
Napoletano
Herr talman! Jag har begärt ordet för ett personligt uttalande i enlighet med artikel 122 i vår arbetsordning, som i ett sådant fall ger en möjlighet att tala i tre minuter. Jag kommer inte att missbruka den möjligheten.
I går kväll rapporterade en italiensk nyhetsbyrå att en skrivelse hade skickats till talmannen Fontaine från Tajani om de inlägg som gjordes i debatten om det extra ordinarie rådet den 21 september av Barón och mig själv. För det första vill jag att ni gör klart huruvida talmannen har mottagit en sådan skrivelse eller inte. Dessutom, om jag har förstått saken rätt, och jag har bara uppgiften från nyhetsbyrån, eftersom jag inte har läst skrivelsen själv, så begär Tajani i skrivelsen att vår talman skall göra något mycket olämpligt, nämligen att ta ett initiativ för att skydda det italienska parlamentet. Jag vet inte med vilken rätt Europaparlamentets talman skulle kunna göra något sådant. Jag antar dessutom att talmännen i det italienska parlamentet är fullt kapabla att försvara sina institutioner.
Låt mig också understryka att vare sig Barón eller undertecknad har riktat någon som helst attack mot det parlamentet. Vi har i stället pekat på det vi anser vara en allvarlig brist hos den italienska regeringen som i Bryssel inte hyste några som helst betänkligheter när det gällde att skriva under handlingsplanen mot terrorism i slutet av det extraordinarie sammanträdet med rådet och inte heller verkar ha kommit med några invändningar i ämnet under rådet (rättsliga och inrikes frågor), samtidigt som Italien lägger fram en lag som gör det rättsliga samarbetet mycket svårare, något som påpekats av framstående jurister i den internationella pressen, och i dag även av den amerikanska domaren Calabresi, ordförande i hovrätten i New York, som säger att Italien slagit in på en motsatt väg mot Förenta staterna och hela det internationella samfundet.
Men vi har under alla omständigheter fritt framfört vår åsikt. Tajani gjorde samma sak i diskussionen, eftersom han tillbakavisade dessa argument med andra argument. Därför förstår jag uppriktigt sagt inte vad vår talman skulle göra, om det inte är att försvara detta parlaments befogenheter som i enlighet med artikel 2 garanterar det parlamentariska mandatets oberoende och, med tanke på att vare sig jag eller Barón har kränkt några av de uppföranderegler som anges i arbetsordningen, så anser jag att Fontaine inte bör göra någonting. Jag tycker dessutom det verkar absurt att Tajani skulle klaga över en påstådd inblandning i andras affärer och därefter begära att talmannen skall göra samma sak. Jag vill därför att ni, herr talman, framför till Fontaine att vi vill veta om och i så fall hur hon tänker reagera på brevet från Tajani, innan denna session är slut.

Talmannen
Jag kommer naturligtvis att informera talmannen om er begäran. Jag är övertygad om att Fontaine kommer att svara så snart som möjligt.

Tajani
Herr talman! Det gäller fortfarande något personligt. Jag tror inte att talman Fontaine behöver några lektioner i parlamentarisk rätt för att veta vad hon skall göra.
Jag tänker på det brev som jag skickade i går till talmannen. Nyhetsbyråerna är inte min informationskälla, utan snarare texten till den skrivelse som jag skickade till talmannen Fontaine för att fråga om hon ansåg det vara lämpligt att ingripa efter vissa uttalanden som gjorts i denna kammare från ordföranden för den socialistiska gruppen, Barón Crespo, och av andra parlamentsledamöter från samma grupp. Jag kan inte minnas att jag nämnde Napoletano i skrivelsen, men jag hyser inga betänkligheter inför att bemöta vissa av hennes påståenden.
Problemet är inte att Europaparlamentet lägger sig i det italienska parlamentets verksamhet, utan att det i denna kammare, i går och i förrgår, dvs. alltsedan sessionen inleddes, har framförts synpunkter som innebär en inblandning i det italienska parlamentets verksamhet. När man flera gånger begär en bekräftelse på att de lagar som godkänts stämmer överens med det som beslutats av ministerrådet och ingen ifrågasätter rådets bedömning, så upprepar jag, och jag kommer att fortsätta upprepa, och detta sade jag redan i går till Napoletano och den socialistiska gruppen, att de har gjort inlägg i en fråga som gäller interna italienska angelägenheter - det italienska parlamentet, tack gode Gud, är fortfarande suveränt, och behöver inte ställas under förmyndare - som, i fallet internationella brottsutredningar, gäller verifiering av en lag om ratificering av ett avtal mellan Italien och Schweiz och den grundläggande regeln är den som tillämpar artikel 3 i den europeiska konventionen om rättsligt samarbete som undertecknades i Strasbourg av samtliga europeiska stater och som gäller i Italien sedan 1961. I artikel 3 anges skyldigheten för den stat som mottar en begäran om utredning i annan jurisdiktion att skicka originalen till alla de handlingar som har bevisvärde eller en vidimerad kopia av dem, till den stat som begärt samarbetet. Här handlar det inte om att inte bekämpa terrorismen; vi har alltid varit, som politisk kraft och som nationell regering, en del av den politiska kraft som genom sin statsminister gör kraftfulla ansträngningar för att bekämpa terrorismen. Jag vill inte att man i denna kammare på ett förvanskat sätt framför åsikten att godkännandet av en lag som gäller tillämpningen av artikel 3 i den europeiska konventionen om rättsligt samarbete, som många gånger har kränkts av italienska domare, skall prånglas ut som en lag som underlättar för terrorister, för det är inte sant. Därför denna begäran om ett ingripande, som jag anser lämpligt, från talman Fontaine.

Talmannen
Ärendet är färdigbehandlat.

Allmän produktsäkerhet
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0313/2001) av González Álvarez för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om allmän produktsäkerhet (3644/2001C5-0298/20012000/0073(COD)).

González Álvarez
. (ES) Herr talman! Jag tror inte att jag kommer använda mina fem minuter.
Detta är tredje behandlingen och förlikningsprocessen har pågått länge. Jag välkomnar den dialog som har funnits mellan rådet, kommissionen och Europaparlamentet, den underlättade saker och ting mycket. Naturligtvis kan inte alla bli helt nöjda med ett förlikningsresultat. Resultatet brukar bli ganska bra, men med vissa brister.
Jag anser att de övriga två institutionerna har tagit med viktiga ändringar ur de första ändringsförslag som Europaparlamentet lade fram under första behandlingen. Ett exempel på detta är att man inte enbart beaktar tillverkarnas ansvar för produktsäkerheten, utan även distributörernas; tydlig information om möjliga risker på alla unionens medlemsstaters språk, snabbare informationsutbyte, ökat samarbete mellan medlemsstaterna för att undvika att farliga produkter kommer ut på marknaden, och även tillbakadragande av produkter som anses vara farliga och som redan förekommer på marknaden. Ytterligare ett ändringsförslag togs med, vars avsikt var att innefatta vissa välgörenhetsbutiker i Förenade kungariket i detta direktiv, även om det inte riktigt utformades som kollegerna från Förenade kungariket ville. Enligt min åsikt togs dock en stor del av Europaparlamentets förslag med.
Emellertid togs inte alla ändringsförslag med, och med avsikten att få med de punkter som inte hade accepterats av de andra institutionerna, lade vi under andra behandlingen fram sju ändringsförslag, dock endast sju stycken. Dessa ändringsförslag handlade om något mycket viktigt för oss: att kommissionen innefattar tjänster i det förslag som den är i färd med att utarbeta och som skall vara klart år 2003. Detta är enligt min åsikt en mycket viktig fråga, eftersom säkerheten inom tjänstesektorn bör ges samma vikt som det direktiv vi behandlar i dag.
Försiktighetsprincipen som det talas så mycket om, men som sällan tillämpas i praktiken, måste även den beaktas. Detta innebär att denna princip skall tillämpas vid befogade misstankar om att en produkt inte är säker. Dessutom finns det en möjlighet till en extern certifiering som kompletterar den officiella certifieringen. Det finns även ett avtal om kommittéförfarande som i det här fallet inte heller blev vad parlamentet ville, men i ett annat ändringsförslag tas dock fortsatt och regelbunden information till Europaparlamentet och rådet med.
I det slutliga förslaget innefattades även andra frågor som oroade oss.
Jag vill dock understryka en fråga som kommissionen själv föreslog i början, nämligen exportförbud till tredjeländer av produkter som inte anses vara säkra i Europa. Med en marginal av ett fåtal röster förkastades detta förslag i parlamentet och har naturligtvis inte innefattats i det slutliga dokumentet. Som föredragande måste jag säga att det kanske är det som oroar mig mest. Jag tror att det finns en verklig risk för att skrupelfria personer, och detta ser vi dagligen, exporterar produkter som inte är säkra till tredjeländer. Den här frågan oroar mig väldigt mycket. Vi har fått ett muntligt löfte från Europeiska kommissionen om att det kommer att finnas mycket strikt kontroll för att sådant inte skall inträffa, men det skulle ha varit tryggare om detta hade innefattats i förslaget eftersom det då inte skulle finnas några risker för att produkter som vi européer anser vara farliga exporteras till tredjeländer.
Herr talman, trots att en tagg sitter kvar i föredraganden på grund av att ett uttryckligt förbud mot export till tredjeländer av produkter som inte anses vara säkra inte har innefattats i direktivet, anser jag, som jag sade i början, att detta förslag visserligen inte är det bästa för rådet och kommissionen, och kanske inte heller för parlamentet, men det är resultatet av det förlikningsförfarande förslaget har gått igenom, och det har i alla fall funnits en mycket givande dialog mellan alla institutionerna och det är jag mycket nöjd med.

Ebner
. (DE) Herr talman, ärade kolleger! Den inre marknaden kan bara säkerställas om lämpliga åtgärder vidtas på ett förnuftigt sätt inom området utan inre gränser och om även konsumenternas säkerhet garanteras. Vi behöver enhetliga skyddsnivåer och inte olika skyddsnivåer. Det här förslaget syftar till att garantera dessa enhetliga skyddsnivåer. Det är ju så att konsumenterna de senaste åren har gjorts alltmer osäkra, å ena sidan genom bedrägerier, å andra sidan genom den vetenskapliga utveckling som glädjande nog äger rum. I denna utveckling har man gång på gång kunnat konstatera att de konsumtionsvaror som fanns i handeln inte längre uppfyller de säkerhetskrav som motsvarar dagens kunskapsnivå. Av denna anledning är det desto viktigare och nödvändigare att detta betänkande nu ligger framför oss. Föredraganden skall också ha tack för att hon har engagerat sig på ett avgörande sätt.
Synnerligen viktigt är det att detta direktiv skall gälla för produkter oberoende av vilken form marknadsföringen av dem har. Detta är ett beslut enligt vilket man tar hänsyn till utvecklingen på marknaden, och det genom att även distansförsäljning och elektronisk handel ingår.
När det gäller frågan om konsumenternas säkerhet handlar det inte bara, vilket alltid betonas, om barnen och de äldre som de svagare i vårt samhälle, utan säkerheten måste gälla alla. Det är alltså absolut rätt och nödvändigt att vi anstränger oss för att se till att varor som inte längre uppfyller normerna hos oss och som måste tas bort från marknaden, inte på omvägar dyker upp igen i tredjeland och där kanske leder till att människors hälsa skadas.
Jag anser att en av de viktigaste punkterna i det avseendet också är att handeln är med. Respekten för dessa gällande säkerhetskrav kan inte bara garanteras av staten, utan handlarna måste också bidra så att förtroendet mellan handlarna och konsumenterna även i framtiden skall uppvärderas, förbättras. Detta leder dock inte till att det inte längre behövs kontroller, och denna bestämmelse är lika bra som den de facto kontrolleras. Därför kommer övervakningsåtgärderna att vara ytterst viktiga. Nätverket mellan medlemsstaternas tillsynsmyndigheter behövs, och vi hoppas att det kommer att börja fungera så snart som möjligt.
Låt mig lägga till en sista punkt, nämligen den snabbhet med vilken Europaparlamentet, de europeiska institutionerna, reagerar på akuta behov av det här slaget, som det konsumentskydd som blivit nödvändigt på grund av BSE-krisen, mul- och klövsjukan eller av olika slags bedrägerier. Vi har diskuterat denna fråga i snart ett år, och jag anser att vi bör tänka efter hur vi skulle kunna reagera på akuta frågor, på nödvändiga akuta åtgärder, och kanske också här kunna förbättra och framför allt snabba på våra interna regler och de interinstitutionella reglerna.
(Applåder)

Whitehead
Herr talman! För oss som deltagit i diskussionerna under förlikningen, har Ebners kommentarer kommit som ett välkommet och positivt bidrag till våra överläggningar.
För de av oss som måste förklara för medborgarna i våra hemländer hur detta parlament påverkar lagstiftningen, kan tidsplanen för och innehållet i direktivet om allmän produktsäkerhet utgöra en slags modell. Utvecklingen i kammaren har varit ganska snabb; kommissionens förslag som lades fram för 15 månader sedan har gått igenom alla stadier, i och med att alla de tre parter som utgör den deltagande makttriangeln nu har gjort sina egna bestämda bidrag.
För det andra, när det gäller parlamentet, har vi föredraganden. González Álvarez har följt en konsekvent, noggrann och engagerad linje i parlamentet i samband med antagandet av denna lagstiftning. Hon har förstått när hon har behövt visa fasthet och när hon behövt vara tillmötesgående. De av oss som känt att vi i bland inte fått igenom vår vilja när detta borde ha skett, kan tacka henne för att dörren är öppen för ytterligare och bättre förändringar efter dessa inledande steg.
21 av våra 30 ändringsförslag har godtagits av rådet. Jag är särskilt tacksam, när det rör Förenade kungariket, för det tydliga undantaget för välgörenhetsbutiker och gatumarknader från skyldigheten att ge information om varans ursprung; denna skyldighet hade inte varit möjlig att uppfylla i praktiken. Detta var inget problem i hela gemenskapen, men i länder som Irland och Förenade kungariket hade det stor betydelse, och man har gjort en mycket god sak genom att få till stånd detta tydliga undantag.
Vi har nu fått ett tydligt erkännande av försiktighetsprincipen. Det blev en ovanlig försening, innan de andra institutionerna ens var beredda att skriva in detta i ingresserna, men nu har detta skett och det är nu en av markörerna som kommer att ledsaga oss under utvecklingen av produktsäkerhetslagstiftningen. Vi var inte lika framgångsrika när det gällde tillbakadragande och återkallande, och vi skall återvända till denna och andra frågor senare. Det är viktigt att vi måste bedöma säkerhet i samband med tjänster och granska förslagen i detta sammanhang, under en tämligen kort tidsrymd. Genom detta tvingar vi helt enkelt kommissionen att hålla fast vid en princip som den stödde i teorin, men som den nu måste genomföra i praktiken senast 2003.
Samtidigt måste vi noga granska misslyckandet med att förbjuda export av osäkra produkter till resten av världen, som föredraganden har sagt, och karaktären av den säkerhet som importerade produkter måste uppvisa. Man behöver bara titta på CE-märkningen för att se bristerna i sammanhanget. Detta var bara ett steg framåt, men ett viktigt sådant. Jag gratulerar föredraganden. Hon har sannerligen gjort sig förtjänt av vårt kvalitetsmärke under dessa debatter.

Evans, Jillian
Herr talman! Jag vill uttrycka mitt och min grupps stöd till betänkandet från förlikningskommittén. Jag gratulerar också föredraganden, González Álvarez, som gjort ett utmärkt arbete.
Det föreliggande betänkandet banar väg för betydande förbättringar av den nuvarande lagstiftningen om produktsäkerhet. Av de punkter man kommit överens om, välkomnar jag särskilt det faktum att man nu kan vidta kraftfullare åtgärder på gemenskapsnivå enligt systemet för snabbt informationsutbyte, då det finns allvarliga risker för konsumenterna, så att farliga produkter kan lyftas bort från marknaden. Det är viktigt att vi får en lämplig och oberoende certifiering som följer de relevanta produktsäkerhetskriterierna, och en tydlig märkning för konsumenterna.
Det faktum att kommissionen regelbundet kommer att rapportera till parlamentet är betydelsefullt, och det är också hänvisningen till försiktighetsprincipen och skyldigheten för de behöriga myndigheterna i medlemsstaterna att tolka detta i förhållande till alla produkter. Min grupp anser att alla konsumenter, både i och utanför Europeiska unionen, skall behandlas på ett likvärdigt sätt. Precis som föredraganden betonat flera gånger under diskussionerna om direktivet, bör säkerhet garanteras alla konsumenter.
Det gläder mig också att man kommit överens när det rör antikaffärer och välgörenhetsbutiker samt försäljningar av enskilda personer, eftersom man i dessa sammanhang inte kan ge information om begagnade varor, men ändå tillhandahåller en mycket värdefull tjänst. På det hela taget behöver vi en bra balans mellan att se till att produkter som säljs på marknaden är säkra, och att se till att de åtgärder som skall uppfylla detta kan genomföras i praktiken. Till en del åstadkommer man detta genom betänkandet, och de konsumentorganisationer som har välkomnat tidigare utkast av direktivet, kommer att välkomna även detta. Vår topprioritering är att se till att konsumenter skyddas och att de får rätt att veta vilka produkter som är farliga och vad man gör åt saken. Genom detta betänkande kommer den befintliga lagstiftningen att förbättras avsevärt, och kommer förhoppningsvis också att stödjas av parlamentet.

Fiebiger
. (DE) Herr talman! Inom produktionen finns det internationellt sett en kraftig konkurrens, en ökande koncentration och globalisering. För konsumenten uppstår det stora fördelar ur detta, men även nackdelar. Trots att det finns åtskilliga institutioner i EU:s medlemsstater som ägnar sig åt kvalitetsbestämning och kontroll av konsumtionsvaror är återtagande tyvärr inget undantag. Målet med betänkandet är att införa försiktighetsprincipen för alla produkter. Det hänvisar till korrekta ansatser till lösningar.
Eftersom jag själv tillverkar konsumtionsprodukter tackar jag uttryckligen föredraganden för förslagen till lösning, eftersom det även handlar om skyddet av producenterna och inte bara av konsumenterna. En lösning ligger i att harmonisera föreskrifterna från de myndigheter som är ansvariga för produktionssäkerhet. Det nätverk för informationsutbyte som kommer att behövas för detta blir stort. Därför är det lämpligt att man först utvidgar det befintliga direktivet och omarbetar det efter en grundlig inventering.
Marknaden låter sig inte kontrolleras. Därför är förebyggande åtgärder för säkerhet och hälsa särskilt viktiga. I betänkandet finns det åtskilliga exempel på att företagarnas och producenternas rättigheter går före konsumenternas rättigheter i medlemsstaterna. Att ändra detta är avsikten med betänkandet. Detta bifaller jag fullständigt!
På grund av mångfalden konsumtionsprodukter, och de risker som uppstår ur detta för säkerheten och hälsan på konsumentmarknaden, är det nödvändigt med en omorientering av rättsläget. Detta förtigs inte heller i betänkandet. I betänkandet görs det också tydligt att ett förbud mot export av farliga produkter skall utfärdas. Frågan är ännu inte genomlyst, och jag utgår från att tidsperioden fram till 2003 inte är för generöst tilltagen.

Costa, Raffaele
Herr talman, ärade kolleger! Jag uppskattar andan i de inlägg som gjorts i denna kammare i dag, men även tidigare, under flera månader och även tidigare, när vi diskuterar denna fråga, som utan tvekan är en av de viktigaste för den europeiska allmänheten och - skulle jag vilja påstå - människor i hela världen, förutom att det är en profilfråga för Europa. Det finns frågor där ett ingripande från Europa har haft effekt, men som inte leder till en allmän uppslutning från allmänhetens och medborgarnas sida. Detta är just en allmän fråga där medborgarna är överens.
När jag läser igenom dokumentationen som hör till detta ärende i dess helhet, och ser hur det har utvecklats och hur det behandlas i dag, så kan jag upptäcka generaliseringar i många avsnitt och i skälen, samt i många formuleringar som inför eller kommer att medföra begränsningar i frågan. Det handlar om generaliseringar som är ganska normala för Europaparlamentets, kommissionens eller rådets handlingar men som det i det här fallet kanske hade varit bättre att försöka komma bort ifrån på ett tydligare sätt.
Min oro avser inte förseningarna när det gällde att komma fram till den ståndpunkt som i dag framgår av betänkandet, utan snarare att man skapar en säkerhet när det gäller ingripandena, deras utformning och kontroller och det sätt på vilka de skall genomföras, att kontrollerna blir flexibla och av god kvalitet, dvs. att de inte blir förödmjukande för producenter och konsumenter. Mot den bakgrunden hade vi kanske kunnat vara mer detaljerade och samtidigt bättre respekterat producenters och distributörers rättigheter, hela tiden - naturligtvis - i konsumenternas intresse.
Jag anser till exempel att uttryck som "farligt" och "allvarlig risk", uttryck som man naturligtvis kan hänvisa till i en lag eller förordning - nationell eller internationell - men, eftersom det även handlar om frågor som är så känsliga och som så lätt kan påverka konsumenternas vardag, och därmed samhället och gemenskapen, kanske borde ha varit tydligare.
När det gäller framtiden och mot bakgrund av det som sägs om kontroller, så anser jag att den rapport som man begär från kommissionen vart tredje år bör utarbetas med kortare intervall, dvs. man skall inte vänta tre år, för att undvika att det under treårsperioden uppkommer situationer som sedan måste rättas till med specialföreskrifter. Det är därför jag tror att man på denna punkt kanske borde fundera ett tag till.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag vill ta tillfället i akt och upprepa kommissionens stöd till förlikningskommitténs resultat. Genom detta direktiv stöper man om ett befintligt direktiv från 1992, som nu uppdateras, stärks och kompletteras. Direktivets övergripande syfte är att införa en allmän skyldighet att bara sälja säkra produkter, och säkerställa både en konsekvent och hög skyddsnivå för konsumenternas hälsa och säkerhet i EU, samt en bra fungerande inre marknad.
Förbättringar av konsumenthälsa och -säkerhet utgör en av kommissionens politiska prioriteringar. Det föreliggande direktivet är en del av de åtgärder som syftar till att nå detta mål. Framför oss ligger nu den viktiga uppgiften att se till att de nya bestämmelserna får fullt genomslag i praktiken.
Låt mig till sist återigen säga att jag värdesätter ert stöd och ert förtroende, när det gäller att få till stånd ett snabbt antagande av detta viktiga direktiv. Jag hoppas att man under de kommande åren kommer att betrakta det som en grundval i samband med våra ansträngningar för att skapa säkerhet för de europeiska medborgarna.

