vil følge trop.
Punkt 9 angår strukturfondene. Man kunne blive misundelig over, at vi har besluttet at tildele 167 millioner euro til Kultur 2000-programmet over fem år. Tillad mig at give Dem nogle tal for strukturfondenes investering i kulturen, idet jeg understreger, at dette absolut ikke sker automatisk. Faktisk skal medlemsstaterne og regionerne ansøge om disse investeringsmidler, fordi strukturfondene ellers ikke kan virke effektivt ude i marken.
Kommissionen råder over præcise angivelser for de lande, der har valgt at ofre en del af deres fondsmidler på kulturelle aktiviteter. Jeg vil nævne tre, nemlig Grækenland, Portugal og Italien. Portugal har f.eks. stemt for et kulturbudget på 327 millioner euro for perioden 2000-2006. Det Europæiske Fællesskab bidrager med 237 millioner euro. For et lille land - stort kulturland, selvfølgelig, men dog en lille medlemsstat - er det et beløb, der langt overstiger det beløb, vi har til rådighed for 15 medlemsstater til Kultur 2000-aktionen. I Grækenland beløber Fællesskabets samlede bidrag til kulturen sig til 414 millioner euro, og i Italien vil vi også bidrage ved at deltage i syv regionale handlingsprogrammer og ved at afsætte et større beløb på budgettet til kultur, som strukturfondene vil støtte med et samlet beløb på mere end 1.200.000 euro.
Hvis man kun ser på disse tre lande og altså ikke de 15, hr. formand, ser man, at strukturfondene på et år investerer mere end 250 millioner euro i kulturen. De kan nok se, at dette omfatter langt større beløb end dem, som vi har til vores rådighed som EU-politisk ansvarlige for kulturen.
Punkt 11 handler om observationsorganet. De har godkendt et nødvendigt skridt for at få indført to nye budgetposter i budgetforslaget for 2002. Jeg er henrykt over dette initiativ.
Punkt 12 vedrører kontaktpunkter. En undersøgelse af, hvilken rolle kontaktpunkterne og deres kreditaftale spiller, er under udarbejdelse. Den vil blive afsluttet inden årets udgang. Vi holder Dem informeret om konklusionerne af denne undersøgelse. Men lad mig alligevel gøre Dem opmærksom på, at disse kontaktpunkter skal forblive informationsstrukturer for de beslutninger, der træffes af de politiske instanser.
Så til punkt 13 og 14 om et kulturforum. Den 21. og 22. november finder det andet forum om kultursamarbejdet i Europa sted, og formanden og ordføreren er allerede blevet informeret.
Jeg har ligeledes bedt hr. Graça Moura om at tage ordet i dette forum for at skabe en direkte kontakt. Hr. Gargani, hr. Graça Moura og ordføreren har modtaget en invitation til at tale for at skabe en direkte kontakt til aktørerne og fortælle dem, hvad Parlamentet ønsker, hvad Parlamentet beslutter, og hvem det vil omfatte. Det vil være den ideelle lejlighed til at forklare Parlamentets holdning til kulturpolitik til operatørerne ude i marken.
Punkt 15 og 16 vedrører sponsorat. Jeg deler fuldt ud Deres analyse af sponsoratets betydning. De stillede allerede i 1992 dette forslag, fru Pack, og jeg er ked af, at vi endnu ikke næsten 10 år efter har fastlagt nogen politik på området. Kloge af de erfaringer, vi har gjort, vil vi give os i kast med spørgsmålet. Vi vil ikke give slip på de europæiske instanser, før vi har nået målet. Sammen vil vi lægge os i selen. De nationale budgetter og de europæiske budgetter bliver "strammere og strammere". Men vi har en ekstraordinær kapacitet i felten, nemlig den private sektor, institutionerne, foreningerne og industrierne. Vi må mobilisere dem og give dem nogle "incentives", som man siger på engelsk, for at få dem til at investere i kulturen. Jeg vil gerne i samarbejde med Dem overveje en sponsorordning, der indeholder en undersøgelse af en eventuel harmonisering af momsen på kunstværker og kunstnerisk arbejde, eftersom alle disse elementer er uløseligt forbundne. Vi vil fremme investeringen i kulturen og medbestemmelsen for de kulturelle aktører med alle forhåndenværende nationale midler. Som De ser, har jeg været meget positiv indtil videre.
Punkt 18 angår kulturprocenten, det vil sige princippet om kulturstøtte som en fastlagt del af strukturfondenes finansiering af anlægsarbejder. Jeg er ikke særlig positivt indstillet over for en kvoteordning på dette område, for dette risikerer at føje et element af stivhed til et interventionssystem, som er baseret på nærhedsprincippet og initiativer fra de lokale og regionale myndigheder.
Jeg mener, at vi tværtimod bør opfordre regeringerne og regionerne til at bede strukturfondene om at investere flere penge i kulturen. Jeg finder det værd at bemærke, at Michel Barnier, min kollega, som er ansvarlig for kulturfondene, allerede ved sin indsættelse har besluttet at åbne disse fonde yderligere for kulturen - det vil sige for Dem, der arbejder i felten i tæt samarbejde med de kulturelle aktører og befolkningerne - og opfordre kommunerne og staterne til at stille krav om, at strukturfondene anspores i den retning.
Hvad angår WTO, kan jeg ikke sige det mere klart: Unionen vil under de kommende forhandlinger sørge for ligesom under Uruguay-runden at garantere Fællesskabets og dets medlemsstaters mulighed for at opretholde og udvikle deres evner til at definere og iværksætte deres egne kulturpolitikker og audiovisuelle politikker for at bevare den kulturelle mangfoldighed.
Det drejer sig om et princip, en betingelse, en overordnet idé og en holdning, som er fastlagt af De 15, og som der ikke har stået nogen tvivl om, nemlig at vi fastholder vores kulturelle mangfoldighed, og forhandlingsmandatet giver i øvrigt udtryk for Unionens vilje til at styrke den europæiske audiovisuelle industris konkurrenceevne ved hjælp af passende politikker. Jeg vil i øvrigt i de kommende uger fremlægge en rapport, et program for biografen, der vil give os en god mulighed for at stadfæste denne politik, ikke i retning af WTO's forudsigelser, men i retning af en styrkelse af de audiovisuelle politikker.
Det skal også bemærkes, at den blotte gennemførelse af konkurrencereglerne og i særdeleshed forbuddet mod at misbruge en dominerende stilling ikke kan garantere bevarelsen og udviklingen af den kulturelle mangfoldighed. Derfor vil Fællesskabet og medlemsstaterne holde fast i deres grundlæggende handlefrihed til at udvikle og tilpasse deres kulturpolitik.
Som De ser, er intet forandret. Trosbekendelsen fastholdes. Vi vil forsvare den i fællesskab, sammen med Dem og medlemsstaterne.
Hr. ordfører, jeg håber, at jeg har besvaret Deres spørgsmål, selv om det blev alt for langt på dette sene tidspunkt. Jeg mente, at det var vigtigt at besvare dem, for det er spørgsmål, der af og til af offentligheden regnes for sekundære. Efter min mening er de fundamentale. Europa vil fremad, og en dag vil det blive dømt på sin kulturelle dimension, som er en menneskelig dimension og en borgerdimension. Jeg finder det naturligt, at Parlamentet engagerer sig i opbygningen af et sådant Europa for borgerne, og jeg takker Dem for det.

Formanden
Tak, fru kommissær.
Forhandlingen er afsluttet.
Afstemningen finder sted i morgen kl. 12.00.
(Mødet hævet kl. 0.10)