Talmannen
Tack, herr kommissionär.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 12.00.

Fattigdomsbekämpning (insatser mot de viktigaste överförbara sjukdomarna)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0263/2001) av Khanbhai för utskottet för utveckling och samarbeteom kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet
Påskyndade insatser mot de viktigaste överförbara sjukdomarna som led i fattigdomsbekämpningen(KOM(2000) 585 - C5-0014/2001 - 2000/2006(COS))och
om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - Handlingsprogram: Påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen(KOM(2001) 96 - C5- 0112/2001 - 2001/2006(COS)).

Khanbhai
. (EN) Herr talman! En familj som bor i en lerhydda på den afrikanska landsbygden, utan tillgång till rent vatten, elektricitet, sjukhusvård eller andra tjänster, blir fullständigt tillintetgjord när den upptäcker att en familjemedlem lider av någon av de tre sjukdomarna hiv/aids, tuberkulos eller malaria. Patienten har ingen tillgång till ett närliggande sjukhus där man kan ta prover, diagnostisera och behandla honom och, även om det finns ett, så har han inte råd med behandlingen. Patientens familj befinner sig i kris, inte bara p.g.a. sjukdomen, utan också p.g.a. att man måste få fram pengar till en behandling som kommer att omfatta transport- och tillkommande matkostnader. Så är verkligheten beskaffad!
Mitt mål var därför att utarbeta ett betänkande med rekommendationer som skulle stödja ett handlingsprogram som är möjligt att finansiera, praktiskt genomförbart och till stor nytta för dem som drabbats av denna typ av sjukdomar. Ett sådant betänkande kräver omfattande samråd med kolleger från alla politiska grupper, Europeiska kommissionen, läkemedelsindustrin, FN-organ, icke-statliga organisationer och det civila samhället, så att ett samförstånd grundat på fakta kan uppnås, och så att man kan vidta lämpliga åtgärder för att ringa in problemet, samtidigt som man tar tillvara på de knappa resurserna på bästa sätt.
Jag har genomfört detta omfattande samråd, och jag vill tacka alla hjälpsamma kolleger, särskilt Dr Fransen och hennes grupp och kommissionär Nielsens avdelning. Dr Fransen har själv arbetat i Afrika, så hon var en stor informationskälla. Jag vill också tacka alla kolleger från alla politiska partier, i synnerhet utskottet för utveckling och samarbete, andra utskott och, naturligtvis, kanslierna som var oerhört hjälpsamma.
Genom betänkandet förespråkas följande: en global fond som finansieras av G8, EU, oljeproducerande stater och andra, för att finansiera tillgång till mediciner och behandling; en global strategi för att genomföra ett handlingsprogram i syfte att behandla och förhindra överförbara sjukdomar; att läkemedelsindustrin fastställer överkomliga och marginellt låga priser på mediciner för att säkerställa en omfattande tillgång till behandling; stöd till sjukvårdsinfrastrukturen så att man kan analysera, diagnostisera, behandla och övervaka patienter, eftersom bara tillgång till mediciner är otillräckligt; användning av incitament - både ekonomiska och rättsliga - för att ge forskarna möjlighet att ta fram nya mediciner och vacciner, både inom den privata och offentliga sektorn; att Europeiska kommissionen samarbetar med regeringarna i utvecklingsländerna, FN-organ, icke-statliga organisationer och det civila samhället för att genomföra programmet. I betänkandet förespråkas lämplig framtida lagstiftning för att ge större flexibilitet vid genomförandet av Trips-avtalet för att främja tekniköverföring för lokal tillverkning av nödvändiga mediciner, där detta är möjligt.
Det finns fyra punkter i betänkandet som kräver mindre ändringar, p.g.a. fel eller svårigheter som har att göra med genomförandet. Mitt syfte i punkt 14 var att se till att om vi skall få det lägsta medicinpriset för fattiga länder och för patienterna i dessa länder, måste vi se till att utvecklingsländerna inte inför importavgifter och skatter för import av nödvändiga mediciner.
Industriländer - EU och Förenta staterna - tar inte ut exportskatter när de exporterar mediciner. Det är alltså ett misstag i punkt 14. Jag vill lägga fram en muntlig ändring som jag hoppas kollegerna godtar. Det skall stå: "uppmanar utvecklingsländerna att avskaffa importavgifter och skatter för importen av livsviktiga läkemedel och apparatur, så att man i högre grad skall kunna betala för hälsovården,". Denna punkt hänvisar egentligen till importskatter i utvecklingsländerna.
Jag vill också göra en muntlig ändring av punkt 9, för att ersätta "10 procent" med frasen "en lämplig andel", eftersom man inte kan diktera för Europeiska kommissionen och budgetutskottet exakt hur mycket pengar som skall användas - det finns budgetposter som redan fastställts i andra utskott och i andra betänkanden. Jag vill alltså använda frasen "en lämplig andel", i stället för "10 procent".
Jag vill i samband med punkt 20 lägga fram en muntlig ändring, som jag hoppas att kammarens ledamöter kommer att stödja, i syfte att ta bort den andra delen som börjar med "inom vilka en fördubbling av budgeten... ". Det handlar återigen om samma problem: Man kan inte i denna typ av betänkande ange en bestämd procentsats, när andra utskott har fastställt budgetposter och kommissionen har fått budgetanslag fastställda av rådet för att kunna utföra sitt arbete. Detta är bara mindre ändringar.
Slutligen vill jag klargöra frågan om giltighetstiden för ett patent som rör mediciner, som vissa kolleger uttryckt oro över. Det kostar ca 500 miljoner US-dollar att forska fram, utprova och marknadsföra ett nytt läkemedel. Om man inte fick tillbaka dessa pengar, skulle ingen investera i forskning och utveckling av läkemedel för sjukdomar som drabbar fattiga. Det finns inga regeringar som kan finansiera sådana investeringar, så vi måste alltså uppmuntra läkemedelsbranschen att fortsätta att finansiera forskningen. Deras patent är i vilket fall irrelevant efter sju eller tio år, eftersom det utvecklas nya läkemedel och läkarna kommer att ändra behandlingssystem, och därmed påskynda prisfallet för den medicin som fortfarande skyddas av patent. Knepet är att - och det är det jag försöker att åstadkomma genom mitt betänkande - säkra överkomliga och marginellt låga priser för alla läkemedel - nya och gamla - så att det blir till nytta för de fattiga patienterna, samtidigt som branschen fortsätter att betala för forskning och utveckling.
I mitt ändringsförslag 1 tar jag upp detta problem, och jag har infogat ordet "granska" som ersätter ordet "minska", i syfte att samarbeta med kolleger som är bekymrade över denna fråga. Jag vänder alltså inte upp och ned på frågan, utan jag vill att vi skall granska den genom WTO. Om det finns anledning att ändra den, så får det bli så.
Jag hoppas att kammaren kan ge mig ett fullständigt stöd för detta betänkande, som jag har försökt att inte politisera. Det handlar om någonting som vi måste göra för de fattiga, så att vi kan säga till världen, i synnerhet de fattiga, att Europeiska unionen bryr sig om deras problem och kommer att gå i spetsen för kampen mot sjukdomar och fattigdom över hela världen.

Corbey
. (NL) Herr talman! I utvecklingsländerna förorsakar aids, malaria och tuberkulos fem miljoner dödsfall varje år. En av anledningarna till det är att den största delen av befolkningen i utvecklingsländerna inte har råd att köpa mediciner. Och ofta finns det över huvud taget inga mediciner att tillgå. Av de cirka 1 450 nya mediciner som kommit ut på marknaden de senaste tjugo åren är endast tretton avsedda för tropiska sjukdomar. I utvecklingsländerna finns ett enormt behov av verksamma mediciner. Dessa mediciner existerar inte eller så är de för dyra. Investeringar i tropiska sjukdomar är uppenbarligen inte tillräckligt lönsamma för farmaceutiska företag. Ett mer tragiskt exempel på marknadens misslyckande kan man knappt tänka sig. För utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi ger dessa sorgliga fakta anledning till att föreslå omfattande åtgärder.
För det första ett system med differentierad prissättning. Läkemedel måste tillhandahållas gratis eller till överkomliga priser. Därför är det viktigt att förhindra återimport och för den sakens skull är det av oerhörd vikt att industrin samarbetar.
För det andra handlar det om patent. Föredragande Khanbhai sade att patent i sig är mycket viktiga. Ändå föreslår utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi att skära ned patentskyddet för nödvändiga läkemedel i utvecklingsländer. Det här är viktigt eftersom Trips-avtalet måste genomföras i utvecklingsländerna år 2005 och 2006. Och då uppstår stora problem vid bekämpningen av aids men också vid bekämpningen av tuberkulos. När systemet med differentierade priser fungerar är den här åtgärden överflödig. Men i det fall det här systemet med differentierade priser inte fungerar till fullo är det ett viktigt vapen i kampen mot sjukdomar i utvecklingsländer.
En tredje punkt som är av oerhört stor vikt för utskottet för industrifrågor, utrikeshandel, forskning och energi är ett omfattande europeiskt forskningsprogram. Det här är nödvändigt för att den farmaceutiska forskningen i högre grad skall svara mot behoven. Vi behöver alltså en mer omfattande forskning om och investeringar i tropiska sjukdomar, men också investeringar i medel som kan användas i utvecklingsländerna. Exempelvis medel som är hållbara utanför kylskåpet.
Ett samarbete med utvecklingsländerna är nödvändigt och till det hör en kraftigt ökad budget. Jag tackar föredraganden för hans samarbete och hans beredvillighet att lyssna på andra utskott.

Wijkman
Herr talman! Kommissionens initiativ från förra året om att spela en ledande roll i ansträngningen att hejda spridningen av hiv, malaria och TB kom inte en dag för tidigt - tvärtom. Det internationella samfundet borde långt tidigare ha tagit hiv-epidemin på större allvar och rent allmänt gjort långt större ansträngningar att genom forskning och förebyggande åtgärder dämpa spridningen av framför allt malaria.
Bristen på medel, inte minst på forskningsområdet, har under lång tid varit skriande. Vi välkomnar självfallet insatser av den typ som Bill Gates gjorde, men denna typ av förebyggande arbete kan och får inte hänga på enskilda individers insatser. Det måste primärt vara en uppgift för det allmänna.
Herr talman! Den resolution vi här diskuterar utgör the Parliament's response, något sent, på kommissionens initiativ förra året. Resolutionen bör ses i ett sammanhang med det arbete vi för närvarande utför när det gäller budgeten för nästa år, där vi föreslår, i alla fall preliminärt, väsentliga ökningar jämfört med kommissionens och rådets förslag. Vi menar att det behövs mer kapacitet inom kommissionen för att man skall kunna spela en ledande roll på detta område. Det behövs också mer pengar för operativa insatser.
Läget beträffande de sjukdomar vi diskuterar här idag är oerhört kritiskt. Det behövs mer resurser, men det krävs också innovativa och nya former för samarbete - inte minst mellan den offentliga och den privata sektorn. Vi måste se till att det skapas incitament för ökade forskningsinsatser. Det är oerhört viktigt med partnerskap mellan det offentliga och det privata, men naturligtvis också med icke-statliga organisationer. Jag hoppas att kommissionen, och inte minst Poul Nielson, skall uppfatta denna resolution, liksom våra ansträngningar i andra sammanhang att öka budgetresurserna, som ett starkt incitament och stöd till kommissionen när det gäller att spela den ledande roll i kampen mot hiv, malaria och TB, som vi alla, tror jag, upplever som så väsentlig.

Carlotti
Ja, kära kolleger, vi borde gratulera oss själva till Khanbhai-betänkandet, som är resultatet av ett utmärkt kompromissarbete mellan de olika grupperna och föredraganden, och jag tackar honom. Detta betänkande är en återspegling av en dubbel insikt. En insikt av omfattningen av denna plåga och av omfattningen hos de finansiella och humanitära medel som behövs för att bekämpa den. Betänkandet gör det möjligt att ta flera steg framåt i en diskussion som är nödvändig för själva överlevnaden av en del av planeten. Det klargör vår institutions ståndpunkt i flera avgörande frågor, som nödvändigheten av att väsentligt öka de medel som avsätts till förbättringen av hälsosystemen och till kampen mot överförbara sjukdomar i utvecklingsländerna, viljan att överstiga motsättningen mellan förebyggande arbete och behandling, som är två nödvändiga och kompletterande aspekter av kampen mot sjukdomar, uppkomsten av en ny definition av folkhälsa, som betraktas som det globala allmännas bästa, klargörandet av tolkningen av de skyddsklausuler som finns i Trips-avtalen om immateriella rättigheter, bekräftelsen att frågan om läkemedelspriser är central i debatterna om tillgång till behandling och om vikten av forskning och utveckling, och framför allt nödvändigheten av att rikta ansträngningarna mot de sjukdomar som särskilt berör södra halvklotet och de bortglömda sjukdomarna.
Europaparlamentets ståndpunkt är i dag alltså tydlig och sammanhängande, men den är framför allt rättvis och skälig. Man har känslan av att vi slutligen börjar att ta oss an de bra frågorna, och att vi nu måste hitta de bra svaren. I dag är det faktiskt dags, kära kolleger, att vi går från avsikt till handling. Och för ögonblicket är det två privilegierade handlingsområden som vi måste ingripa inom. Det första området rör tolkningen av avtalen om immateriella rättigheter på ett mer gynnsamt sätt för hälsan i utvecklingsländerna. Sinnesstämningarna är redo för en sådan utveckling, och återtagandet av den talan som väckts mot Sydafrika och Brasilien har skapat ett mycket påtagligt psykologiskt klimat. Många tvetydigheter kvarstår dock i det nuvarande läget. WTO:s fjärde ministerkonferens i Doha måste göra det möjligt att gå längre, genom att officiellt och högtidligt lägga fram garantier för användningen av de skyddsklausuler som föreskrivs i Trips-avtalen i alla deras beståndsdelar, och genom att särskilt bekräfta att tillverkningen av läkemedel kan äga rum i tredjeland när det gäller obligatoriska licenser.
Det andra område inom vilket vi måste hoppas på framsteg på kort sikt, är den världsomfattande fonden för aids och hälsa som inrättades i New York och Genua. En tillfällig arbetsgrupp har inrättats, vilken kommer att lägga fram förslag inom de kommande dagarna. Framdeles har vi alltså grunderna. Men vi måste insistera på att denna fond skall bli verksam inom de kommande veckorna, för att vården skall nå fram till de sjuka så snart som möjligt, och vi måste försäkra oss om att dess rättsliga ställning och dess förfaranden är skäliga. Vad innebär detta mycket konkret? Att fonden måste vara verksam före den 15 december i år, som är tidsgränsen, för att kommissionen skall kunna införa sitt bidrag i 2001 års budget, och att denna fonds definitiva struktur, sammansättningen för dessa stadgeenliga organ, måste respektera regeln med likvärdighet mellan företrädarna för staterna i norr och staterna i syd, de icke-statliga organisationerna i norr och de icke-statliga organisationerna i syd. Detta omfattar, och jag avslutar med detta, mina damer och herrar, och herr kommissionär, detta omfattar även klargöranden om Europeiska unionens bidrag. Unionen förband sig i Genua, genom Romano Prodis röst, att tilldela ett totalanslag på 120 miljoner euro till den världsomfattande hälsofonden. Men detta belopp finns i dag inte inskrivet i någon budgetpost. Kommissionen måste i dag bekräfta för oss att detta belopp inte kommer att härröra från och inte kommer att tas från andra medel som avsatts för utveckling, och att det verkligen rör sig om ett årligt bidrag, att det kommer att skrivas in i budgeten inom den särskilda budgetposten redan 2002. Tack för att ni ger oss alla dessa förtydliganden.
(Applåder)

Dybkjær
Herr talman! Det som hände den 11 september minskar inte behovet av utvecklingsbistånd - tvärtom. Det finns all anledning att uppmana samtliga EU-länder att leva upp till sina löften i Göteborg om att nå upp till de utlovade 0,7 procenten. EU är visserligen det största givarområdet i världen, men det säger mer om de andras brister än om vår insats. I detta sammanhang får man - även om man i dag inte skall kritisera utan även fortsättningsvis stödja USA - säga att USA:s roll milt sagt inte har varit särskilt lyckad. Det gäller både deras uteblivna bidrag till FN och deras uteblivna utvecklingsbistånd. Frågan om bidraget till FN är nu löst och vi kan sedan hoppas på att även frågan om utvecklingsbiståndet kommer att lösas. Förebyggande åtgärder är faktiskt bättre än sjukvård, och utvecklingsbistånd är en sådan förebyggande insats. Det är sorgligt att det är så lätt att få pengar beviljade till de militära systemen, men så svårt att få pengar beviljade till utvecklingsbistånd, dvs. till det förebyggande arbetet. Vi skall ha klart för oss att i den värld vi i dag lever i med alla dess TV-kanaler vet också de allra fattigaste att det är mycket stora skillnader i världen. Man kan verkligen förundra sig över att de inte reagerar starkare än de gör. Det råder inga tvivel om att den flyktingbåt vi hört talas om i sommar endast utgör en första liten förvarning om vad som kommer att hända.
Efter denna inledning vänder jag mig till föredraganden och tackar för det stora arbete han har lagt ned på sitt betänkande. Det är frågan om milt sagt krisartade tillstånd i en lång rad utvecklingsländer. En mycket stor insats är därför nödvändig både när det gäller hiv/aids, tuberkulos och malaria. Om man hade trott sig helt enkelt kunna överlåta detta till de privata verksamheterna, så kan man efter den diskussion som förts under senare år inte längre tvivla på att det är nödvändigt med en insats också från givarländernas sida. Vi kan inte överlåta det här till den fria marknaden. Det har egentligen varit lite obehagligt att diskutera detta ärende och det är därför så mycket mer glädjande att EU har uträttat något på detta område och även genomfört en total avbindning av biståndsmedlen, vilket innebär att utvecklingsländerna kan köpa där det är bäst och billigast. Vi skall inte bara koncentrera oss på mediciner utan naturligtvis också på strukturförändringar. Det är otroligt viktigt att vi säkrar hjälp till självhjälp genom att bygga upp system som utvecklingsländerna själva kan ansvara för och framför allt hantera även när vi inte finns på plats. Både medicin och struktur är här nödvändigt och jag anser det vara ytterst viktigt att vi fortsätter att göra en stor insats för att skapa hjälp till självhjälp för utvecklingsländerna.

Rod
Herr talman! Inför de miljoner döda människorna i utvecklingsländerna, är Europeiska kommissionens förslag till ett handlingsprogram för att bemöta överförbara sjukdomar i utvecklingsländerna ett starkt initiativ, som bidrar till att bekräfta rätten till vård på den internationella arenan. Om Europeiska unionen har ambitionen att spela en framträdande roll i denna kamp, och att ge sin handling en verklig inverkan, måste folkhälsan bli en prioritet inom dess samarbete i utvecklingsländerna, och alltså konkret ta sig uttryck i dess budget. Det är därför som vi kommer att motsätta oss föredragandens muntliga ändringsförslag i denna fråga. Det är synd, eftersom vi har arbetat i stark motvind tillsammans med Khanbhai för att stärka hans ursprungliga resolution, och omröstningarna i utskottet för utveckling och samarbete gjorde det möjligt att frigöra ett stort samförstånd. På samma sätt har mediatiseringen av de åtal som läkemedelsindustrin och USA väckt mot Sydafrika och Brasilien, som tillverkar eller importerar generiska läkemedel mot aids, gjort det möjligt att avslöja sanningen om de ekonomiska insatserna och tvingat Europeiska unionen att konkret engagera sig för de fattiga befolkningarna när det gäller tillgången till vård. Men även om det är sammanhängande att gripa sig an kampen mot tuberkulos, malaria och aids i ett enda program, måste man dock skilja på de specifika problem som dessa tre sjukdomar utgör. Det finns ett vaccin för tuberkulos, men dess verkningsfullhet är mycket omstridd och behandlingarna framkallar allt större resistens. För malaria finns det inget vaccin och läkemedlen är inte så dyra, men de är allt mindre effektiva på grund av den ökade resistensen. Det finns inget vaccin mot aids och inte någon tillgänglig behandling för befolkningarna i de sydliga länderna, eftersom de läkemedelslaboratorier som innehar patenten upprätthåller omåttliga priser.
Dessutom beklagar vi att sjukdomar som filariasis, trypanosomiasis, sömnsjuka, Ebola-viruset eller de flertaliga diarréerna inte tas upp i kommissionens meddelande, trots att de orsakar en allt högre dödlighet.
Effektiv och sammanhängande handling mot dessa sjukdomar måste alltså innebära olika lösningar för varje fall, men även samtidigt kombinera åtgärder på olika nivåer.
För det första innebär sjukdomsförebyggande att utbildnings- och informationskampanjer sprids i området av inflytelserika lokala aktörer, och som är särskilt avsedda för utsatta grupper (kvinnor och unga människor). För aids-förebyggande är främjandet av preventivmedel också en skyldighet för folkhälsan. Den bästa formen av förebyggande är dock fortfarande garantin med goda villkor för logi, arbete, näring och hygien. Det är alltså utvecklingspolitiken i sin helhet, och alla gemenskapens politiska linjer, som måste bidra till det huvudsakliga målet att förbättra folkhälsan.
På samma sätt krävs det en mer allmän diskussion om miljön. Politiken med dammar till exempel, som ökar ytorna med skämt vatten, har fått antalet parasitära sjukdomar att öka explosionsartat.
För det andra är det oumbärligt att stärka, och till och med skapa hälsovårdsstrukturer, och att utbilda den personal som behövs för att finna, diagnostisera, behandla och följa upp dessa sjukdomar. Europeiska gemenskapens utvecklingsbistånd, särskilt inom ramen för Europeiska utvecklingsfonden, måste inriktas på hälsovårdstjänster, vilka alltför länge har eftersatts på grund av budgetrestriktioner som införts genom strukturanpassningen. De lokala icke-statliga hälsovårdsorganisationerna måste kunna ha tillgång till medel för att slutföra sina dagliga åtgärder för sjukdomsförebyggande och för vård av sjuka. De måste göras delaktiga i utarbetandet av biståndprogrammen i denna fråga och införlivas i åtgärderna för folkhälsan.
För det tredje måste alla ha tillgång till behandling. Detta innebär att läkemedlen måste säljas till självkostnadspris till befolkningarna i utvecklingsländerna. En annan lösning vore att dessa länder förfogade över licenser för tillstånd att tillverka generiska läkemedel. Endast inrättandet av en regional eller lokal läkemedelsindustri skulle faktiskt på sikt kunna frigöra de sydliga befolkningarna från de multinationella företagens dominans när det gäller fastställandet av läkemedelspriser.
Trips-avtalen måste tolkas på detta sätt, och måste bekräfta utvecklingsländernas rätt att använda obligatoriska licenser i hälsovårdsnödfall. Läkemedelsföretagen måste underställas respekten för de mänskliga rättigheterna. Till följd av påtryckningarna från media under de senaste månaderna har vissa av företagen faktiskt engagerat sig och lovat att sänka sina priser. Men åtgärderna är punktmässiga och begränsade till vissa produkter för vissa länder, samt tidsmässigt. Dessutom motsätter de sig fortfarande principen med obligatoriska licenser. Denna vägran när det gäller obligatoriska licenser tvingar oss att ifrågasätta längden för patentskyddet. Man kan också fråga sig om förkortningen av längden för patent, när allt kommer omkring, inte utgör en utmärkt stimulerande faktor när det gäller forskning.
För det fjärde måste vi ge ny fart åt forskningen, och det är en mycket viktig angelägenhet. Vi måste finna nya förebyggande och botande behandlingar som är mer effektiva, och som framför allt är bättre anpassade till de lokala befolkningarna. I detta hänseende skulle ett internationellt center för forskning om sjukdomarna i sydliga länder, med offentliga och privata medel, tillåta att fullständigt befria forskningen från vissa tillverkares rent ekonomiska intressen.
Slutligen, och jag tror att det är den viktigaste punkten, vet vi att denna befolkning på södra halvklotet som i dag dör på grund av dessa sjukdomar väntar på vår hjälp, och detta sedan länge. Jag tror att vi i stor utsträckning måste utveckla alla dessa strukturer. Alla dessa frågor har i stor utsträckning införlivats i Khanbhais betänkande. Därför uppmanar vi er att rösta för detta betänkande, och vi hoppas att alla dessa anföranden, för en gångs skull, inte förblir tomma ord, för befolkningen på södra halvklotet behöver oss.

González Álvarez
Herr talman! Såsom det mycket riktigt sägs i Khanbhais betänkande, dör fem miljoner människor per år av dessa tre smittsamma sjukdomar och tio tusen personer dör dagligen i Afrika. Enligt min åsikt pågår det här ett folkmord i tysthet som inte får mycket uppmärksamhet i den internationella pressen.
Jag anser att betänkandet innehåller mycket bra förslag, till exempel att man inte kan komma till rätta med den höga dödligheten om det inte finns grundläggande hälsovårdsstrukturer i vart och ett av dessa länder och om man inte har tillgång, som andra kolleger har kommenterat, till de behandlingar och mediciner som kan utrota dessa sjukdomar. För närvarande existerar inte detta. Därför anser vi att kommissionens förslag om en plan och förslaget om att man skall bidra till en världsomfattande fond för att bekämpa dessa sjukdomar, är bra.
Jag anser dock att man måste gå till de underliggande orsakerna. I punkt 13 i resolutionen tar föredraganden på ett mycket bra sätt upp det faktum att de länder som genomgår strukturomvandlingar ibland har tvingats att avsevärt minska sina utgifter inom hälsovården. Detta är en hemsk och ond cirkel: om det inte finns tillräckliga medel för denna grundläggande hälsovård, för att förbättra människornas livskvalitet, för att de skall ha tillgång till bostäder, föda och arbete, blir det mycket svårt att utrota dessa sjukdomar. Denna onda cirkel är orsaken till den situation som en mycket stor del av befolkningen i länderna i tredje världen befinner sig i.
Herr talman, enligt min åsikt är förebyggande åtgärder, bättre livskvalitet för dessa personer, tillgång till läkemedel och grundläggande hälsovård, såsom det föreslås i betänkandet, absolut nödvändiga faktorer för att lösa det här problemet.
Föredraganden erinrar också på ett mycket bra sätt om att utvecklingsstödet måste ökas. Det har nu gått över tjugo år sedan Förenta nationerna föreslog att 0,7 procent av BNI skulle avsättas till utvecklingsstöd. I dag är det bara vissa nordiska länder i Europa som kommer upp i dessa 0,7 procent. De flesta av de europeiska länderna når inte denna siffra. Vissa länder, som mitt eget, når inte ens 0,25 procent. Detta är beklagligt, eftersom detta utvecklingsstöd är absolut nödvändigt för att dessa befolkningar skall kunna få tillgång till grundläggande hälsovård.
Avslutningsvis, herr talman, vill jag erinra om de mångfaldigande effekter som kvinnornas medverkan i hälsovårdsprogrammen kan ge. Som ledamot av delegationen för förbindelserna med Centralamerika och Mexiko, deltog jag i projekt som finansierades av Europeiska unionen och jag fick tillfälle att se hur de indianska kvinnornas medverkan fick mångfaldigande effekter i detta område, eftersom kvinnorna i sin tur kan lära sina döttrar och väninnor. Därför är det mycket viktigt att kvinnor medverkar i programmen för utrotandet av dessa sjukdomar.

Sandbæk
Herr talman! Det har redan gått ett år sedan jag deltog i den rundabordskonferens, som ägde rum den 29 september, där alla var överens om att det brådskade med att få fram konkreta resultat i bekämpningen av de smittsamma sjukdomarna, men sedan dess har i stort sett ingenting hänt. Kommissionen har erkänt de fattiga ländernas rätt att utfärda tvångslicenser, men vad avser kommissionen göra för att överföra den nödvändiga tekniken så att de fattiga länderna själva kan producera sin medicin? Varför har afrikanska tekniker i afrikanska fabriker ännu inte tagit initiativ till att producera medicin mot tuberkulos, malaria och hiv? Detta är ekonomiskt möjligt. Det är inte tal om några jättestora investeringar för att starta en lokal produktion. Man skulle kanske till och med kunna tänka sig att den nödvändiga tekniken överfördes genom att man låter anställda vid läkemedelssektorn inom EU arbeta ett par i år i ett utvecklingsland med program för tekniköverföring.
Det är absolut nödvändigt att öka läkarnas, vetenskapsmännens, sjuksköterskornas och teknikernas kompetens i de fattigaste länderna. De måste delta i forskning och utveckling. Detta skall inte försiggå vid europeiska konferenser där traktamenten utgår. I stället skall institutionerna de arbetar vid förses med utrustning, undervisningsmöjligheter och kommunikationsmedel, så att de välutbildade personer som arbetar under otroligt svåra förhållanden motiveras att stanna kvar i sina egna länder. Fem malariavaccin har nu tagits fram. Ett oerhört viktigt steg med tanke på att malaria är den sjukdom som kräver flest dödsoffer. Vad gör då EU? Jo, vi har planer på att upprätta en europeisk bas för att utprova vaccinet även om det redan finns en fullt utbyggd afrikansk bas. Vore det inte logiskt om vaccinet utprovades av afrikaner i Afrika, eller duger de bara till att skaffa fram försökspersoner till europeiska vetenskapsmän?
Låt oss glömma allt om att upprätta denna European Clinical Trials Platform och i stället stödja det panafrikanska nätverket AMVTN (the African Malaria Vaccine Testing Network), som just håller på att ombildas till en fond. Det kommer att spara massor av tid och därmed rädda miljoner människoliv. Det kommer att spara pengar och visa att vi erkänner andra människors rätt att ta sina öden i egna händer, och dessutom möjliggöra den nödvändiga tekniköverföringen. Det skulle innebära ett fantastiskt första steg på vägen mot handling. Vi har fått nog av vackra, tomma fraser. Jag skulle sedan gärna vilja tacka Khanbai.

Martelli
Herr talman! Trots den globala tillväxten under de senaste decennierna så är framstegen fortfarande otillräckliga och ojämlikt fördelade. Fattigdom och orättvisor, skrämmande förhållanden, såväl ur social synpunkt som hälsosynpunkt, är den bittra verkligheten för många utvecklingsländer.
30 procent av världens befolkning lever i extrem fattigdom, en situation som förvärras av den fortsatta demografiska tillväxten och otillräckligheten - till och med nedgången - när det gäller biståndspolitiken, politiken för stöd och utvecklingssamarbete. Europa är ett undantag, men inte i sådan utsträckning att det kan rätta till en negativ global trend.
Utvecklingsländerna ställs inför nya utmaningar - urbaniseringen, miljöns förfall och föroreningar, lokala krig och gisslet aids, som nu förenas med en återkomst, som i går verkade otänkbar, för malaria och tbc - som hotar att leda till en tillbakagång.
Jag bortser i stort sett från statistiken, som till och med skiljer sig åt - som vi har kunnat konstatera - mellan kommissionens olika generaldirektorat, och som inte sällan lånar sig till ideologiska syften. Det är under alla omständigheter uppenbart att den explosiva tillväxten i de rikaste länderna har ökat avståndet till de fattigaste länderna ännu mer.
Bland fattigdomskriterierna sticker framför allt uppgifterna om kvinnorna i ögonen: majoriteten av de fattiga, de fattigaste bland de fattiga, är kvinnor, liksom majoriteten av analfabeterna, och kvinnorna fortsätter att arbeta mer, att tjäna mindre och att ha mindre att säga till om.
Det verkar svårt att förneka eller underskatta kopplingen som under alla omständigheter finns mellan fattigdom, sjukdomar, analfabetism och demografisk tillväxt, en koppling som just när det gäller kvinnorna, kvinnornas lidande, ojämlikheten mellan könen, är som tydligast.
Men just när det gäller frågan om demografi, så verkar rapporterna, såväl kommissionens som parlamentets, vaga, för att inte säga fega. Meddelandena koncentrerar sig på kampen mot aids, malaria och tuberkulos och invecklar sig i avancerad teknisk analys och reformförslag, förmodligen användbara när det gäller att förbättra våra insatser mot fattigdomen - framför allt när det gäller frågan om läkemedel och sjukvård - utan att i stället förslå åtgärder som kan göra den demografiska kontrollen effektivare, hur man skapar en sundare och hållbarare fertilitet, ett moderskap som är fritt och medvetet, som om denna fråga hade försvunnit från horisonten. Och ändå är detta den avgörande frågan.
Låt oss se på fakta: i rent siffermässiga termer har aldrig så många människor som under de senaste åren kunnat befrias från fattigdom. Och ändå - på grund av den ökande befolkningstillväxten - så finns det i dag fler fattiga i världen än någonsin tidigare under historiens gång. Under förra seklet har världens befolkning fyrdubblats och gått från en och en halv miljard till sex miljarder. Den största tillväxten gäller Asien, Indien, Kina, Indokina och, framför allt, Indonesien.
Ökningstakten i de rika länderna har i stället avstannat, men den balans som uppnåtts beror på att den genomsnittliga livslängden har ökat, vilket kompenserar krisen när det gäller födelsetalen.
Afrika har i stället fått kännas vid en befolkningsexplosion, framför allt beroende på en drastisk sänkning av spädbarnsdödligheten. Nu verkar den trenden något dämpad, inte så mycket på grund av att befolkningspolitiken har lyckats, som på grund av epidemier, som vi har hört, av aids, tbc och malaria. Afrikas öde engagerar och upprör, men Afrika är inte världen, och även Afrika självt skiljer sig åt i sina olika delar och har utan tvekan mer behov än någon annan region av en befolkningspolitik som är mer uppmärksam när det gäller kvinnornas förhållanden.
I resten av världen, inte bara i de rika länderna, har det skett en dämpning av befolkningstillväxten under de senaste decennierna men, om man ser djupare, så måste man konstatera en minskad fertilitet och en ökning av den genomsnittliga livslängden, dvs. en befolkning som fortsätter att öka och som blir allt äldre i de flesta fall samt överbefolkning i vissa regionala och lokala områden.
Avslutningsvis kan en effektivare kamp mot fattigdomen inte kringgå eller bortse ifrån frågan om en kontroll av befolkningen vilket verkligen i sin tur är en fråga om ekonomisk och kulturell tillväxt, men där det inte saknas riktade instrument och lämpliga erfarenheter inom området förebyggande åtgärder och preventivmedel. Historien lär oss att det aldrig har förekommit en så kraftig tillväxt och så mycket fattigdom. Erfarenheten lär oss att det är meningslöst att försöka torka upp ett översvämmat rum utan att stänga kranarna.

Korhola
Herr talman! Kollegan Khanbhai har sammanställt ett välbalanserat betänkande, där man med tillfredsställelse kan stödja de framlagda förslagen. I betänkandet framförs på ett konkret sätt den triangel som bildas av fattigdom, hälsa och utbildning, av vilken man inte kan lämna någon del obeaktad utan att åtgärderna för de två andras del rinner ut i sanden. Fattigdomen har någon gång liknats vid krig, även den tillfångatar och dödar. Skillnaden är bara den att döden som föranleds av fattigdom är långsam och offret stämplas själv som skyldig.
Jag vill alltså också påminna våra medlemsstater om vårt mål på 0,7 procent, för att de krav på osjälviskhet, vilka ställts på läkemedelsindustrin, skall vara trovärdiga. Jag stöder speciellt grundandet av en internationell fond för smittsamma sjukdomar samt ibruktagandet av en tvångslicensiering som förbättrar tillgången på mediciner. Båda kräver stor initiativförmåga från EU:s sida och för att de skall kunna genomdrivas på ett framgångsrikt sätt krävs det att centrala globala påverkare och institutioner intar en positiv attityd.
I all verksamhet måste man dock hålla i minnet att utan fungerande primärvård är ingen annan utveckling möjlig. En god grundhälsa förebygger redan i sig även svårare infektioner och det blir lättare att upptäcka och stoppa infektionerna på ett tidigt stadium om man har sett till den grundläggande hälsan. Man skall heller inte glömma betydelsen av människors attityder: om inte ens primärvården fungerar växer låtgåmentaliteten, där man rimligtvis inte kan kräva att människor skall förhålla sig seriöst till en sådan smittorisk som visar sig i en eventuellt dödlig sjukdom om flera år. Hur skrämmande utsikter vi än har beträffande smittsamma sjukdomar och därmed ett spontant behov att vidta specialåtgärder, får man aldrig göra det på bekostnad av primärvården.
Man kan alltså på goda grunder konstatera att EU:s stöd till primärvården länge har varit fullständigt otillräckligt. Därför kan dubbleringen av EU:s understöd till primärvården anses vara viktigt med tanke på alla de andra målsättningarna. Det finns all anledning att hålla i minnet den bindande karaktären i det sociala toppmötet i Köpenhamn, när man genomdriver den allmänna och lika tillgängligheten i primärvården.

Kinnock
Herr talman! Jag vill börja med att säga att jag är positivt inställd till både kommissionens meddelande och Khanbhais betänkande. Tillgång till mediciner kommer att bli en viktig fråga i Doha om några veckor, helt enkelt därför att utvecklingsländerna känner sig oerhört missgynnade av bestämmelser som tillämpas generellt, även om länder har olika styrka, både ekonomiskt och institutionellt. Man kommer naturligtvis att uppmana till att Trips-avtalet skall tillämpas på ett rättvist sätt. Världens ögon kommer därför att fästas på den roll som läkemedelsföretagen spelar under hiv/aids-katastrofen.
Bara 0,1 procent av de 25 miljoner som lever med hiv/aids i Afrika söder om Sahara har tillgång till livsviktiga läkemedel eller läkemedel för opportunistiska infektioner som hjärnhinneinflammation, läkemedelsresistent diarré, torsk i munhålan och de andra av dessa infektioner. Numera finns alternativ - billiga kopior av livsviktiga mediciner. I Brasilien, Thailand och Indien kan man enligt lagstiftningen ignorera läkemedelspatent. I Indien, t.ex., säljs ett läkemedel för behandling av ovan nämnda läkemedelsresistenta diarré för 1,8 procent av priset som betalas i Pakistan, där man endast kan köpa den patenterade versionen. För fyra år sedan upphävde Brasilien patenträttigheterna för hiv-mediciner och tillät lokala företag att tillverka billiga versioner. Priserna i Brasilien har fallit med 80 procent och man har halverat antalet personer som dött av hiv/aids.
Jag kommer nu till det som Khanbai tog upp om forskning och utveckling. Om läkemedelsföretagen nu är så måna om sin forskning och utveckling, hur kommer det sig att de faktiskt använder dubbelt så mycket pengar för marknadsföring än för forskning och utveckling? Enligt färska siffror från FN:s utvecklingsprogram används mindre än 10 procent av den globala hälso- och sjukvårdsforskningen för 90 procent av den globala sjukdomsbördan. Av de 1 223 nya läkemedel som började säljas mellan 1975 och 1996, var det bara 13 av dem som utvecklades för att behandla tropiska sjukdomar, och endast 4 av dessa 13 var ett resultat av läkemedelsföretagens forskning. Och hur kommer det sig att samma läkemedel kostar mer i Afrika än vad det gör på norra halvklotet?
Jag skulle vilja säga att dessa uppgifter mycket tydligt talar för sig själva. De har - och detta är mycket viktigt att ta upp, och det kommer man att göra i Doha - i princip monopol, vilket innebär att de kan kontrollera priserna. De säger i princip nej till billiga generiska läkemedel till mycket sjuka personer i fattiga länder. Det är meningen att globaliseringen skall föra med sig friare marknader och ökad konkurrens. De fyra största läkemedelsföretagen agerar som en kartell: De styr och ställer med utvecklingsländerna och förvägrar dem rätten till dessa läkemedel.
Under Uruguayrundan säkrade man 20-åriga avtal om patenträttigheter. Trips-avtalet var ett tydligt exempel på den stora makt som kapitalintressena i Väst har för tillfället. Allt detta hotar Världshandelsorganisationens trovärdighet och all vår tro på utvecklingen i Doha, eller om vi någonsin skall få en ny runda av rättvisa, multilaterala handelssystem. Det finns nu ett tydligt behov av en tydlig och ny tolkning av Trips-avtalet, som skapar utrymme för den flexibilitet som uppenbarligen finns i detta avtal. Vi måste se till att de fattiga ländernas intressen sätts främst. Detta handlar om grundläggande social rättvisa.
(Applåder)

Van den Bos
Herr talman! Det är outhärdligt att miljontals människor fortfarande dör av aids, malaria och tbc samtidigt som det egentligen inte är nödvändigt. Det vi har att göra med här är ett världsproblem av det mest akuta slaget. Hos oss kan hiv-smittade människor få en långvarig behandling med effektiva mediciner. För patienter i utvecklingsländerna är sådana mediciner för dyra och en medicinsk infrastruktur för att kunna ge patienterna en god vägledning saknas. Om patienten inte tar sina mediciner disciplinerat, regelbundet och i rätt dos så går ju effekten förlorad.
Först under hårt tryck från den allmänna världsopinionen har den farmaceutiska industrin gått över till att sänka priserna och de är fortfarande alldeles för höga. En ytterligare sänkning måste åstadkommas genom ett samarbete mellan industri och myndigheter. Endast ett mycket brett, mycket dyrt och mycket långsiktigt internationellt handlande kan på ett effektivt sätt göra någonting åt det här storskaliga problemet.
Kollega Khanbhais utmärkta betänkande ger en klar och tydlig översikt över alla viktiga aspekter av överförbara sjukdomar. Tillsammans med honom hyllar vi Europeiska unionens handlingsprogram. Programmet är väl genomtänkt och bör genomföras så snart som möjligt. Jag skulle vilja fråga kommissionären om han förfogar över tillräckliga personalresurser för detta? Jag förespråkar att betydande medel avsätts till aids-fonden i budgetplanen för de kommande åren, och att detta inte sker på bekostnad av de nuvarande medlen för fattigdomsbekämpning. Ser kommissionären någon möjlighet till detta och kan han också berätta hur arbetet med att upprätta fonden förlöper?
Dessutom är det nödvändigt att avsevärt förkorta den tidsperiod på tjugo år som Trips-avtalet fastslår för patentskydd för nödvändiga mediciner. Den farmaceutiska industrin måste naturligtvis kunna fortsätta investera i forskning efter vacciner och billiga mediciner, men vinsterna måste hämtas från de rika länderna och inte från den epidemidrabbade tredje världen.
Utan storskaliga informationskampanjer är alla resultat uteslutna. Det sexuella beteendet och framför allt inställningen mot kvinnor måste förändras drastiskt. Här är det i huvudsak kvinnors rätt till självbestämmande som står på spel.
En stor del av ansvaret ligger också hos utvecklingsländerna själva, inte bara hos myndigheter och icke-statliga organisationer, utan framför allt också hos religiösa ledare som har en moralisk auktoritet. Om de inte bidrar till arbetet så är de medskyldiga till allt elände. Endast en gemensam ansträngning kan göra så att miljontals människor inte dör i onödan, att oräkneliga barn inte blir föräldralösa i onödan och att ekonomier inte längre går om intet i onödan.

Laguiller
Ledamöterna från Lutte ouvrière (Arbetarkampen) kommer att rösta för detta betänkande trots dess brister, tack vare det realistiska konstaterande som ställs upp i betänkandet om de fattiga ländernas katastrofala situation och tack vare de åtgärder som läggs fram, som visserligen är begränsade, men positiva. Det är upprörande att konstatera att tre överförbara sjukdomar i de fattiga länderna dödar fem miljoner personer årligen och tiotusen personer dagligen enbart på den afrikanska kontinenten, och att antalet offer dessutom ökar. Detta är desto mer upprörande eftersom det för aids ännu inte finns någon behandling som kan bota sjukdomen, men att det gör det för tuberkulos och malaria. Trots detta har malaria, som för några år sedan verkade vara på väg att utrotas, åter blivit den största dödsorsaken i den del av Afrika som ligger söder om Sahara, vilket betonas i betänkandet, samtidigt som tuberkulos, för vilken det finns enkla och effektiva behandlingar, fortsätter att vara den mest utbredda sjukdomen i världen.
Orsaken till denna situation är enkel. Tillverkningen av läkemedel monopoliseras av stora läkemedelsföretag, vars främsta intresse inte är folkhälsan, utan vinsten. De aktuella och skändliga åtal som ett antal stora läkemedelsföretag inlett mot Sydafrika är karaktäristiska för en ohållbar situation, även om reaktioner inom den allmänna opinionen i viss utsträckning fått dessa storföretag att backa. Förslaget i betänkandet syftar till att Europeiska unionen på internationell nivå skall erkänna utvecklingsländernas rätt att tillverka och sälja generiska läkemedel sinsemellan, utan kostnader för immateriella rättigheter, är den enklaste sak. På samma sätt vore det den enklaste sak i världen att införa entreprenadvillkor för de stora läkemedelsföretagen, som tvingar dem att tillverka läkemedel för de sjukdomar som man i betänkandet bekräftar att industrin ignorerar, eftersom de inte är tillräckligt lönsamma.
I betänkandet nöjer man sig med att påminna om en prissänkning. För miljontals människor i de fattiga länderna, skulle enbart det faktum att vissa läkemedel vore gratis, mot malaria i synnerhet, kunna göra att man fick tillgång till ett minimum av vård. I betänkandet utger man sig för att förena patentskyddet och tillgången till hälsovård i utvecklingsländerna, men vi påstår återigen att industripatenten, och särskilt de som rör läkemedelsindustrin, borde avskaffas helt och hållet. De skyddar inte på något sätt uppfinnarens immateriella rättigheter, utan tjänar till att garantera en monopolställning för de storföretag som besitter dem, och därmed enorma vinster som de tar ut på bekostnad av folkhälsan och livet.
Betänkandets titel bekräftar att kampen mot de överförbara sjukdomarna bidrar till fattigdomsbekämpningen. I realiteten är merparten av dessa sjukdomar fattigdomssjukdomar, eller till och med sjukdomar som beror på undernäring. Endast en ökning av dessa befolkningars levnadsnivå skulle vara effektiv när det gäller utrotningen av de flesta av dessa sjukdomar. Det bör dock sägas till dem som försvarar marknadsekonomin och kapitalismen att själva det faktum att denna ekonomi är organiskt oförmögen att trygga de grundläggande omsorgerna och den dagliga näringen för en stor del av mänskligheten i detta 2000-tal, där man faktiskt har tillgång till vetenskapliga och materiella möjligheter som aldrig förr, ohjälpligen fördömer den.

Belder
Herr talman! I många europeiska länder, i vilket fall som helst i Nederländerna, har det under de senaste åren varit fråga om genomgripande förändringar inom hälsovården. De främsta målsättningarna i det sammanhanget är större differentiering, högre grad av individuell avstämning och personliga valmöjligheter och framför allt också mer effektivitet. Ofta leder dessa förändringar till kritiska reaktioner, framför allt vad beträffar tillgänglighet av hälsovård för alla. För många av oss är det oacceptabelt att det går att köpa en plats högre upp på väntelistan. På det viset skulle människors budget vara avgörande för deras hälsa. Och det vill vi inte.
Desto mer anmärkningsvärt är det att den här situation helt enkelt är hård verklighet på världsnivå. Kommissionens förslag som vi debatterar i dag visar ju att tillgången till adekvata mediciner fortfarande lämnar mycket att önska i övrigt för de allra fattigaste, trots de goda föresatser som har uttalats upprepade gånger. I västvärlden är indignationen långt mindre vad den saken beträffar. I en alltmer globaliserad värld kan vi emellertid inte dra oss undan vårt internationella ansvar. Våra egna problem inom hälsovården är ingenting i jämförelse med de problem som den större delen av världens befolkning upplever.
Således är jag för de åtgärder som föreslås. Vi kommer att bli tvungna att arbeta på två nivåer för att bekämpa de här sjukdomarna. I första hand genom att arbeta på mikronivå med projekt som avser att förbättra hälsovården. Finansieringen och genomförandet av dessa projekt kan vad mig beträffar ske via bilaterala kanaler. Vid större infrastrukturella projekt i vilka icke-statliga organisationer från ett flertal medlemsstater deltar kan Europeiska unionen spela en viktig roll.
I andra hand genom att på makronivå skapa de förutsättningar som möjliggör dessa projekt på mikronivå. Att påverka den politik som förs är ett viktigt instrument i det sammanhanget. I synnerhet applåderar jag punkterna om Trips och WTO i Europaparlamentets resolution. Just för att Europeiska unionen här har en viktig uppgift att fylla. Det enda jag saknar är konkreta hänvisningar till de kommande diskussionerna i Qatar. Jag hoppas att den ansvarige kommissionären trots allt kommer att utföra våra rekommendationer på den konferensen.

Bowis
Herr talman! I norr tror folk att aidsfaran har blåst över. Det har den naturligtvis inte, men ändrad livsstil och nya, effektiva läkemedelssystem har, åtminstone, hjälpt oss en bit på väg på vår långa resa. När jag var hälsominister och kämpade mot dessa sjukdomar, var prognoserna inte de samma som i dag.
Men i söder är bilden mycket annorlunda. 95 procent av de fem miljoner nya fallen varje år, uppstår i låginkomstländer i söder. Det finns 25 miljoner personer som lever med aids i Afrika, och 6 miljoner i det nya tillväxtområdet i Asien - framför allt i södra och sydöstra Asien.
När det gäller aids står vi inför en ond cirkel av infektioner, oförmåga och fattigdom vid sidan av de 16 miljoner dödsfall som redan har ägt rum: två miljoner dödsfall per år i Afrika, dvs. 25 procent av alla dödsfall i Afrika. Tio procent av befolkningen mellan 15 och 50 år lever med aids, och det finns 10 miljoner föräldralösa barn. De som väntade sig att bli vårdade när de blev gamla, kan nu inte längre få denna omsorg, eftersom deras barn har dött. Sådan är situationen just nu.
När The Economist reste till Zambia och besökte ett specifikt sjukhus, såg man att två tredjedelar av patienterna var döende i aids. Deras armar och ben såg ut som brutna kvastskaft, rapporterade tidningen. När man frågade dem vad de önskade sig mest, sade de inte bromsmediciner, de sade mat, eftersom de var för fattiga för att ha råd med något av detta. Fattigdomen påskyndar döden, och dödsfallen påskyndar de överlevandes allt större fattigdom.
I Zambia beräknade hälso- och sjukvårdsdepartementet vid den tiden att halva befolkningen skulle dö i aids. Detta är en mänsklig katastrof. Vi står nu inför mänskliga katastrofer i Förenta staterna. Världen tittar på rubrikerna, världen vidtar åtgärder, regeringar börjar samarbeta, folk kräver och bidrar till lösningar. Men detta sker inte när det handlar om aids, tuberkulos och malaria. Det är inte terrorism, men det är en hälsoterror och något fruktansvärt som går att förhindra. Detta är skälet till varför ledamotens betänkande är så viktigt och grundläggande. Jag gratulerar honom och kommissionen till det arbete som gjorts i sammanhanget, och alla som har deltagit.
Fattigdomsbekämpningen går hand i hand med kriget mot sjukdomar, oförmåga och död. Vi är i desperat behov av mer resurser för läkemedel och vacciner, men måste också säkerställa en lämplig distribuering till folket, så att läkemedlen inte försämras under lagringen av dem. Vi måste få lämplig utbildning, övervakning och forskning. Man har helt riktigt sagt att forskningen bör utföras i Afrika, av afrikaner, för afrikaner och, när detta är lämpligt, med stöd, samarbete och partnerskap från väst, enligt riktlinjerna i IAVI-initiativet mellan universiteten i Oxford och Nairobi.
Tuberkulos är naturligtvis också dödligt. Sjukdomen svarar för två miljoner dödsfall per år, av vilka 95 procent sker i utvecklingsländer; den är den främsta orsaken till hiv-relaterade dödsfall; en smittad person kan överföra den till tio andra. Malaria är den tredje största dödsorsaken; 90 procent av dödsfallen som har att göra med malaria sker i Afrika - ett dödsfall var 30:e sekund. Under de senaste fyra minuterna har åtta personer dött av malaria. Jag vill att vi och kommissionären ägnar personerna som är döende i dessa sjukdomar en tanke, och att vi undersöker vad vi kan göra. Ledamoten har tillhandahållit orden genom sitt betänkande; det är nu dags för kommissionen att handla.
(Applåder)

Scheele
. (DE) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Jag anser att det som har präglat alla uttalanden i den här debatten är övertygelsen om att investeringar på hälsoområdet är mycket meningsfulla och en viktig väg för att uppnå en hållbar utveckling och fattigdomsbekämpning, vilka båda är mål för den europeiska utvecklingspolitiken. Det är bevisat att länder med en hög hälsonivå och med mycket resurser på det här området har en bättre utveckling, även en bättre ekonomisk utveckling. Några av oss har påpekat - och naturligtvis betonar även jag detta politiska krav - att vi måste övertyga regeringarna i de här länderna att lägga ut mer pengar på området hälsovård och utbildning.
Det vore dock mer än cyniskt att inte peka på att i de strukturanpassningsprogram dessa länder måste genomföra för att få lån och medel från de internationella finansinstitutionerna, har de uppmanats att spara just på området offentlig sektor, på områdena hälsa och utbildning. En punkt som jag anser vara mycket viktig är att kvinnor inkluderas när program för födelsekontroll utarbetas, och även när åtgärder på området reproduktiv hälsa utarbetas. Kvinnor - och det är inget nytt - är särskilt utsatta för fattigdom. Men även infektionsfrekvensen för hiv/aids i södra Afrika visar att kvinnorna är långt mer drabbade än männen.
Avslutningsvis skulle jag, och det är ju en av de heta frågorna, vilja säga något om Trips-avtalet i Khanbhais betänkande. Jag anser att Europeiska unionen även i framtiden måste hjälpa utvecklingsländerna att komma i åtnjutande av de möjligheter som redan finns i Trips-avtalet. Naturligtvis finns detta med i Trips-avtalets bestämmelser, men det har inte alltid varit så att detta även har accepterats av läkemedelsindustrin, vilket fallet Sydafrika har visat. Jag anser också att kravet i punkt 41 i Khanbhais betänkande på en förkortning av skyddstiden för patent är nödvändigt. Jag anser att när vi talar om fattigdomsbekämpning måste vi också visa upp konkreta åtgärder för att reformera WTO. Annars förlorar vi vår trovärdighet. Det är, vilket redan några av föregående talare redan har sagt, hög tid att vidta konkreta åtgärder.
(Applåder)

Fernández Martín
Herr talman! År 1979 lade Willy Brandt fram sin berömda "rapport nord-syd, ett program för överlevnad", i vilken han varnade om att en stor del av befolkningen fortfarande skulle leva i fattigdom år 2000. Kort därefter publicerades skrämmande uppgifter: 35 000 människor dog av hunger varje dygn i världen. På två år skördade hungern fler offer än de båda världskrigen tillsammans.
Det blev år 2000 och situationen har enbart förvärrats. Enligt Världshälsoorganisationen är extrem fattigdom - misär - den främsta orsaken till lidande i världen och dödstalet stiger för varje år medan vi fortsätter att tala om fattigdomen och om hur vi skall göra något åt den.
För några månader sedan, innan sommaren, anordnade Förenta nationerna och Europeiska unionen tillsammans den tredje konferensen om de minst utvecklade länderna i vårt säte i Bryssel, en konferens som särskilt ägnades åt att analysera orsaker till, konsekvenser av och lösningar på fattigdomen. Vi har till och med stakat ut ett ambitiöst mål: att minska fattigdomen till hälften till år 2005. Enligt vissa undersökningar kan man dock konstatera, herr talman, att med våra åtgärder, de program och planer vi avser att genomföra och framför allt med de resurser som avsätts och som planeras, kommer vi inte att kunna uppfylla detta mål.
Nu engagerar vi oss i att bekämpa den internationella terrorismen, som underblåses av några upplysta fanatiker. Det är sant, detta är det problem som vi har för närvarande, men ärade kolleger, det är inte roten till problemet. Om vi inte löser problemet med den fattigdom och särskilt den extrema fattigdomen - misären - som hundratals miljoner människor lever i, nära 1 500 miljoner människor räknat i underkant, kommer vi att utsättas för sådana här händelser även i fortsättningen.
Den 13-19 september besökte en del av oss några av världens allra fattigaste områden i södra Afrika. Moçambique har i dag 19 miljoner invånare, men om 9 år kommer endast 13 miljoner av dessa att vara i livet; de resterande 6 miljonerna kommer att ha dött i aids.
I sitt betänkande kommer Khanbhai med en rad förslag till åtgärder för att bekämpa hiv/aids, malaria och tuberkulos i syfte att minska fattigdomen. Under ett besök vid ett undangömt fältsjukhus mitt på den afrikanska savannen, såg jag själv tillsammans med mina kolleger hur människor dör i en koleraepidemi - tro mig, det sker just nu - ett fasansfullt skådespel om hur man levde i Europa under medeltiden.
Detta pågår även vid andra hälsovårdscenter, inte minst i djungeln. I Mocuba finns det ett provinssjukhus där kvinnor föder barn vid sidan av människor som är sjuka i hiv/aids, tuberkulos, spetälska, hjärnhinneinflammation och smittsamma diarréer av alla slag.
I dag finns det läkemedel för alla dessa sjukdomar och de kan botas och utrotas. Det är ett resursproblem, och det är framför allt ett problem som handlar om bristande politisk vilja.
Herr Khanbhai, jag gratulerar er och tackar er för det viktiga bidrag som ert betänkande utgör. Men Bashir, min vän, du känner det Afrika där du föddes bättre än jag gör. Vi får inte lura oss själva, problemen med fattigdom i världen är i dag så stora att dessa åtgärder och de resurser vi har för närvarande är som en droppe i havet. En dag kommer vi att inse detta. Antingen bekämpar vi fattigdomen med all energi och alla resurser vi kan uppbåda tills vi besegrar den, eller så kommer fattigdomen i dess många skepnader - nu med terrorismens fula tryne - att besegra oss.

Howitt
Herr talman! Andra talare har tagit upp behovet av åtgärder. Jag vill bara lägga till en uppgift: I Förenade kungariket och Europa har behandling med flera läkemedel samtidigt minskat dödsfallen i aids med 75 procent, i Afrika söder om Sahara, där två tredjedelar av alla hiv-smittade bor, får bara en person av tusen läkemedelsbehandling. Det är nödvändigt med utbildning för att över huvud taget kunna förebygga hiv-smitta, men det är viktigt att det finns tillgång till läkemedel.
Läkemedelsföretagen är våra partner. Men det är nödvändigt att de visar integritet. Jag kommer aldrig att glömma SmithKline Beechams företrädare under den gemensamma församlingens AVS-EU sammanträde i Bryssel, då han slog näven i bordet och sade att de hade sänkt priserna på livsviktiga mediciner. Senare under året fick kommissionär Nielsen veta att de skulle sänka priserna återigen. Vilket pris är lägst - det man redovisade för oss i våras, eller det man nämnde i höstas?
Jag reste till Gabon och Sydafrika och träffade läkare som känner ett desperat behov av att få använda dessa läkemedel, och som läst pressmeddelandena på Internet, där man skriver att priserna har sänkts; men när de ringer företagen går det ändå inte att beställa de läkemedel som krävs för att behandla patienterna.
Jag har frågat SmithKline Beecham om den faktiska, långsiktiga kostnaden för tillverkningen av dessa läkemedel. De kan inte redovisa den. Jag har frågat dem hur länge de kommer att sätta dessa lägre priser. De kan inte säga någonting om saken. Jag har frågat dem varför, om de söker partnerskap med regeringarna i utvecklingsländerna, de dragits inför domstol - inte bara i Sydafrika, utan även i Indien, Brasilien och på andra håll. De svarar helt enkelt inte på frågan.
Vi sänder ett tydligt budskap till läkemedelsföretagen genom denna resolution: Priserna är för höga och det krävs rättsliga åtgärder, inbegripet obligatoriska licenser när det råder nationella nödlägen, för att ta itu med situationen.
Herr Khanbhai! Jag vill slutligen säga att det inte leder någon vart att hävda att ni söker samförstånd, genom att t.ex. inbegripa icke-statliga organisationer, och sedan lägga fram ert ändringsförslag 1, där ni motsätter er en minskning av patentskyddet. Namnge en icke-statlig organisation som stöder denna ståndpunkt.
Jag kommer alltid att komma ihåg att SmithKline Beechams viktiga antiretrovirala läkemedel inte började säljas på marknaden p.g.a. privatfinansierad forskning. Det var offentligt finansierad forskning. De använde sig av ett vilande patent för att få detta skydd för sin egen ekonomiska vinnings skull. Låt oss tala klarspråk under denna debatt.
(Applåder från vänster)

Cushnahan
Herr talman! 7 000 personer dog som ett resultat av de fruktansvärda terroristdåden i New York och Washington, och världen reagerade med chock och rädsla, som åtföljdes av en väldig diplomatisk aktivitet och ingående planering för ett lämpligt svar. I Afrika dör 10 000 personer varje dag av aids, malaria eller tuberkulos. Varför är inte svaret på detta liknande? Tyvärr så är den hårda sanningen att industrivärlden inte anser att ett mänskligt liv är lika mycket värt i Afrika. Det är en fruktansvärd anklagelse mot oss alla som bor i världens rikaste länder, att denna omfattande mänskliga tragedi fortsätter även nu, under 2000-talet.
För några år sedan verkade det som om man var nära att utrota malaria, i dag är det den vanligaste dödsorsaken i Afrika söder om Sahara. Tuberkulos är den mest utbredda sjukdomen i världen, och 35 miljoner lider av aids; hälften av alla nya hiv-fall drabbar personer i åldersgruppen 15-24 år.
Jag inser att Europeiska kommissionen har bidragit med 4,2 miljarder euro i hälso- och sjukvårdsstöd under 1990-talet. Nu är det emellertid så att, som föredraganden påpekade, även om 700 miljoner euro tilldelades till hälso- och sjukvård under 1998, var beloppet för åren mellan 1996 och 1998 bara 4 procent av EU:s totala biståndsbudget. Detta visar hur långt ned frågan har stått på vår lista över politiska prioriteringar. Jag hoppas nu att detta ändras i och med kommissionens offentliggörande av den nya strategiska ramen och dess föreslagna åtgärdsprogram för åren 2001-2006. Dess treuddiga strategi för bättre användning av befintliga resurser, sänkning av priserna för viktiga läkemedel i utvecklingsländerna och stöd till mer forskning, är förvisso välkommen. Förslagen måste dock utvecklas ytterligare och stödjas genom större ekonomiska bidrag, som visar att man tillmäter dem en högre politisk prioritering.
Bästa sättet att uppnå detta är genom att stödja de utmärkta förslag som lagts fram av föredragande Khanbhai. Hans uppmaning att EU skall avsätta 10 procent av vårt utvecklingsbistånd för att komma till rätta med detta problem, hans betoning på förebyggande åtgärder i förhållande till aids för åldersgruppen 15-24 år, och hans förslag till en global fond för smittsamma sjukdomar, och inrättandet av ett forskningsorgan inom EU, bör utgöra hörnstenarna i varje form av ny EU-strategi på detta område.

Junker
. (DE) Herr talman, mina damer och herrar! Hiv och aids är inte bara ett hälsopolitiskt problem - det har ju blivit tydligt här i debatten -, utan ett problem för hela samhället. För bekämpningen krävs det därför en helhetsstrategi. Fattigdomsbekämpningen är ett medel för detta, men jag skulle här vilja gå in på några andra tyngdpunkter som jag också anser vara viktiga: Det är upplysning och sexualrådgivning, det är förebyggande åtgärder och det är naturligtvis också terapi. Detta är de tre områden som måste beaktas om vi vill göra framsteg just i Afrika - där problemet är som störst.
Det innebär att redan ungdomar och barn måste få sexualupplysning och sexualrådgivning, för utan en förändring av det sexuella beteendet kommer man inte till rätta med problemet. En del av medlen måste sättas in just för detta.
Den sexuellt aktiva delen av befolkningen måste få tillgång till förebyggande åtgärder. Här skulle jag vilja betona Senegal som ett särskilt positivt exempel: Där har de religiösa och politiska ledarna gemensamt sett till att aids-utvecklingen kunnat stoppas genom förebyggande åtgärder. Något liknande kan också konstateras i Uganda. När politiken och även de andliga ledarna i ett land ansluter sig, då kan man uppnå mycket. Därför har man i exempelvis Elfenbenskusten tillsatt en särskild minister för aids och hiv. Jag anser att detta är exempel som vi också måste främja.
Det finns ytterligare ett viktigt problem, nämligen respekten för dem som blivit sjuka. Detta är ett stort problem. Vi måste riva ned tabun i samhället, och vi måste inte bara behandla de infekterade med medicin, utan vi måste även driva på deras integration i samhället på ett positivt sätt. Bara då kommer man att kunna skapa ett klimat som är helt och hållet inriktat på att stoppa epidemins spridning.
(Applåder)

Nielson
. (EN) Herr talman! Låt mig först och främst uttrycka min uppskattning av föredragande Khanbhais arbete.
Under de åtta månader som passerat sedan kommissionen antog sitt ambitiösa handlingsprogram i kampen mot de viktigaste överförbara sjukdomarna, har ett antal händelser återigen bekräftat behovet av åtgärder, av global mobilisering av initiativ och finansiering, och av politisk vilja för att uppfylla våra mål. Hälso- och sjukvårdsfrågorna uppmärksammas numera fullt ut i samband med vår dagordning, och detsamma gäller för våra medlemsstater. Hälso- och sjukvårdsfrågor i utvecklingsländerna är, tillsammans med utbildning, en av kommissionens sex prioriteringar för 2002. Investering i hälsa är en viktig strategi för ekonomisk utveckling och fattigdomsminskning, och därför en nödvändig del av en sund utvecklingsstrategi.
Jag vill betona och uttrycka mitt starka stöd till Korholas och Bowis kommentarer om behovet av att organisera grundläggande hälso- och sjukvård på ett sätt som faktiskt fungerar. I detta sammanhang bör vi ha i åtanke att de årliga offentliga utgifterna per capita för hälso- och sjukvårdstjänster i Afrika söder om Sahara, ligger mellan 2 och 6 US-dollar. Detta är den gällande ekonomiska ramen. Om man betraktar hälso- och sjukvårdssystemets låga kapacitet tillsammans med, i synnerhet, vård och arbete med att administrera antiretrovirala läkemedel till aidssjuka och hiv-positiva patienter, ser man att detta är en oerhört svår uppgift.
Jag vill nämna ett fall som belyser detta. I Botswana har 100 miljoner US-dollar mobiliserats gemensamt av Merck, ett av de stora läkemedelsföretagen, och Bill Gates stiftelse. De gör allt de kan för att organisera sitt arbete på platsen och använda dessa avancerade typer av läkemedel under den pågående behandlingen. Deras erfarenhet är att det inte varit möjligt att genomföra mycket. Bristen på infrastruktur i området, på utbildade sjuksköterskor och på de förhållanden som krävs för dessa typer av avancerade mediciner, som är mycket svåra att administrera, att få att fungera, visar att inte ens koncentrerade, välfinansierade initiativ som omfattar ett och ett halvt år på en plats som är bättre organiserad än de flesta andra i Afrika, har blivit en framgång. Detta är också skälet till varför läkemedelsföretagen varnar för att alltför okritiskt förespråka användningen av antiretrovirala läkemedel som den enda lösningen. Man måste ta denna varning på allvar.
Vårt handlingsprogram har inte utvecklats. Vi är i färd med att påskynda den faktiska utbetalningstakten av medel på hälso- och sjukvårdsområdet. Jag vill inte gå så långt som att säga att jag känner mig nöjd, men situationen håller faktiskt på att förbättras. Vi håller på att upplösa vilande projekt och förbättra projekt som behöver förbättras. Allt detta arbete håller nu på att genomföras.
Jag vill nu göra några få kommentarer om fördelningen av medel. Jag vill först och främst säga att jag uppskattar de kommentarer som Khanbhai gjorde i dag rörande sättet på vilket vi fördelar dessa pengar. Vi skulle vilja sluta att använda oss av insatsrelaterade mål. De är fördelaktiga genom att de är lätta att meddela på ett regelbundet sätt; vi försöker emellertid att koncentrera oss på resultat och förfaranden, i stället för på insatser. En viktig aspekt av denna debatt, är det faktum att budgeten inte direkt avslöjar hur mycket vi faktiskt gör på områden som t.ex. hälsa och utbildning. Man måste komma ihåg att det makroekonomiska stödet, vårt budgetstöd, faktiskt är kopplat till hälsa och utbildning. Denna koppling ger oss svaret på hur mycket - eller hur litet - vi gör. Det är för närvarande oerhört svårt att kvantifiera detta specifikt, men vi arbetar med denna fråga.
Khanbhai hänvisade också till en ändring i förhållande till importen av läkemedel och behovet att avskaffa tullavgifter i detta sammanhang. Detta är absolut någonting som måste göras. Man bör komma ihåg att regional avreglering, som vi uppmanar våra partner att gå vidare med, också är ett svar på detta problem. Den kan dessutom lösa problemet genom att skapa en bättre grund vid påbörjandet av läkemedelstillverkning i utvecklingsländerna. Om man inte kan få tillträde till en närliggande marknad från ett afrikanskt land, är det ingen bra idé att investera där om ditt syfte är att få någonting gjort.
Frågan om tillgång till mediciner, en fråga som många tagit upp, håller för närvarande på att diskuteras vid Trips-rådet i Genève. Genom diskussionerna har man försökt att hitta en balans mellan behovet av att ge tillgång till billiga läkemedel och genomförandet av Trips-avtalet. Man är nu i färd med att utarbeta en förklaring till ministersammanträdet i Doha. Låt mig klart och tydligt påpeka att EG inte har några avsikter att utöva påtryckningar på eller kritisera utvecklingsländer som tar tillvara på sina rättigheter enligt Trips-avtalet. Det ligger i alla WTO-medlemmars intresse att Trips-avtalet blir tydligt, vilket sålunda underlättar en laglig och korrekt tillämpning av avtalet.
När det rör punkt 41 i Khanbhais betänkande, inbegriper Trips-rådets nuvarande granskningsförfarande för vissa bestämmelser inte patentperioderna, och inte heller förfarandet "ever-greening" för patent som nämns i betänkandet. Kommissionen anser inte att patentperioderna behöver ändras.
När det rör den andra frågan, om "ever-greening", finns det inga bestämmelser i Trips-avtalet som kan tillämpas här. Uppfinningens innehåll och uppfinningshöjden vid beviljande av ett patent, bedöms av de nationella patentmyndigheterna.
Låt mig göra några få kommentarer om de övriga punkterna. 95 procent av de läkemedel som betraktas som livsviktiga av WHO är inte patenterade och får tillverkas fritt. De återstående fem procenten är läkemedel som är patenterade i de flesta länder. Kommissionen anser att obligatoriska licenser bör utfärdas i enlighet med bestämmelserna i artikel 31 i Trips-avtalet. Ett system med priser på olika nivåer, som innebär att läkemedelsföretagen frivilligt erbjuder sina produkter till kraftigt nedsatta priser vid försäljning i utvecklingsländerna, stöds kraftfullt av kommissionen. Detta var en av hakarna under diskussionen om hälsofondens riktlinjer.
Vi riktar in oss på ett globalt system med användning av olika priser, som kommer att försörja marknaderna på ett hållbart sätt. Att försörja fattiga marknader till lägsta möjlig pris bör vara tumregel. Detta bör omfatta alla livsviktiga läkemedel, och även andra viktiga läkemedel. Men om stora kvantiteter av prisnedsatta produkter exporteras till utvecklingsländer, finns det naturligtvis en stor risk att det blir en uppdelning av handeln. Vi överväger därför att införa kraftfullare åtgärder för att förhindra återimport av prisnedsatta produkter till gemenskapen.
I punkt 38 uppmanar föredraganden till inrättandet av en fond med inriktning på överförbara sjukdomar. Ni känner till att den globala aids- och hälsofonden inrättades av FN:s generalsekreterare vid den särskilda sessionen om hiv/aids i juni. På kommissionens vägnar förband sig ordförande Prodi att tilldela fonden 120 miljoner euro. De totala bidragen uppgår nu till 1,8 miljarder US-dollar. Vi deltar nu aktivt i utarbetandet av bestämmelserna för genomförandet av fonden, dess ledning, rättsliga grund och inriktning.
Jag instämmer i det som en del talare sade rörande kvinnornas situation. Man måste tänka på hela dagordningen rörande reproduktiva och sexuella hälsofrågor och rättigheter, när vi diskuterar dessa frågor.
Sandbæk nämnde utprovning. Låt mig klargöra att vi arbetar med utprovning i Afrika...
(Talmannen uppmanade till ordning, så att talaren kunde höras)
Jag är övertygad om att de ledamöter som verkligen vill höra vad jag har att säga faktiskt uppnår sitt mål. Jag tackar dem från djupet av mitt hjärta.
När det gäller kommissionens verksamhet på forskningsområdet, har vi varit ganska framgångsrika i våra försök att organisera ett stort afrikainriktat nätverk, och genomföra utprovningen som en del av hela forsknings- och utvecklingsprocessen. Detta håller på att utvecklas ganska bra.
Den globala aids- och hälsofonden togs upp av många talare. Jag vill ge en del kompletterande information om denna.
Vi deltar i diskussioner om fondens förfaranden, och det finns fortfarande några meningsskiljaktigheter som vi måste komma till rätta med. De har att göra med balansen mellan förebyggande åtgärder och vård, i synnerhet i förhållande till hiv/aids. De har att göra med frågan om i vilken grad fonden bör tillhandahålla antiretrovirala läkemedel, om fonden också bör omfatta forskningsverksamhet, anbudsförfarandenas utformning i fonden, och dess inriktning geografiskt sett.
Man diskuterar därför många frågor för tillfället. Som en bakgrund till denna diskussion noterar vi också att det finns en grupp inom de icke-statliga organisationerna som betraktar fonden som ett störningsmoment för de långsiktiga utvecklingsprocesserna, i synnerhet när det rör stöd till en förbättring av hälso- och sjukvårdssystemen. Jag anser att man måste ta dessa varningar på allvar. Det finns fortfarande många frågor att lösa innan vi får veta vilket mervärde som skapas genom fonden, särskilt inom det viktigaste området, dvs. förbättringar av resultatet på plats, som fortfarande utgör den största utmaningen.
Jag tackar föredragande Khanbai. Vi ser fram emot att få ett - som vi har fått hittills - nära samarbete med parlamentet, och att kunna föra denna dagordning framåt.
(Applåder)

Howitt
Herr talman! Det gäller en ordningsfråga. När kommissionären tar upp WHO:s förteckning över livsviktiga läkemedel, vet han att denna inte bara omfattar livsviktiga läkemedel, utan också dessa läkemedels ekonomiska överkomlighet. Av detta skäl finns inte de läkemedel som vi diskuterar med på förteckningen.

Talmannen
Herr Howitt, ni kan meddela honom detta skriftligen, tack.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 12.00.

Napoletano
Fru talman! Jag antar att ni har fått en redogörelse för den diskussion som ägde rum i morse i kammaren när sammanträdet inleddes.
Jag tänker inte öppna diskussionen på nytt, för jag är övertygad om att vice talman Imbeni redan har redovisat frågan för er. Vi väntar med andra ord på ert svar: om ni vill efter omröstningen, för jag föreställer mig att samtliga kolleger vill delta i omröstningen.

Talmannen
Fru Napoletano! Jag har faktiskt hållits underrättad om det inlägg som ni gjorde i början av sammanträdet i morse. Däremot hänvisade ni till en skrivelse som Tajani hade ställt till mig. Jag har ännu inte haft tillfälle att ta del av översättningen av denna skrivelse som jag fick i förmiddags, eftersom skrivelsen måste översättas och det kunde den svårligen göras under natten. Jag kommer naturligtvis inte att kunna ta ställning förrän jag har haft tillfälle att läsa den skrivelse som Tajani ställt till mig. Jag ger alltså honom samma svar. Jag beklagar detta. Det är ett mycket känsligt problem som tas upp här, nämligen problemet med eventuella begränsningar av yttrandefriheten för statschefer, kommissionärer, och parlamentsledamöter, det är ett mycket allvarligt problem. Ni kan lita på att jag kommer att fördjupa mig i problemet med all den uppmärksamhet som det förtjänar.

OMRÖSTNING
Utkast till protokoll upprättat av rådet i enlighet med artikel 34 i Fördraget om Europeiska unionen, till konventionen om ömsesidig rättshjälp i brottmål mellan Europeiska unionens medlemsstater (förnyat samråd) (10076/01
C5-0383/012000/0815(CNS)) (utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor)
(Parlamentet godkände utkastet till protokoll)
Förslag till rådets förordning om särskilda restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter i syfte att bekämpa internationell terrorism (KOM(2001) 569C5-0455/20012001/0228(CNS)) (utskottet för medborgerliga fri- och rättigheter samt rättsliga och inrikes frågor)
Före omröstningen om förslaget till förordning
Wurtz (GUE/NGL). (FR) Fru talman! Jag tror mig veta att det är möjligt för varje grupp att mycket kort redogöra för innebörden i deras röstning om detta förslag till förordning. Ni kommer att förstå mycket väl. Det är en överenskommelse som ingåtts mellan alla grupper.
Fru talman, jag skulle bara vilja säga att det naturligtvis är självklart att min grupp, fullständigt och utan tvetydighet, starkt motsätter sig terrorism, och alltså samtycker till kommissionens principiella förslag att frånta dessa terroristorganisationer deras tillgångar. Min grupp anser dock att den metod som vi påtvingas är oacceptabel, det vill säga att vara tvungna att fatta ett brådskande beslut om en förteckning som USA har sänt oss utan någon förklaring...
(Applåder) ...och som riskerar att ändras utan att vi kan kontrollera det. Det är därför som vi tyvärr inte kan anta detta förslag till förordning i dess nuvarande utformning.
(Applåder)
(Parlamentet godkände kommissionens förslag)
Betänkande (A5-0313/2001) av González Álvarez, för Europaparlamentets delegation till förlikningskommittén, om förlikningskommitténs gemensamma utkast till Europaparlamentets och rådets direktiv om allmän produktsäkerhet (C5-0298/20012000/0073(COD))
(Parlamentet godkände det gemensamma utkastet)
Resolutionsförslag (B5-0665/2001), ingivet av Dupuis m.fl. för TDI-gruppen, om Europeiska rådets extra möte i Bryssel
(Parlamentet förkastade resolutionsförslaget)
Gemensamt resolutionsförslag om Europeiska rådets extra möte den 21 september 2001 i Bryssel
(Parlamentet antog resolutionen)
Gemensamt resolutionsförslag om stabilitets- och tillväxtpakten och resultatet av det informella Ekofinmötet i Liège den 22 -23 september 2001
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0286/2001) av Hieronymi, för utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, om den tredje rapporten från kommissionen till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktiv 89/552/EEG - Television utan gränser (KOM(2001) 9C5-0190/20012001/2086(COS))
Före omröstningen

Flesch
Fru talman! Jag skulle vilja tillkännage ett intresse för det ämne som detta betänkande handlar om.
Före omröstningen om skäl H

Aparicio Sánchez
Fru talman! Jag vädjar till föredraganden och alla mina kolleger att de godtar följande muntliga ändringsförslag. Den ursprungliga texten i skäl H skall ersättas med följande text:
Det är nödvändigt att snabbt se över direktivet "Television utan gränser".
Denna formulering är mer precis, exakt och den har samma innebörd. Jag ber er att godta denna ändring.

Talmannen
Finns det några invändningar mot att det muntliga ändringsförslag som lagts fram av Aparicio beaktas?

Cashman
Fru talman! Som rättighetsinnehavare har jag ett ekonomiskt intresse i television. Jag kommer inte att delta i dagens omröstning.
(Applåder)

Talmannen
Finns det några andra kolleger som vill uttrycka sig i samma riktning? Om så är fallet, ber jag er att göra det nu.

Brok
. (DE) Det skulle också vara i mitt intresse.

(Parlamentet gav sitt samtycke till ingivandet av det muntliga ändringsförslaget) (Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0307/2001) av Berès, för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelandet från kommissionen om förstärkning av samordningen av den ekonomiska politiken inom euroområdet (KOM(2001) 82C5-0173/20012083/2001(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0306/2001) av Peijs för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens meddelande om de offentliga finansernas bidrag till tillväxt och sysselsättning: krav på ökad kvalitet och hållbarhet (KOM(2000) 846C5-0172/20012001/2082(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0299/2001) av Agag Longo för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens XXX:e rapport om konkurrenspolitiken 2000 (SEK(2001) 694C5-0312/20012001/2130(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0301/2001) av Huhne för utskottet för ekonomi och valutafrågor om meddelandet från kommissionen till rådet och Europaparlamentet om elektronisk handel och finansiella tjänster (KOM(2001) 66C5-0257/20012001/2119(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0310/2001) av Berger för utskottet för rättsliga frågor och den inre marknaden om kommissionens meddelande - En strategi för tjänster på den inre marknaden (KOM(2000) 888C5-0103/20012001/2052(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0290/2001) av Radwan för utskottet för ekonomi och valutafrågor om kommissionens rekommendation om förhandsinformation som skall lämnas av långivare som erbjuder bostadslån (C5-0256/20012001/2121(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)
Betänkande (A5-0263/2001) av Khanbhai för utskottet för utveckling och samarbete om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet
Påskyndade insatser mot de viktigaste överförbara sjukdomarna som led i fattigdomsbekämpningen (KOM(2000) 585C5-0014/20012001/2006(COS))
och
om kommissionens meddelande till rådet och Europaparlamentet - Handlingsprogram Påskyndade insatser mot hiv/aids, malaria och tuberkulos som led i fattigdomsbekämpningen (KOM(2001) 96C5-0112/20012001/2006(COS))
Före omröstningen

Khanbhai
Fru talman! Det finns ett fel i den spanska texten, punkt 6, med hänvisning till ordet "föräldrar", som skall sättas före grundskole- och gymnasielärare. Jag hoppas att översättningen rättas till i den spanska texten.
Även om det finns ett stort stöd för en del andra muntliga ändringsförslag som jag hade tänkt lägga fram, har jag förstått att Gruppen De gröna är emot dem, så det enda muntliga ändringsförslag jag nu vill lägga fram rör punkt 14. Det finns ett fel där och det måste ändras. I stället skall det stå, "uppmanar utvecklingsländerna att avskaffa importavgifter och skatter för importen av livsviktiga läkemedel och apparatur, så att man i högre grad skall kunna betala för hälsovården.". Det tas inte ut någon skatt när vi exporterar mediciner från Europa eller Förenta staterna, så den aktuella punkten är alltså felformulerad. Jag hoppas att ledamöterna kan stödja denna ändring.
(Parlamentet gav sitt samtycke till ingivandet av det muntliga ändringsförslaget)
(Parlamentet antog resolutionen)
  

Buitenweg
Fru talman! Jag var en smula förvånad över att omröstningen om rådets förordning om bekämpning av den internationella terrorismen och att frysa terroristorganisationers ekonomiska tillgångar inte föregicks av att grupperna fick en minut på sig att motivera sina ståndpunkter. Det fanns nämligen en överenskommelse mellan alla politiska partier att vi innan omröstningen skulle tala om den här saken, eftersom vi så hastigt konfronterades med det här ärendet och eftersom vi inte hade haft tid att föra någon debatt. Det är också en oerhört viktig fråga. Jag tycker att det är synd att vi inte har fått den möjligheten. I fortsättningen kommer jag att lägga fram vårt innehållsmässiga bidrag skriftligen. Men vad vi vill framhäva är att det i fråga om det här förslaget är oerhört viktigt att en rättslig prövning äger rum. Vi är mycket nöjda med det här förslaget från kommissionen. Vi gläder oss åt att det baseras på artikel 308 i fördraget. Det innebär att EG-domstolen har en roll att uppfylla och det innebär att Europaparlamentet har en roll att uppfylla. Vi är mycket besvikna på rådet, eftersom det i går avvisade den här rättsliga grunden. Rådet har inte förstått hur brådskande det här förslaget är och rådet har heller inte förstått att det är nödvändigt att basera förslaget på artikel 308. Genom att vilja basera förslaget på alla möjliga artiklar ur den tredje pelaren vill rådet naturligtvis att både EG-domstolen och Europaparlamentet lämnas utom beaktande. Det här är en mycket allvarlig fråga. Den borde således ha debatterats utförligt i parlamentet.

Talmannen
Fru Buitenweg! Jag skulle vilja svara er angående hur omröstningarna går till i detta parlament. Jag har naturligtvis tillämpat arbetsordningen mycket noggrant. Jag måste säga er att jag förväntade mig att varje grupp skulle be mig om denna minuts talartid. Det var inte min uppgift att ge den i kraft av en överenskommelse som ingåtts i korridorerna. Det som i realiteten hade kunnat inträffa, vilket jag förväntade mig, var att ett visst antal kolleger, mycket exakt 32 för att följa arbetsordningen, skulle begära en debatt, vilket hur som helst inte var möjligt, eftersom vi hade röstat om brådskande förfarande, och att grupperna då skulle be mig om en minut var. Wurtz var den enda som gjorde en sådan begäran. Jag var den första att förvånas, fru Buitenweg.
RÖSTFÖRKLARINGAR

Talmannen
Jag vill påminna de kolleger som begär att få ge en muntlig röstförklaring om förfarandena utan betänkande, om att vi inte kan göra några muntliga röstförklaringar när det gäller förfaranden utan betänkanden. Jag beklagar, men så lyder arbetsordningen.

Gollnisch
Härrör detta från arbetsordningen, fru talman?

Talmannen
Ja, det rör sig om artikel 137:
"Är ett kommissionsförslag eller ett betänkande uppfört på föredragningslistan enligt artikel 62.5 och artikel 114, kan ledamöter inge en skriftlig förklaring i enlighet med punkt 1 ovan."
Internationell terrorism (C5-0455/2001)

Ahern
.(EN) Fru talman! Jag har i synnerhet stött kravet på särskilda åtgärder mot terrorismen, eftersom rätten att få rättslig prövning genom EG-domstolen finns inskrivet i den rättsliga grunden. Detta har klargjorts genom antagandet av ändringsförslagen som lades fram av Gruppen De gröna, i syfte att skydda de mänskliga rättigheterna. De medborgerliga fri- och rättigheterna, som vissa fruktar kommer att överträdas, bör skyddas, eftersom alla förfaranden kan prövas rättsligt genom EG-domstolen.
Vi kan inte förhålla oss neutrala till terror. Europa bör hjälpa Förenta staterna att hitta och krossa terroristerna, men vi bör också ha en långsiktig plan för att ta itu med konfliktlösning och för att sätta in infrastrukturstöd på platser som Afghanistan, där humanitärt bistånd behövs, men bara är en tillfällig ersättning för ett fullt fungerande samhälle.
Europaparlamentet har under flera år uppmanat till stöd för den afghanska civilbefolkningen, som drabbats av terrorism från talibanerna. Särskilt kvinnorna har fått lida. Det har skett allt fler angrepp på kvinnor i regionen och i Kashmir av muslimska fundamentalister som kastat syra i deras ansikten, och därmed skadat dem på ett fruktansvärt sätt, för att tvinga dem att bära en slöja som täcker hela ansiktet.

Bordes, Cauquil och Laguiller
.(FR) Även om vi bekräftar vårt totala motstånd både mot terroristmetoderna och mot de reaktionära syften som fullföljts av de grupper som är ansvariga för dessa dåd, vägrar vi att ansluta oss till förslagen från Europeiska unionens råd. De politiskt ansvariga för de imperialistiska, amerikanska eller europeiska stormakterna försöker kanalisera de berättigade känslor som attentaten i New York har framkallat, till stöd för en politik som enbart är avsedd att garantera deras dominans i världen, och inte på något sätt att bevara folkens intressen eller säkerhet.
Vi tar avstånd från alla initiativ som syftar till militära ingrepp, och även de som delvis syftar till detta, vilket oundvikligen skulle leda till dödsoffer bland befolkningar som inte har något med terrorism att göra. Individuell terrorism berättigar inte till statlig terrorism, och gör den inte heller godtagbar.
Vi protesterar mot de åtgärder som begränsar de individuella friheterna, vilka detta krigiska klimat leder till.
När det gäller kampen mot terroristgruppernas finansiering, borde regeringarna, om de verkligen vill föra denna kamp, omedelbart avskaffa banksekretessen och affärssekretessen. Undanflykterna och de lika begränsade som ineffektiva åtgärderna inom området visar endast att man föredrar att godta pengar från terrorism på samma sätt som pengar från droger eller organiserad brottslighet, snarare än att garantera en total insyn, som riskerar att avslöja själva kapitalistsystemets omfattande mygel och många skamliga gärningar, och det omfattande slöseri som detta kostar samhället.

Boumediene-Thiery
.(FR) Det måste framför allt erkännas att denna röstförklaring är komplicerad.
Precis som alla är också vi upprörda över attentaten den 11 september. Det är frustrerande att besluta sig för att inte använda ett ytterligare medel för att bekämpa de som har utfört dessa attentat.
Vi är dock övertygade om att det handlar om ett val som styrs av förnuftet, och inte av en instinktiv och legitim, men farlig reaktion, som motiveras av ilska och smärta.
Utöver det faktum att vi vägrar att inrätta en rättstillämpning för de brådskande förfarandena, som i och med detta riskerar att mångfaldigas, ifrågasätter vi den förteckning som läggs fram i bilagan, vilken uppvisar verkliga grundläggande problem.
Vi anser naturligtvis att det är helt riktigt med principen om införande av specifika åtgärder gentemot personer och tillgångar som kan förknippas med terrorismen, för att bättre kunna bekämpa den.
Men denna omtalade förteckning innehåller alltför många skuggzoner:
Hur är det möjligt att stödja förteckningen när man inte ens känner till hur den har sammanställts?
På grundval av vilka kriterier har dessa personer valts ut?
Vi vet att det inte finns någon definition av terrorism inom den internationella rätten, och att det alltså är omöjligt att identifiera objektiva kriterier för tillhörighet inom en terroriströrelse. Men det räcker att se med vilken enkelhet vissa betraktar allt beteende som innebär att man motsätter sig det förhärskande tänkandet som terroristrelaterat (personer som är emot globalisering eller icke-statliga organisationer...) för att man skall oroa sig för de möjliga sammanblandningarna.
Vad gör man förresten när det gäller vissa allmänna rättsprinciper, som till exempel:
att utgå från att en person är oskyldig? att hellre fria än fälla en person?
och vem är ansvarig för bevisbördan?
(Inlägget förkortades i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen)

Figueiredo
.(PT) Vi understryker vårt totala och tveklösa fördömande av sådana terroristhandlingar som har ägt rum i Förenta staterna, samt att det är nödvändigt att komma fram till en lösning som grundas på gemensamma ansträngningar och internationellt samarbete inom FN:s ram med full respekt för dess stadgar. Men vi kan inte låta bli att uttrycka vårt djupa missnöje med den metod som kommissionen försökte tillämpa genom att lägga fram "förslag till förordning om särskilda restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter i syfte att bekämpa internationell terrorism".
Då man bekämpar terrorismen anser vi det nödvändigt att vidta åtgärder för att bekämpa den organiserade brottsligheten, som bland annat handlar om att bekämpa penningtvätt, olika smugglingsformer och att motarbeta skatteparadis. Men vi tycker att det är oacceptabelt att man överlämnar en lista för godkännande till Europaparlamentet - som kanske Förenta staternas regering och underrättelsetjänst har försett oss med, ett land som mycket nyligen motsatte sig en kontroll av skatteparadisen - med organisationer och personer utan att några bevis har lagts fram.
Vi anser för övrigt att den nödvändiga kampen mot terrorismen inte får användas som förevändning för att påverka väsentliga drag i Europeiska unionens medlemsstaters suveränitet.

Eriksson, Frahm, Herman Schmid, Seppänen och Sjöstedt
.(DA) Det kan inte upprepas ofta nog att vi stöder kampen mot internationell terrorism, och att vi anser att det är bra att ta initiativ till frysning av tillgångar, om man kan bevisa att de kommer från enskilda personer eller organisationer som utför terrorhandlingar. Vi erkänner att det är nödvändigt att agera snabbt, men anser samtidigt att det är viktigt att man tänker sig noga för. Förslaget till förordning är ett uttryck för att EU är i stånd att handla, men inte att tänka. Att vi inte röstar emot parlamentets godkännande av initiativet kan motiveras med hjälp av följande punkter:
För det första anser vi inte att parlamentet skall rådfrågas i en fråga som det inte har något som helst inflytande över. Vi anser att det är fullständigt oacceptabelt att parlamentet skall ta ställning till en förordning som föreslagits av kommissionen mot bakgrund av den föreliggande handlingen som tagits fram under brådskande former, och i Coreper blivit kritiserad för bristande sammanhang och konsekvens. Vi anser att det förfarande där parlamentet ombeds att godkänna ett brådskande antagande av rådets förslag, utnyttjas av rådet för att legitimera en förordning som inte är genomarbetad.
Listan som har bifogats förslaget i bilaga 1 innehåller namn på organisationer och enskilda personer som misstänks vara direkt eller indirekt inblandade i terrorattacker. Vi anser att det är anmärkningsvärt att man utan tvekan har godkänt en lista som utarbetats i USA. I förslaget finns inga riktlinjer för hur och efter vilka kriterier personer eller organisationer uppförs på listan eller stryks därifrån, och det preciseras inte vilka myndigheter som har befogenhet att redigera listan och inte heller efter vilka principer.
Vi tycker det är anmärkningsvärt att förslaget sätter grundläggande rättsstatsprinciper ur spel, principer som skyddar åtalade människor mot en orättvis och orättmätig behandling. Det är under all kritik att den traditionella uppdelningen av makten - med en lagstiftande, en dömande och en verkställande makt - har satts ur spel för att EU skall kunna tillmötesgå USA:s önskemål om ett snabbt ingripande. Samtidigt vill vi understryka att inget brott mot dessa principer kan rättfärdiga terrorattacker.

Gahrton
. Självfallet delar jag reservationslöst det totala fördömandet av terrorism som utgör det anförda motivet för denna förordning. Samtidigt utgör dock såväl beslutsproceduren som innehållet i förordningen ett hån mot den demokrati och den rättsstatlighet vars skydd påstås vara syftet med förslaget.
Europaparlamentet har påtvingats ett snabbt förfarande utan betänkande, utan debatt och utan tillgång till lagtexten på flera språk, bl.a. svenska. Något sakskäl för att normala demokratiska beslutsformer på detta sätt måste köras över har inte angetts. Eftersom det i sista hand är medlemsstaterna som skall genomföra den föreslagna frysningen av påstådda terroristers finansiella tillgångar, och detta under alla förhållanden måste ske genom åtgärder inom varje medlemsstat, finns det inget som tyder på att en EU-förordning behövs eller påskyndar genomförandet av nödvändiga åtgärder.
Samtidigt är förordningen ett rättsligt hafsverk och ett hån mot alla storslagna uttalanden om att kampen mot terrorism inte skall uppfattas som ett krig mot islam eller arabvärlden.
I förordningen finns ingen som helst definition av terrorism, terrorist eller terrororganisation. Istället för att lagstiftaren på normalt rättsstatligt vis formulerar en allmängiltig brottsbeskrivning och överlåter åt rättsapparaten att efterspana, gripa, åtala och döma dem som motsvarar den lagfästa brottsbeskrivningen, har lagstiftaren, dvs. kommissionen som förslagsställare, rådet som beslutsfattare och Europaparlamentet som remissinstans, gått tillämpningen i förväg och kringgått behovet av brottsbeskrivning genom att i stället direkt utpeka 27 "skyldiga" organisationer och personer.
Ursprunget till denna lista kan inte sökas i något som helst rättsligt förfarande utan kommer från CIA. På listan finns en rad inte närmare definierade namn som sannolikt bärs av ett flertal personer. Dessutom är samtliga namn på listan lätt identifierbara som arabisk-muslimska.
Resultatet har blivit en skenmanöver som inte behövs för att nödvändiga åtgärder skall vidtas i EU-länderna mot terroristers finansiella tillgångar, som bryter mot grundläggande rättsprinciper och som dessutom måste uppfattas som ett ensidigt politiskt angrepp på den muslimsk-arabiska världen.
Europaparlamentet har genom sitt beslut att anta ett antal ändringsförslag visat på möjligheter att delvis, men långtifrån helt, minska dessa påtalade brister. Jag menar att det hade varit riktigare av Europaparlamentet att i detta läge visa sitt missnöje entydigt genom att helt avstyrka kommissionsförslaget, så att kommissionen hade kunnat återkomma med ett nytt förslag som reellt skulle stärka möjligheterna att bekämpa terrorismen, bygga på rättsstatliga principer samt utesluta varje misstanke om att förslaget ensidigt riktas mot den arabisk-muslimska världen.
Mot denna bakgrund röstade jag, liksom ett antal kolleger i gruppen De gröna, nej till förslaget i slutomröstningen.

Krarup
.(DA) Kommissionens förslag strider inte bara mot artikel 308 i fördraget, det innehåller också ett åsidosättande av elementära rättsprinciper och av medlemsländernas grundlagar.
Huvudorsaken till att jag inte kan medverka till denna lagstiftning är att kommissionens förslag helt enkelt går ut på att avskaffa varje form av rättsskydd. Även misstänkta förbrytare har rätt till en rättvis rättegång. Denna grundläggande rätt vill kommissionen att vi skall avskaffa. Kommissionen har från USA fått en lista över 27 enskilda personer och organisationer. Vi har inte erhållit några bevis beträffande deras verksamhet, inte ens minsta förklaring till varför just dessa 27 skall dömas utan bevis och utan rättegång. Det som krävs av oss är att vi med förbundna ögon åtar oss att döma dessa 27 - slutgiltigt och utan möjlighet till överklagande. Vi skall svinga gummistämpeln här och nu - i klassisk dr. Strangelove-stil: Skjut först, fråga sedan! Är det inte just de demokratiska rättsprinciperna vi skall försvara? Vad krävs av oss härnäst, om vi ger efter nu och accepterar att ändamålet helgar medlen?

Krivine och Vachetta
.(FR) Vi röstade emot detta förslag till förordning, eftersom vi inte anser att man på något effektivt sätt kan motsätta sig skändliga terroristdåd som dådet mot World Trade Center genom att överträda de grundläggande friheterna. Genom detta förslag till förordning begär man helt enkelt att vi skall sätta vår tillit till CIA genom att frysa tillgångarna för 27 grupper, som felaktigt eller med rätta pekas ut som terrorister av denna officin, som för övrigt ligger bakom några av dem. Vi har inte inväntat Bush för att fördöma skatteparadisen, men under inga omständigheter kommer vi att ge den amerikanska underrättelsetjänsten en in blanko-check. Den förteckning som lagts fram utan några förklaringar, och vilken man talar om för oss kommer att utökas, troligen för att tjäna USA:s och dess allierades intressen, är inget annat än en alibiförteckning i förhållande till en gemensam kamp, som är nödvändig likväl mot skatteparadisen som mot de dödens anstiftare som gör sina vinster där. Eftersom vi troligen inte har samma definition av terrorism som Bush, och eftersom förteckningen över de skyldiga ännu inte är fullständig, föreslår vi att man redan nu som 28:e organisation lägger till företaget TotalFinaElf, som är ansvarigt för tiotusentals döda i världen, och som är direkt förknippat med terroristverksamhet, bland annat i Afrika.

Lund
.(DA) De danska socialdemokraterna i Europaparlamentet har i dag röstat för Europaparlamentets ändring av förslaget till rådets förordning om särskilda restriktiva åtgärder mot vissa personer och enheter i syfte att bekämpa internationell terrorism. Vi håller med om att EU bör bekämpa internationell terrorism på samtliga områden. Vi har dock rent generellt en del betänkligheter inför förslaget, bl.a. tar vi avstånd från listan med de 27 terroristorganisationerna. Till synes är alla dessa organisationer muslimska, vilket kan uppfattas som diskriminering, eftersom det också finns icke-muslimska terroristorganisationer. Dessa organisationer bör självklart också tas med på listan, som därför inte kan betraktas som komplett. Dessutom tycker vi det är tveksamt om en sådan här lista över huvudtaget kan användas i praktiken.

Lynne
.(EN) Jag avstod från att rösta vid den slutliga omröstningen, därför att, även om jag stöder principen bakom denna förordning, så kan jag inte stödja infogandet av bilaga 1.
I förordningen talar man om internationell terrorism på ett allmänt sätt, och hänvisar inte specifikt till händelserna den 11 september. Det verkar därför helt fel att infoga denna bilaga som bara avser individer och organisationer som verkar komma endast från den islamiska världen.
Jag är också bekymrad över att materialet som riktas mot de personer och organisationer som nämns i bilagan inte har studerats av oss Europaparlamentariker, och att vi därför inte själva kunnat dra slutsatser om dessa är skyldiga till terrorism eller inte.

MacCormick
.(EN) Europaparlamentet har uppmanats att handla snabbt och bestämt i syfte att frysa de medel som kan användas av terrorister. Vi har vuxit med utmaningen, och lagt fram viktiga ändringsförslag för att skydda oskyldiga personers fri- och rättigheter. Jag känner mig personligen stolt över ändringsförslaget som kräver åtgärder för att se till att de personer som nämns i bilagan faktiskt går att identifiera. Det skulle vara absurt att gå vidare med en namnförteckning som på ett tvetydigt sätt hänvisar till tusentals personer i den islamiska världen, och jämställer oskyldiga personer med ondskefulla personer.
Ministerrådet har uppmanat till snabbhet och beslutsamhet. Vi har svarat och betonat behovet av säkerhetsbestämmelser som är helt förenliga med beslutsamma och omedelbara åtgärder. Vi uppmanar på samma sätt rådet att ha förtroende för oss, och inte försena frågorna genom att planera en ny version utan säkerhetsbestämmelser.

McKenna och Lucas
.(EN) Vi röstade emot detta förslag till förordning av olika anledningar. Vi hävdar bestämt att det är rättsligt tveksamt att bevilja sådana befogenheter utan korrekt debatt och utan ett betänkande från parlamentet. Det faktum att de medborgerliga fri- och rättigheterna inte tas upp i förordningen är motbjudande, och åberopandet av artikel 308 anger ett farligt prejudikat att rusa åstad och anta brådskande lagstiftning utan någon öppen och genomsynlig debatt. Det är också tveksamt om Europeiska kommissionen hade rätt att åberopa denna artikel under dylika omständigheter, och det kan röra sig om överträdelse av vissa nationella författningar.
Europaparlamentet uppmanades att rösta om en förteckning över 27 organisationer, utan någon förklaring om hur man kommit fram till detta urval, vilka eller vad de är, och utan att nämna några säkerhetsbestämmelser om det skulle visa sig att någon av dessa organisationer eller personer anklagats på ett felaktigt sätt.
Vi anser inte att Europaparlamentet har rätt att agera både som domare och jury i dessa sammanhang, och särskilt när fakta inte förklaras på ett genomsynligt och öppet sätt. Vi välkomnar naturligtvis alla nya åtgärder för bekämpning av terrorismen; dessa åtgärder måste emellertid planeras på ett lämpligt sätt och diskuteras på ett öppet och demokratiskt sätt, inte - vilket ägde rum under denna vecka - i en atmosfär som präglas av panik. Alla nya åtgärder måste omfatta de mänskliga rättigheterna, skydda de medborgerliga fri- och rättigheterna och erkänna principen om att man är oskyldig fram till dess att motsatsen har bevisats, om de skall bli verkligt effektiva.

Meijer
.(NL) Det är en gammal sedvana att isolera politiska motståndare genom att utropa dem till terrorister. När tidigare terrorister blev ledare för Sydafrika, Israel, den palestinska myndigheten och ett mycket stort antal tidigare kolonier blev de plötsligt förnuftiga och aktningsvärda människor i mångas ögon och deras tidigare motståndare fick med rätta skulden för att ha orsakat våldet. Genom att omintetgöra alla möjligheter att åstadkomma förbättringar på fredlig väg drev de oppositionen till förtvivlan. Därför måste vi alltid fortsätta att göra en skarp åtskillnad mellan opposition, i synnerhet handlingar för att åstadkomma socialekonomiska och administrativa förändringar, och besinningslöst våld som endast syftar till att skapa rädsla och förstörelse. Den amerikanska lista som omfattar 27 misstänkta organisationer med islamitisk bakgrund väcker i ett antal fall misstanken om att regeringars stöd i kampen mot den internationella terrorismen köps i och med att även oppositionen i deras eget land utmålas som terrorister. Då gör vi samma fel som när vi gör det möjligt att personer från medlemsstater där aborter, eutanasi och handel med lätta droger är tillåtet kan åtalas för detsamma av rättsliga instanser i andra medlemsstater. I den rättfärdiga kampen mot den verkliga terrorismen är långt ifrån allt som nu föreslås rättfärdigt och ändamålsenligt. Jag instämmer inte med det här ogenomtänkta tillvägagångssättet.

Schroedter
.(DE) Jag anser att det är vettigt att frysa bankkonton för organisationer eller personer som själva utför eller stöder terrorattacker som den som inträffade den 11 september 2001.
Här finns det emellertid en lista på personer och organisationer som man bara antar på ett eller annat sätt var inblandade i terrorattackerna i New York och Washington. Trots detta är det möjligt att - utan någon rättslig process och utan minsta bevis - vidta åtgärder mot dem. Denna åtgärd skulle kunna jämföras med en häktning där domen mot den misstänkte ännu inte har trätt i kraft. Om den häktade slutligen eventuellt visar sig vara oskyldig till brottet släpps denne fri och kompenseras. En sådan bestämmelse fattas här.
Bestämmelserna i artikel 2.2 gör det dessutom möjligt att sätta ytterligare misshagliga personer och organisationer på denna rättsstatligt diskutabla lista. Eftersom man i rådet (inrikes och rättsliga frågor) i samband med terrorismen också talade om "urban violence", fruktar jag att bankkonton spärras för personer eller organisationer som exempelvis i samband med EU-toppmöten demonstrerar mot EU:s politik.
Hade jag röstat för denna resolution hade jag röstat för ett problematiskt villkorat dokument. Därför har jag trots mitt skarpa fördömande av terrorismen röstat emot resolutionen.

Souchet
.(FR) De franska parlamentsledamöterna har röstat till stöd för rådets förordning i vilken det, till följd av Europeiska rådets extra möte i Bryssel den 21 september, föreskrivs ett visst antal kampåtgärder mot terrorismen. Inte för att vi anser att själva dessa åtgärder utgör ett tillräckligt och sammanhängande helhetssvar inför det fruktansvärda hot som vi är utsatta för. Vi anser helt enkelt att det handlar om ett första steg i rätt riktning, och att det nu är lämpligt att, utan fördröjning och tabun, gripa sig an ett allmänt översynsarbete av vår lagstiftning för att rådets ordförandeskaps uppvisade avsikt att föra en både "global" och "hållbar" politik mot terrorismen inte skall förbli en besvärjelse, utan skall omvandlas i handling.
I detta hänseende oroas vi av vissa av de anföranden som minister Michel i går framförde i denna kammare, eftersom de, hos vissa av våra ansvariga, trots händelserna den 11 september, återspeglar det faktum att samma "gamla tänkande" (för att återanvända Gorbatjovs uttryck), samma ideologiska ådra lever kvar, som i åratal har lett till överdrivet försonliga och agitatoriska bestämmelser på europeisk nivå när det gäller rörlighet för personer, vilket har lett till att man övergett kontrollen av våra territorier, vilket gör Europeiska unionen till ett privilegierat centrum för den islamiska terrorismen.
När Michel påstår att den stora lagstiftningsöversyn som vår kollega Georges Berthu förespråkar, och som syftar till att sätta våra medborgares säkerhet främst "leder rakt till ett frihetsupphävande samhälle", underhåller han den sammanblandning som ligger till grund för våra brister. Är det inte egentligen genom att allt avskaffande av kontroll har förenats med en frihetens utpost, som vi har bäddat hos oss för de terrorister som har attackerat USA? Att alla seriösa kontrollåtgärder, framför allt om de är nationella, i dag åter skall förenas med ett frihetsupphävande förslag, säger mycket om den väg som vi har kvar att gå för att den gamla frihetsupphävande ideologin skall överges och för att tillåta diskussionen att höja sig till nivån för de utmaningar som vi ställs inför i och med de händelser som vi upplever.
(Inlägget förkortades i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen)
Europeiska rådets extra möte (RC B5-0666/2001)

Alavanos
.(EL) Att efter terroristattacken i USA sammankalla ett för Europeiska unionen extraordinärt toppmöte var nödvändigt. Givetvis finns åtminstone hittills ett förnuft i Europeiska unionens agerande, det finns dock känsliga punkter som kräver särskild uppmärksamhet:
a) Att hänvisa till artikel 5 i Natos stadgar utan att bestämt fastställa från vilket land attacken har kommit skapar en stämning av krig och beräkning som är mycket farlig.
b) Att vidta åtgärder av polisiär art för att bemöta terrorismen bör ske inom gränsen för respekten för medborgarnas friheter.
c) En politik måste bestämmas gentemot "vänligt" inställda länder t.ex. Saudiarabien som har bidragit ekonomiskt till fundamentalismens utbredning.
d) Att lösa Palestinafrågan, och särskilt problemet med Jerusalem, kommer att göra att stora mängder muslimer blir befriade från islamisternas dragningskraft och demagogi.
e) Ett verkligt ingripande i det globala fattigdomsproblemet kommer att befria hela samhällen i Asien och Afrika från den desperation som utgör drivkraft för terrorismen.
f) Europeiska unionen bör närma sig islams värld lugnt och vänskapligt och undvika Berlusconis kluvna språkbruk men också Blairs åklagarmässiga sätt att tala.

Figueiredo
.(PT) Vi upprepar vårt totala fördömande av de terroristhandlingar som har ägt rum i Förenta staterna och betygar än en gång respekten för den smärta och sorg som offrens anhöriga och det amerikanska folket nu upplever samtidigt som vi vädjar om att kampen mot terrorismen inte skall bidra till fler oskyldiga offer.
Kampen mot den internationella terrorismen kan bara bli fullständigt effektiv om den sker under Förenta nationernas tillsyn, och därför avvisar vi särskilt att man använder sig av artikel fem i Natos stadgar som innebär en risk att Europeiska unionen och det internationella samfundet dras med i en våldsspiral med oförutsägbara konsekvenser. Vi anser också att den nödvändiga kampen mot terrorismen varken får användas som förevändning för att skada de grundläggande rättigheterna och friheterna och individens rättsskydd eller de väsentliga grunddragen i Europeiska unionens medlemsstaters suveränitet, inklusive militarisering.
Vi anser att det är viktigt att börja bekämpa penningtvätt och skatteparadis samtidigt som vi bekämpar den internationella terrorismen.
Så vår röst speglar vårt djupa missnöje med några av de väsentliga aspekterna i den gemensamma resolutionen som fick en majoritet av rösterna i plenum, även om vi i huvudsak stöder övriga delar.

McKenna
.(EN) Jag röstade emot denna resolution av olika anledningar. Jag anser att ett rättmätigt straffande av de som är skyldiga till terroristangreppen i Förenta staterna inte bör innebära att oskyldiga drabbas av lidande och terror. Det är av yttersta vikt att åtgärder som vidtas som ett gensvar på dessa fruktansvärda dåd, inte ger upphov till liknande eller ännu värre angrepp. Det internationella samfundet har en plikt att försöka förstå vad som kan ha orsakat dessa fruktansvärda brott. Man måste försöka att förstå detta, eftersom en vägran att göra detta skulle bidra till möjligheten att det sker ännu värre dåd framöver.
Jag menar att Förenta staterna och den koalition av länder som har bildats, måste ta hänsyn till den globala säkerheten i sin helhet. Om Förenta staterna svarar med angrepp på Afghanistan, kommer man också att döda oskyldiga människor, och man kan inte utplåna en orätt genom att begå en ny. Jag är starkt övertygad om att vi, som politiker i den demokratiska världen, har ett stort ansvar att upprätthålla principerna om icke-våld och se till att sådant orättfärdigt våld inte trappas upp.

Meijer
.(NL) Att människor förgör sig själva och många andra på det fruktansvärda sätt som vi fick bevittna den 11 september i New York och Washington är ett tecken på hat och förtvivlan. Terrorism kan man endast bekämpa genom att arbeta bort grogrunden för våld, inte genom att väcka ännu starkare aversion. Sättet på vilket Israel söker upp och likviderar palestinska motståndare tycks bara leda till en ökande sympati för våldsamt motstånd. Nu riskerar man att upprepa samma misstag på världsomfattande nivå. I fråga om klimat, beväpning och rasism sökte den amerikanske presidenten isolering. Bildandet av en av honom ledd koalition bestående av alla rika och mäktiga mot fattiga och upproriska grupper får i det långa loppet en motsatt verkan. Jag ställer mig bakom den enda amerikanska parlamentsledamot som hade modet att rösta emot krigspsykosen, i likhet med fåtalet tyska socialister som röstade nej i början av första världskriget. Det är bättre om vi använder de pengar som vi kommer att förslösa på kriget på förebyggande åtgärder. Inom Europa genom att i så liten utsträckning som möjligt vara sårbara för attentat. Det är möjligt genom att inte privatisera säkerheten på flygplatser och inom luftfarten och genom att vara mer uppmärksam på säkerhetsnormerna för extremt höga byggnader. Utanför Europa är det möjligt genom att bidra till att lösa de problem som uppstår till följd av fattigdom, eftersatt samhällsutveckling och orättvisor.

Van Orden
.(EN) De brittiska konservativa ledamöterna stöder starkt åtgärder som utformats särskilt för att bekämpa terrorismen i alla dess former. I denna anda har vi därför stött resolutionsförslaget och att de rättsliga åtgärder som syftar till att uppnå detta mål vidtas av rådet. Vi stöder emellertid inte förslaget att "bekämpning av internationell terrorism medför en tydligt förstärkning av EU:s relevanta behörighet", eller att EU skall bära ansvar för att förhandla fram avtal om rättsligt och polisiärt samarbete med Förenta staterna, som är att betrakta som en nationell fråga, med tanke på de mycket olika konstitutionella, rättsliga och operativa traditionerna i medlemsstater som t.ex. Förenade kungariket. Vi ser inget samband mellan behovet av ett resolut svar på terrordåden och uppmaningen att intensifiera ansträngningarna för att göra den europeiska säkerhets- och försvarspolitiken funktionsduglig. Tvärtom understryker den senaste tidens händelser behovet av starkare transatlantiska band och en förstärkning av Nato, i stället för den potentiellt splittrande effekten av en till viss del självständig militär förmåga inom EU. Vi vill dessutom också se till att den nya terroristlagstiftningen också inriktas på de terroristorganisationer, som t.ex. IRA i alla dess former, och ETA, som utfört terroristverksamhet från och i EU:s medlemsstater under de gångna årtiondena.
Stabilitets- och tillväxtpakten (RC B5-0602/2001)

Krivine och Vachetta
.(FR) De liberala dogmernas misslyckande blir för varje dag mer påtagliga. "Stabilitetspakten" och de anti-demokratiska befogenheter som Europeiska centralbanken har försetts med fungerar som verkliga korsetter när det blir särskilt angeläget att radikalt ändra den europeiska konstruktionens inriktning. De fackförenings- och föreningsdemonstrationer som framkallades av Ekofin-rådets möte i Liège och europeiska medborgarkongressens debatter har betonat nödvändigheten av de sociala och demokratiska krav som förs fram av de rörelser som ställer idén med en solidarisk globalisering mot den nuvarande kapitalistiska globaliseringen.
Ekofin-rådet uppvisade icke desto mindre återigen sin handlingsförlamning. Rådet lade inte fram något förslag i proportion till vad som står på spel. Dess debatter fortsätter att utmärkas av den totala frånvaron av insyn och ansvar, vilket Tobin-skattens öde återspeglar. Ministrarna har nekat sina offentliga åtaganden genom att återsända frågan till kommissionen, vars fientliga inställning till ett sådant, trots allt grundläggande beslut, vi känner till. Inte heller tas den brännande frågan om skatteparadisen frivilligt upp, förutom ur den specifika aspekten med kampen mot terrorismen. Unionens regeringar är fortfarande inte redo att byta kurs. Det är denna grundläggande fråga som de gemensamma resolutioner som lagts fram för omröstning fördunklar. Och det är därför som vi kommer att rösta emot dem.

Marques
.(PT) Japan upplever redan en ekonomisk tillbakagång. USA står inför en sådan. Europa kommer att växa mycket mindre, och en tillbakagång är inte långt borta. För att undvika en tillbakagång över hela världen skulle det vara meningsfullt att stimulera till ekonomisk aktivitet i samband med ett gemensamt samarbete mellan Japan och USA, genom att höja EU:s alla medlemsstater offentliga utgifter upp till gränsen tre procent av statsskulden under förutsättning att
en höjning av utgifterna syftar till att stärka de offentliga investeringarna och stimulera de privata investeringarna,
det samtidigt görs en fördubblad ansträngning att förverkliga de strukturreformer som främjar sysselsättning, investeringar och konkurrens.
Därför är det nödvändigt att stabilitets- och tillväxtpakten är mer flexibel än vid en "automatisk stabilisering". Därför avstod jag från att rösta om resolutionen som lades fram av PPE.
Betänkande (A5-0286/2001) av Hieronymi

Darras
.(FR) Framför allt vill jag tacka både vår föredragande inom utskottet för kultur, ungdomsfrågor, utbildning, medier och idrott, Ruth Hieronymi, och hela detta utskott för det kvalitetsarbete som de har lagt fram och för deras intressanta gensvar när det gäller kommissionens tredje rapport till rådet, Europaparlamentet och Ekonomiska och sociala kommittén om tillämpningen av direktiv 89/522/EEG "Television utan gränser", vars huvudsakliga syfte är att fastställa en rättslig ram för att främja fri rörlighet för audiovisuella radio- och TV-tjänster på den inre marknaden samt att garantera vissa allmänna intressen, såsom främjande av kulturell mångfald, konsumentskydd och skydd av minderåriga.
Flera skäl kan läggas fram för att motivera min röst till stöd för detta betänkande, men jag nöjer mig med att ta upp dessa.
Med hänsyn till att 98 procent av hushållen har en TV, påminner betänkandet till att börja med klokt om att TV:ns sociala betydelse blir allt tydligare, i synnerhet för barn. När det för övrigt gäller skydd av minderåriga, begärs det i betänkandet att medlemsstaterna skall förstärka dialogen, ställa upp gemensamma lösningar, och detta utan att skada sitt oberoende när det gäller nationella begränsningar inom området för skydd av minderåriga.
Detta kan man också uttrycka genom att säga att den audiovisuella sektorn spelar en grundläggande roll för demokratin, och för upplysningar till befolkningen och, i och med detta, visar sig vara betecknande när det gäller åsiktsfrihet och den mångfald av idéer som kan uttryckas och höras.
Dessutom påminner betänkandet även om i vilken utsträckning den audiovisuella sektorn spelar en nyckelroll för ekonomi och arbetstillfällen inom Europeiska unionen: 1997 sysselsatte den audiovisuella sektorn mer än en miljon personer i Europa och dess intäkter borde öka med 70 procent fram till 2005.
(Inlägget förkortades i enlighet med artikel 137 i arbetsordningen)
Betänkande (A5-0307/2001) av Berès

Raschhofer
. (DE) Fru talman, ärade damer och herrar! Den 1 januari 2002 fulländas den gemensamma ekonomiska och monetära unionen. För varje medlemsstat kommer det oundvikligen att finnas en skyldighet och nödvändighet att konsolidera sin statsbudget på ett hållbart sätt. Detta förklarar inte bara kommissionsrapporten, utan även föredraganden själv. Jag håller med till 100 procent. Därför välkomnar jag att de nuvarande kraven i stabilitets- och tillväxtspaketet enligt betänkandet skall utvidgas genom att nya individuella mål fastställs för varje land. Konsolidering av statsbudgeten är ett absolut måste för varje regering, så att det handlingsutrymme som krävs skapas.
Som företrädare för Österrike vet jag vad jag talar om. Trots alla svårigheter och enorma skulder vidhåller den nya regeringen att det ambitiösa målet om att uppnå nollunderskott måste upprätthållas.

Andersson
 Färm, Hedkvist Petersen, Hans Karlsson (PSE), skriftlig. Vi från den svenska socialdemokratiska delegationen har lagt ned våra röster i omröstningen om punkt 2 och skäl B.
Punkt 2:
Det är bra att Eurogruppen utvecklar sitt samarbete i monetära frågor. Att förlägga allt samarbete om ekonomisk politik till Eurogruppen vore dock fel. Vi stöder därför inte en eventuell fördragsändring om att stärka Eurogruppens befogenheter på det ekonomiska området, i varje fall inte innan vi har mer konkreta förslag. Mot bakgrund av utvidgningen av EU är det särskilt viktigt att medlemsstater utanför Eurogruppen har möjlighet att delta i det ekonomiska samarbetet.
Skäl B:
Vi vill inte ge vårt stöd till en stegvis tvingande lagstiftning på det ekonomiska området, i varje fall inte innan vi vet mer om den konkreta innebörden.

Bordes, Cauquil och Laguiller
.(FR) Betänkandet gör det obestridliga konstaterandet att den europeiska ekonomin ännu är ofullbordad. Orsakerna till detta är inte på något sätt konstiga. Varje enskild stat är framför allt sysselsatt med att skydda den egna kapitalistklassens intressen och främjar den nationella politik som är bäst lämpad för detta.
Men de europeiska institutionerna är inte nödvändiga för att de rika trots eventuell nationell rivalitet skall harmonisera sin politik i sina försök att förbättra avkastningen på sitt kapital, på bekostnad av arbetarklassen.
Vad beträffar lönestoppen, den allmänna spridningen av instabilitet, de kollektiva uppsägningarna, besparingarna inom den offentliga tjänstesektorn och angreppen på den sociala tryggheten, behövs inte någon harmonisering på institutionell nivå för att enhetlighet skall uppnås inom den europeiska ekonomin.
I Bérès betänkande anses "sunda offentliga finanser" vara den viktigaste förutsättningen för en "förstärkning av samordningen av den ekonomiska politiken inom euroområdet". Det sägs emellertid inte hur denna ekonomiska jämvikt skall uppnås. Vem skall betala? De kapitalstarka företagen eller konsumenterna, genom mervärdesskatt? Vem skall gynnas mest i budgeten? Den offentliga tjänstesektorn eller arbetsgivarna inom den privata sektorn?
Utan de kapitalstarka företagens skattefavörer hade budgeten till större del kunnat riktas mot den offentliga sektorn utan att ge underskott. Men detta utgör uppenbarligen inte betänkandets ståndpunkt. På grund av dessa omständigheter har vi inte haft en tanke på att ge det vår röst.

Krivine och Vachetta
.(FR) Berès betänkande är intressant eftersom det tar upp det misslyckande som socialliberalismen svarade för när den trodde sig kunna kombinera godkännandet av Amsterdamfördraget med en verklig europeisk socialpolitik. Betänkandet förordar en samordning av den ekonomiska politiken, men kommer underfund med att de institutioner som skulle kunna stå för detta inte existerar. ECB (Europeiska centralbanken) är monoman, parlamentet kraftlöst och Eurogruppen halvt illegal. I betänkandet nöjer man sig med att be denna sistnämnda att hålla parlamentet underrättat.
Betänkandet innehåller dock många sanningar, ty det genomsyras av oron för det institutionella tomrum och den bakåtsträvande politik som kan bli resultatet av inflytandet från den nyliberala dogmen. Men i stället för att öppet ge uttryck för det som diskuteras allt mer, dvs. att det vore klokt att inte tillämpa stabilitetspakten, begränsar sig betänkandet till att förorda att regeringarna skall genomföra en samordning av "sina respektive stabilitetsprogram". Detta ganska ynkliga försök att begränsa skadorna kan inte skyla över att detta tvång införts med de socialliberalas aktiva stöd, i synnerhet i Italien och Frankrike. Därför har vi inte givit vårt stöd till vaga och ofullständiga anmodanden som främst tjänar till att dölja att allvarliga misstag begåtts.

Patakis
.(EL) Den gemensamma valutan kräver ett gemensamt ekonomiskt styre. Detta är den slutsats som både kommissionens rapport och föredragandens betänkande i huvudsak kommer fram till. Hur medlemsstaterna bedriver sin ekonomiska politik begränsas ytterligare av ramarna för tidigare fattade beslut och de nationella parlamenten omvandlas till enkla åskådare eller, ännu värre, verkställare av EU:s beslut. Det handlar om försök att försvaga arbetstagarnas medel för opposition vilka på ett alltmer avgörande sätt kommer i motsättning till storfinansens val.
Europaparlamentets betänkande godkänner EU:s antifolkliga politik och lägger fram förslag som endast kan fungera som alibi i EU:s oförfalskade nyliberala ekonomiska och sociala politik och godkänner de tragiska följder som denna politik har för gemene man, t.ex. överenskommelser i förväg om oförutsedda och exceptionella skatteintäkter- till socialförsäkringssektorn får man verkligen inte råka anslå några medel. Samma inriktning har "frågan om följderna av befolkningens åldrande" och hur denna införlivas i de nationella budgetarna.
Trots att betänkandet hänvisar till att 14 miljoner européer fortfarande är drabbade av arbetslöshet och att den samhällsekonomiska situationen inte har förbättrats förblir man i betänkandet trogen omstruktureringspolitiken och den utbredda arbetslösheten.
De nationella parlamentens deltagande - genom att årligen utvärdera genomförandet av de allmänna riktlinjerna för den ekonomiska politiken vilka beslutas i Europeiska rådet - och diskussionen om stabilitetsprogrammen, vilka godkänns av kommissionen och rådet, utgör bara en demokratisk fasad med mål att innestänga de nationella representationerna i gemenskapsförfaranden och då det föreslås att kommissionens roll skall förstärkas och sanktioner läggas på de medlemsstater som inte genomför den ekonomiska politik som Bryssel kräver, föreligger inte ens en demokratisk fasad.
Man försöker således få de nationella behöriga institutionella organen att bli medskyldiga till ett förfarande som i namn av att samordna den ekonomiska politiken inom ramarna för den allmänna ekonomiska inriktningen främjar att åtgärderna för den framtida lönepolitiken och socialpolitiken i allmänhet underordnas konvergenskriteriernas och stabilitetspaktens kvävande begränsningar. Medlemsstaterna uppmanas uttryckligen att "samordna sina åtgärder och avhålla sig från att genomföra skattemässiga, budgetmässiga eller lönepolitiska åtgärder".
Upplösningen av det offentligt garanterade försäkringssystemet i kombination med att lönerna minskar och arbetstiden och arbetskostnaden hanteras i enlighet med arbetsgivarnas intressen, leder, vilket redan har visat sig, till en betydande ökning av fattiga och socialt utslagna bland arbetstagarna och till en försämrad kvalitet och minskad omfattning av de tjänster som erbjuds.
Det är uppenbart att ju mer åtgärderna för begränsning av arbetstagarnas inkomster och rättigheter genomförs desto mer ökar påtryckningarna för ytterligare strukturella åtgärder och ju mer tecknen på nedgång i ekonomin förstärks desto hårdare blir åtstramningspolitiken.
(A5-0306/2001) av Peijs

Bastos
.(PT) Jag röstade för detta utmärkta betänkande, som vår kollega Peijs lade fram av följande skäl:
Vi vet ju alla att de offentliga utgifterna i Europa har ökat alldeles för mycket under de senaste 30 åren. Detta tvingar medlemsstaterna att höja sin skatt till en ohållbar nivå. Därför är det viktigt och brådskande med skattelättnader och därför införa nödvändiga reformer för att uppnå detta så att sysselsättningen och näringslivet stimuleras. Därför är försöket att definiera vad en hållbar skattelättnad borde vara berömvärt. Jag hoppas att utskottet fortsätter med sina ansträngningar att ange riktlinjerna för de nationella regeringarna då de planerar sådana lättnader, bl.a. genom att skapa en "uppförandekod".
När det gäller frågan att försöka låta en majoritet av den aktiva befolkningen få tillträde till arbetsmarknaden är det viktigt att undanröja de sociala, skattemässiga och administrativa hinder som hindrar kvinnor och äldre personer från att återgå i arbete eller fortsätta arbeta. Detta med huvudsaklig hänsyn till den omständigheten att den demografiska utvecklingen har börjat kännetecknas av en avmattning (så som FN:s rapport 2000 mycket väl påpekat) av tillväxten av befolkning i aktiv ålder och en ökning av befolkningen äldre än 65 år, vilket medför mycket stora problem för socialförsäkringssystemen och dessutom problem med att försöka undvika den eventuella ekonomiska påverkan som arbetskraftbristen på våra arbetsmarknader kan ge upphov till.
Jag anser också att det är viktigt att prioritera ungdomens tillträde till arbetsmarknaden samtidigt som vi främjar livslångt lärande, vilket kräver ökade offentliga och privata utgifter inom områdena utbildning, forskning och utveckling, vilket naturligtvis måste kombineras med motsvarande strukturreformer för att vi skall kunna få en effektiv övergång till ett samhälle baserat på kunskap.

Figueiredo
.(PT) Utan hänsyn till svårigheterna med de samhällsekonomiska förhållandena i de olika medlemsstaterna insisterar man i betänkandet i att det är nödvändigt att fortsätta med ansträngningarna att konsolidera budgeten och uppfylla stabilitetspakten. Det är en blind inställning och därför föreslår vi att den skall tas bort. Det man dessutom föreslår är att stabilitetspakten hävs omedelbart och en noggrann granskning av paktens mål, kriterier och grund.
Vi håller heller inte med om den ståndpunkten att offentliga investeringar inte är någon lösning på krisen eller att den oftast är dåligt skött och hanterad. Därför har vi lagt fram ett ändringsförslag som understryker vikten av offentliga investeringar för ekonomisk tillväxt och sysselsättning.
Att anstränga sig för att lösa sociala problem, skapa arbetstillfällen och motarbeta social utslagning och fattigdom gör att vi inte kan fortsätta att anse att den monetära stabiliteten måste prioriteras till varje pris, när man vet att konsekvenserna blir högre arbetslöshet, frysta löner och ökad fattigdom.
Tyvärr har flera av våra ändringsförslag om en ordentlig omformulering av betänkandet inte blivit godkända.

Krivine och Vachetta
.(FR) Peijs betänkande är en verklig hyllning av nyliberalismen och målar ut de offentliga finanserna och den sociala tryggheten som källan till allt ont. I betänkandet motsätter man sig bl.a. starkt offentliga investeringar inom den privata sektorn, vilka ofta är "dåligt förvaltade". Dess huvudsakliga uppgift är att bekräfta den nyliberalistiska dogm som kodifierades i den "stabilitetspakt" som undertecknades i Amsterdam 1997, och att avvisa den reglering som föreslogs vid Göteborgstoppmötet avseende automatiska stabilisatorer.
När konjunkturen nu vänder, tack vare ett ihärdigt tillämpande av en restriktiv lönepolitik, är detta betänkande på väg att förorsaka en ny nedgång i Europa. Det förordar en blind tillämpning av en politik som alla kan konstatera strider mot de uppställda målen beträffande tillväxt och sysselsättning. När ekonomin avstannar bidrar stabilitetspakten till den kaotiska situationen genom att minska sysselsättningen. Ty målet är egentligen att uppnå en arbetslöshetsnivå som kan tänkas på nytt medföra en sänkning av lönerna och därmed en ökning av vinsterna. Vi måste absolut rösta emot detta betänkande, som om det nådde fram till tillämpning skulle utgöra en verklig fara för Europas arbetstagare.

Meijer
. (NL) Ett av marknadsekonomins kännetecken är att vågrörelser äger rum med toppar och dalar. Vid tillfällen då den ekonomiska tillväxten stagnerar eller konsumtionen minskar är det föga meningsfullt att intala människor ogrundad optimism. Den optimismen är en form av bedrägeri och leder till obetänksamhet på konsumtionsområdet och riskfyllda investeringar. Det vore bättre att utvidga myndigheternas inrättningar eller att börja om på nytt. Det var på så vis Roosevelt framgångsrikt tog sig an krisen i Amerika på trettiotalet och återuppbyggnaden av Västeuropa lyckades efter 1945. Det var för övrigt också med den metoden som auktoritära stater som nazi-Tyskland och Sovjetunionen kunde bygga upp en ekonomi som var mycket starkare än vad utomstående hade kunnat förutse. I samtliga dessa fall, vare sig vi nu ansåg dem vara tilltalande eller inte, ledde det till att oväntat många människor kände sig nöjda. I stället för att lära av det återgår man nu till de primitiva ståndpunkterna från slutet av artonhundratalet och början av nittonhundratalet som föregick de här framgångarna. Skattesänkningar, till fördel för höginkomsttagare och stora företag, bedöms nu som något positivt och statlig upphandling som något mycket negativt. Fru Peijs betänkande stämmer överens med det här dominerande betraktelsesättet. Jag förväntar mig att det resulterar i fattigdom och instabilitet, och därför röstar jag emot.
Betänkande (A5-0299/2001) av Longo

Figueiredo
.(PT) Det är uppenbart att man genom detta betänkande vill pressa på lite för att påskynda avregleringen på flera områden. Man kritiserar t.o.m. Europeiska rådet i Stockholm för att inte ha fastställt en tidsplan för en definitiv avreglering av gas- och elmarknaden, vilket är oacceptabelt. Vi avvisar likaså den utpressning som medlemsstaterna utövar för att en avreglering av energi-, transport- och postservicemarknaden skall ske fort och jämlikt. Därför är det inte förvånande att man attackerar de offentliga monopolen, bl.a. på elektricitetsområdet, att man kräver en avreglering av lokalsamtalen eller att man anser att privatisering och avreglering av offentlig service ger bättre priser och kvalitet.

Patakis
.(EL) Det som är utmärkande för verkligheten i dag är att de stora monopolföretagen missbrukar sin förhärskande ställning på marknaden, att man dagligen främjar fusioner, att mycket stora företag slås samman och köps upp och att oerhört mäktiga monopolkomplex skapas, vilket nästan alltid åtföljs av tusentals uppsägningar med mycket omfattande konsekvenser med avseende på sysselsättningen och exploateringen på monopolbasis av naturresurser, marknader och konsumenter. Betänkandet hänvisar till att antalet nya fusioner under 2000 uppgick till 345 på grund av den alltmer flexibla lagstiftningen som gynnar att stora monopolföretag bildas vilka förvärvar en dominerande ställning på marknaden.
Detta faktum sysselsätter inte EU. Det som sysselsätter EU är att fastställa en tidsplan för den avregleringen av marknaderna för naturgas och el, att påskynda avregleringstakten för marknaderna för energi, transport och posttjänster, och att ge en generell tillgång till tjänster av allmänt intresse för att förbättra konkurrensen inom ekonomin.
Även avskaffandet av statligt stöd sysselsätter EU. Genom försöket att avskaffa detta, något som emellertid är hopplöst, eftersträvar man att de redan mäktiga får en ökad vinst och att deras ställning befästs på marknaden genom att man utestänger nya konkurrenter och genomför djungelns lag, den starkares rätt och det herravälde som innehas av monopolintressena.
De statliga ingripandena berör naturligtvis inte i grunden det kapitalistiska systemet och många gånger förstärker de selektivt företag och företagare. Utan statliga ingripanden, även om de spelar endast en liten balanserande roll, kommer emellertid klyftan att öka oavbrutet på bekostnad av de mindre utvecklade områdena och sektorerna samt de fattigaste samhällsskikten, eftersom omstruktureringarna och utförsäljningen av den offentliga sektorn inte genomförs för att gynna dessa utan för att stärka storfinansens vinst. Därför är inte de oavbrutna påtryckningarna om åtgärder godtagbara, exempelvis åtgärder om ett register över statligt stöd och bedömningar genom resultattavla vilket är något man föreslår. Utmärkande för storfinansens val är att en stor oro märks för en möjlig åternationalisering av konkurrenspolitiken (kontroll av medlemsstaterna och inte av Europeiska kommissionen). Därför föreslås i betänkandet ett internationellt konkurrenssystem inom ramarna för Världshandelsorganisationen (WTO).
Den genomförda konkurrenspolitiken har lett till att stora branscher inom den europeiska industrin har förlorat ställning, att de har tappat stora andelar på världsmarknaden och förlorat hundratusentals arbetstillfällen. Den skandalösa maktkoncentrationen inom sektorer av strategisk betydelse överlämnar ekonomin för hela stater till profitjägare bland de multinationella bolagen med allt vad detta medför för arbetstagarna.
Förlusten av hundratusentals arbetstillfällen leder till en explosionsartad ökning av arbetslösheten. Arbetstagarna står inför det mest omfattande angrepp på arbetsrätt och sociala rättigheter, de ser sin levnadsnivå sjunka, fattigdomen bli allmän, den offentliga sektorn och basen för produktionen i de flesta av unionens länder nedmonteras och upplösas för en oförfalskad och katastrofal konkurrens skull, för den totala marknadsekonomins skull och för att gynna storfinansens monopolintressen. Därför ökar kampen alltmer för varje dag mot "globaliseringen" och utbredningen av marknadsekonomins okontrollerbara regler.
Vi anser att ansvaret för allt detta ligger på den konkurrenspolitik som bedrivs och vi uttrycker våra absoluta invändningar mot denna genom att rösta nej till betänkandet.
Betänkande (A5-0301/2001) av Huhne

Lulling
.(DE) Förra våren antog vi tillsammans med rådet direktivet om elektronisk handel, vilket kommer att träda i kraft inom kort, den 17 januari 2002. Hörnstenen i detta direktiv är principen om ursprungsland. När det aktuella betänkandet för första gången var uppe till diskussion i utskottet för ekonomi och valutafrågor förvånade det mig att några kolleger från det berörda utskottet återigen ville ifrågasätta just principen om ursprungsland för elektronisk handel med finansiella tjänster. Detta är dock fullständigt absurt. Europaparlamentet och Europeiska rådet satte i Lissabon upp som mål att fram till år 2005 skapa en fungerande inre marknad för finansiella tjänster, och då kan vi här varken tillåta oss att rösta igenom en osammanhängande lagstiftning eller att om och om igen, utan tungt vägande skäl, återkomma till beslut som redan fattats. Detta gäller inte bara för några av mina kolleger i detta parlament, utan även för rådet, vars omröstning förra torsdagen om direktivet om distansförsäljning av finansiella tjänster jag verkligen beklagar. Vi beslutade oss slutligen för principen om ursprungsland, nu borde vi också använda den på ett konkret och sammanhängande sätt.
Jag ansluter mig också till de gratulationer som föredraganden har riktat till kommissionen för skapandet av EEJ-NET (European Extrajudicial NETwork) samt FIN-NET (FINancial Services Complains NETwork). Enkla, kostnadseffektiva och icke-rättsliga förfaranden för gränsöverskridande kompensation kan bara stärka konsumenternas förtroende för utvecklingen av gränsöverskridande finansiella tjänster. Konsumenterna måste naturligtvis få reda på att dessa nätverk existerar. Jag stöder därför också förslaget om att det på samtliga webbsidor där finansiella tjänster erbjuds on-line måste finnas upplysningar om dessa nätverk.
Betänkande (A5-0310/2001)av Berger

Figueiredo
.(PT) Servicesektorn är ytterst viktig för Europeiska unionens framtida ekonomi eftersom den redan utgör den största delen av BNP och mer än två tredjedelar av sysselsättningen, varför sektorn bör få all uppmärksamhet så att dess egenskaper förbättras och sysselsättningen räddas. Det som kommissionen huvudsakligen inriktar sig på i sitt meddelande är däremot att skapa en inre marknad för servicesektorn. Man analyserar hindren för en fri rörlighet av tjänster bortom de nationella gränserna och föreslår att de skall undanröjas, samtidigt som man påskyndar avregleringen av posttjänster, distansförsäljning av finansiella tjänster, förvärvsanbud och mervärdesskatt på digitala produkter.
I stället för att stödja kommissionens förslag understryker föredraganden behovet av att påskynda och komplettera avregleringsprocessen på områden som post-, el- och energitjänster, vilket bara kan förkastas av oss eftersom det i det stora hela handlar om att ge staten en enbart reglerande funktion för den offentliga servicens verksamhet genom att skapa reglerande organ, som ges ett sken av att vara oberoende, vilka, direkt eller indirekt, kontrolleras av ekonomiska och finansiella grupper. Det som oftast händer vid avreglering är färre arbetstillfällen, höjda priser på den offentliga servicen, kvantitets- och kvalitetsmässigt försämrad service och ett förvägrande av rätten till allmän tillgång till den offentliga servicen.
Betänkande (A5-0263/2001) av Khanbai

Marques
.(PT) Khanbhai-betänkandet analyserar, på ett utmärkt sätt, ett av världens allvarligaste bekymmer för närvarande, kampen mot de stora smittsamma sjukdomarna i samband med försöken att minska fattigdomen. De smittsamma sjukdomarna dödar nästan 10 000 personer per dag i Afrika och 35 miljoner människor i hela världen är aids-smittade. Hiv/aids, malaria och tuberkulos är därmed ett fruktansvärt hot för de fattigaste ländernas samhällsutveckling och ekonomiska utveckling. Därför behövs snabba, effektiva och heltäckande åtgärder vidtas, vilket kollegan Khanbhai framhäver, där EU bör inta en ledande roll. Dessa sjukdomar ger inte bara upphov till ett mänskligt lidande och ett mycket stort antal döda, orsaker som i sig gör det berättigat med sådana åtgärder, utan också en drastisk minskning av medellivslängden och arbetskraften, med alla de sociala och ekonomiska konsekvenserna som följer på detta (arbetsoförmåga hos en stor del av den aktiva befolkningen, bromsad ekonomisk och social utveckling, som gör förhållanden i redan svaga samhällen mer instabila).
Därför är jag överens med föredraganden om behovet att bilda en fond för smittsamma sjukdomar, väsentligt för att kunna medicinera drabbade människor, identifiera smittbärare, förebygga, forska och utveckla nya läkemedel och vaccin.

Meijer
. (NL) I frågor till Europeiska kommissionen har jag ett antal gånger yrkat på åtgärder som syftar till att befolkningen i tredje världen skall få tillgång till mediciner mot många förekommande dödliga sjukdomar. Medel mot tropiska sjukdomar finns ofta att tillgå för utländska turister från rika länder, men inte för den stora majoriteten av den lokala befolkningen. Existerande mediciner, som har använts med tillfredsställande verkan i tiotals år, tar man till och med ur handeln. Orsaken är att det i de här länderna inte finns någon tillräcklig köpkraft för att köpa sådana mediciner. Om vi endast betraktar mediciner som handel som skyddas av patenträttigheter som garanterar att kostnaderna för de tidigare utvecklingskostnaderna återhämtas i all oändlighet, så kommer det inte att finnas några mediciner att tillgå i fattiga länder och i synnerhet inte för de fattigaste invånarna i dessa länder. De medicinerna kostar ofta mer än en hel årsinkomst för de människor som bor där. Khanbhais förslag om att EU internationellt skall erkänna utvecklingsländernas rätt att utveckla generiska läkemedel för behandling av svåra epidemier utan att vidkännas några kostnader till följd av immateriella förmögenhetsrättigheter, stimulans av utveckling av mediciner mot fattigdomsrelaterade sjukdomar samt regelbundna granskningar av Trips-avtalet är absolut nödvändiga för att nå fram till en lösning.

Patakis
. (EL) Flera inslag framhålls som positiva i betänkandet. Detta förbleknar dock inför omfattningen av den mycket stora internationella misären och skammen som utgörs av de miljoner människor i världen, huvudsakligen i utvecklingsländerna, som fortsätter att leva i eländiga förhållanden, att lida brist på den mest elementära tillgång till hälsa och att dö av infektionssjukdomar såsom t.ex. malaria, tuberkulos och aids. Skammen blir ännu större med det säkra framtidsperspektiv som finns, grundat på officiella undersökningar och officiell forskning, att situationen kommer att förvärras.
Att godta att hälsa är en "global allmännyttighet", såsom med all rätt betonas i betänkandet, kan inte gå hand i hand med det faktum att en stor del av världens befolkning saknar tillgång till utbildning, bostad, sysselsättning, föda, säkert dricksvatten, hygieniska förhållanden och tjänster för hälsovård. Fler än fem miljoner människor dör varje år av infektionssjukdomar, huvudsakligen i utvecklingsländerna, samtidigt som läkemedel fortsätter att vara immateriellt rättsligt skyddade och föremål för vinst för en handfull profitjägare, nämligen multinationella läkemedelsföretag i monopolställning vilka till och med drar tillbaka läkemedel som inte ger dem den eftersträvade maximala vinsten, trots att de räddar liv.
Det är inte rimligt att de tilläggsresurser, hur stora de nu kan vara, för utveckling av forskningen kanaliseras i form av stimulans till den privata sektorn och inte till offentliga forskningscentra. Det är en provokation och ett hyckleri när det konstateras att det i utvecklingsländerna är den "globala allmännyttigheten" i form av hälsa som särskilt drabbas samtidigt som dessa länder tvingas till strukturella förändringar med en minskning av anslagen inom sektorn för offentliga tjänster och särskilt inom sektorerna för hälsa och utbildning. Det är inte godtagbart att verksamheten för att säkerställa denna "globala allmännyttighet" överlämnas till de icke-statliga organisationernas "välgörenhet" och till fromma förhoppningar om "gott samarbete" och "partnerskap" mellan den offentliga sektorn, de icke-statliga organisationerna och den privata sektorn. Hälsa är en grundläggande och omistlig mänsklig rättighet, utgör den viktigaste beståndsdelen i social rättvisa och mänsklig värdighet och kan inte göras till ett föremål för marknadens regleringar och vinstens lagar.
Det är av primär och grundläggande betydelse att medlen för att bekämpa sjukdomar och för att säkra rättigheterna när det gäller hälsa är offentliga. För att bemöta problemet på ett genomgripande sätt bör man emellertid angripa orsakerna till att fattigdom finns och att den fortsätter att existera och förvärras. Betänkandet kommer inte ens i närheten av en sådan lösning utan nöjer sig med att älta och ständigt upprepa uttalanden och förslag som inte förslår på långa vägar. Nedmonteringen av det socialpolitiska systemet och tillämpningen av de imperialistiska monopoletablissemangens politik som ger upphov till och mångdubblar nöden och eländet och som inte tvekar inför att krossa och offra hela folk på sitt altare - det skulle vara den enda lösningen.

DEBATT OM AKTUELLA OCH BRÅDSKANDE FRÅGOR
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är debatten om aktuella och brådskande frågor av större vikt.

Stöd till de konstitutionella förändringarna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien
Talmannen
Första punkten är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
B5-0617/2001 av Haarder för ELDR-gruppen;
B5-0626/2001 av Pack och Posselt för PPE-DE-gruppen;
B5-0634/2001 av Muscardini för UEN-gruppen;
B5-0643/2001 av Swoboda och Wiersma PSE-gruppen;
B5-0653/2001 av Morgantini för GUE/NGL-gruppen;
B5-0660/2001 av Lagendijk m.fl. för Verts/ALE-gruppen,
om stöd för ett ramavtal i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien.

Haarder
Herr talman! Jag tycker att det skall sändas två budskap till Makedonien i dag. Det ena till Makedoniens regering med ett stort tack och ett uttryck för vår beundran inför det mod som den makedonska regeringen har visat genom att framlägga förslag till ändringar av grundlagen, och genom att ge den plats åt den albanska minoriteten som krävs i en modern demokrati. Det har varit svårt och för detta skall den europeiska unionen rikta ett varmt tack till den makedonska regeringen. Den andra hälsningen jag anser vi bör sända till Makedonien skall riktas till UCK, den s.k. befrielserörelsen. Man kan mycket väl förstå att den uppstod under Milosevics tid - jag skall här inte redovisa hela historien - men nu återstår bara att säga till UCK, och det som är kvar av UCK i norra Makedonien: Nu är striden slut, nu skall alla vapen överlämnas för nu finns det inte någon som helst anledning att fortsätta den verksamhet som UCK gjort sig skyldig till. Jag säger medvetet "gjort sig skyldig till" för UCK är ju en mycket mångfacetterad företeelse, och vissa saker tål inte att se dagens ljus. Nu har den albanska befolkningsgruppen fått sina fullständiga medborgerliga rättigheter. Det är så man löser minoritetsproblemen. Jag kommer själv från ett gränsområde mellan Danmark och Tyskland, där vi för 45 år sedan löste alla problem genom att ge minoriteterna både norr och söder om gränsen fullständiga rättigheter i en modern demokrati. Det är vad Makedonien nu också har valt att göra. Det är den rätta vägen och det skall båda parter ha tack för.

Swoboda
. (DE) Herr talman! Jag skulle - även om vår bedömning av UCK kanske skiljer sig åt något - vilja ansluta mig till kollega Haarders ord om att det nu kommer an på oss att bevara freden. Freden, som fortfarande är osäker i Makedonien eftersom kanske förtroendet för en gemensam lösning, för den gemensamma staten, för det gemensamma samhället, ännu inte har återställts. Detta är inte heller överraskande, för det här är något som tar längre tid än att sitta vid förhandlingsbordet och komma till förhandlingar.
För mig verkar det emellertid, om vi tittar på ramavtalet, som om det är mycket viktigt att icke-aggressionen står i förgrunden. Detta är en demokrati, den behöver inget våld för förändringar. I en demokrati måste det vara möjligt att tala om förändringar, att förhandla, och som en följd av detta komma fram till förändringar av lagstiftningen.
Det andra är landets integritet. Vi behöver inte nya gränser, nya stater som mödosamt dras upp efter några etniska gränser, men som aldrig kan dras exakt. För att se hur omöjligt det är behöver vi bara se på huvudstaten Skopje. Jag har aldrig förstått att man från båda sidor har talat om att kanske åstadkomma en delning av landet, om så bara på kort sikt.
För det tredje är det en fleretnisk stat. Många stater är multinationella, men detta är en fleretnisk stat med en stor albansk minoritet. Denna kan man säkerligen inte behandla som en minoritet på 5 eller 6 procent. Den måste få en starkare ställning. Den har fått en starkare ställning. Vi anser också att det är rätt att dessa rättigheter för minoriteterna byggs ut i en form som går utöver den normala omfattningen. Jag anser att man på det hela taget har hittat en bra kompromiss.
De kommande dagarna kommer vi att vara i Skopje. Vi kommer också att med eftertryck kräva att de åtgärder som fortfarande är nödvändiga skall vidtas. Dessa permanenta förhalningar och hotelser om att man inte kommer att rösta för eller rösta, eller att man kanske återigen tar till våld, är för oss obegripligt och oacceptabelt. I det avseendet hoppas jag - i likhet med att vi redan i dag kan tala om Makedonien med lite större tillfredsställelse - att denna tvekan om en eller två månader kommer att ge vika för en stor tillfredsställelse och acceptans.

Pack
. (DE) Herr talman, kära kolleger! Vapnen är insamlade heter det. UCK har upplösts säger man. Och vi alla vet att det i Makedonien fortfarande finns många, många vapen, och frågan om en kriminell sammanslutning är ännu inte avstyrd. Det krävs att man vill det. Jag utgår alltid från att de flesta albaner vill det. Jag utgår från att de flesta makedonier vill det. Men problemet i de flesta slaver-makedoniers huvuden är inte löst, i så fall hade vi ju aldrig haft något problem. De senaste åren har det inte gjorts något för att verkligen på ett väl avvägt sätt göra den albanska minoriteten på 28 procent till jämlika medborgare. Hade man tagit itu med det här, inte för två år sedan, utan redan för sju eller åtta år sedan, och hade man fortlöpande gjort alla medborgare till jämlika medborgare, så tror jag att rebellerna inte hade haft någon möjlighet att få en så enkel match. Det är synd, också synd för den makedonska allmänheten, att det nu ser ut som om man reagerar först när kriminella element i princip överfaller landet. Det är synd, men skulden ligger på alla politiska partier på plats. Slutligen har vi ju nu uppnått det vi som parlament alltid har bett om.
Jag skulle också, som kollega Swoboda sade, vilja erinra om att vi inte vill ha något delat land. Makedonien är en stat. Landet skall också förbli en stat, och det skall inte delas efter etniska, efter nationella gränser. Den som bara tänker något sådant skadar hela regionen. Detta är verkligen något som är farligt. Jag hoppas verkligen att även detta nya parlament nu snabbt försöker att genomföra lagarna. Problemet är att vi nu återigen hör att det som man har röstat igenom nu ifrågasätts och att parlamentets sammanträden ständigt avbryts. Det finns naturligtvis också anledningar till detta. I Tetevo är det återigen någon som angriper den makedonska polisen. Man frågar sig vem och av vilken anledning.
Därför måste vi med stor varsamhet, men strängt, be alla kolleger där nere att de nu verkligen går vägen fram med Ohridavtalet. Vi kan inte tillåta att de nu hemfaller åt den fruktansvärda idén om att genomföra en folkomröstning, och då i princip skjuter på den här författningsförändringen i det oändliga. Så får det inte bli. Vi - Hannes Swoboda, Joost Lagendijk och jag - kommer i morgon att försöka att påverka våra kolleger där nere. Jag anser också att det är mycket viktigt att en amnesti utropas - av vem spelar ingen roll, det beror på landets lagar - men en amnesti som inte ger amnesti för det som skall undersökas i Haag. Jag anser att vi måste göra en fin åtskillnad där. Jag önskar naturligtvis verkligen att parlamentet nu så snabbt som möjligt i lagen återställer allt det som stärker det lokala självstyret och som också ger minoriteterna, som ju i vissa regioner är majoriteter, möjlighet att verkligen ta ansvar för sina medborgare. Jag tror att om vi går den här vägen fram kan vi, som Johannes sade, få se en fredlig situation i slutet av året.

Papayannakis
Herr talman! Vi stöder resolutionen. Vi anser dock att allt detta verkar mycket optimistiskt och litet lättroget, herr talman. Är det verkligen så att överenskommelsen i augusti säkrar att det multietniska samhället och den enade rättsstaten bevaras? Vi säger och hoppas att det är så. De enda uppgifter som vi har för tillfället är emellertid att vapen insamlas och att Nationella befrielsearmén upplöses. Vet vi dock att det inte alls är av betydelse att vi i förväg har bestämt vilka vapen som skall överlämnas. Hur har man egentligen beräknat antalet? Som vi vet är det dessutom oerhört enkelt för en gerillaorganisation att säga att den upplöses och att sedan återbildas utan vidare procedurer.
Därför, herr talman, har vi förståelse för den misstro och den relativa betänklighet vi konstaterar från den slavisk-makedoniska sidan när det gäller att ytterligare fortsätta utvecklingen framåt. Vi hoppas att denna fortsätter. Vi vill förbli optimistiska men det enda betydande argument vi skulle behöva ha för att vara optimistiska, för att stödja den linje som finns i resolutionen, skulle vara: för det första en fast politisk linje och inte dubbla eller tredubbla budskap från Europeiska unionen och från Nato såsom tidigare har förekommit med katastrofala följder på politisk nivå; för det andra en generös, verklig och kortvarig ekonomisk hjälp; för det tredje att göra europeiska framtidsperspektiv tillgängliga för hela Balkan och för det aktuella landet snarast möjligt så att det både finns en väg ut ur krisen samt hopp och framtidsperspektiv.

Staes
Fru Pack har med rätta påpekat att det fortfarande återstår en hel del problem att lösa. Men inte desto mindre kan man ändå betrakta fredsprocessen i Makedonien som ett smärre underverk. Och jag ansluter mig gärna till Haarders ord när han gratulerar den makedoniska regeringen och pekar på det mod som denna regering har visat. För det är trots allt så, kolleger, att man har funnit en lösning på ett näst intill olösligt problem.
Den albanska minoritetens rättigheter garanteras, operationen "Essential Harvest" är trots allt en framgång, Makedoniens suveränitet och territoriella integritet är fortsatt garanterad. Samhällets multietniska karaktär får verkligen en ny chans och dialogen mellan parterna är av en avgörande betydelse. Och vi måste alla fortsätta att vara uppmärksamma på det här området, på hela Balkan. Krisen i Afghanistan och kampen mot terrorism får inte avleda vår uppmärksamhet från den här delen av världen.
Vi måste investera i stabiliteten på Balkan. Vi måste investera i stabiliteten i Makedonien. Vi måste se till att ge ett tillräckligt stöd vid genomförandet av stabiliserings- och associeringsavtalet. Vi måste se till att de flyktingar som återvänder får en bra vägledning. Vi måste bidra till återuppbyggnaden av landet. Och här skulle jag vilja understryka Packs ord. Mitt eget lands politiska historia har visat att försoning, endast försoning, kan leda till verklig fred i ett land. Och alltså är det viktigt att upprorsmännen får amnesti. Det gäller inte de upprorsmän som eventuellt kan ställas inför rätta i Haag. Det gäller de andra och vad de upprorsmännen beträffar måste man ingå en förlikning. Jag hoppas att våra kolleger som åker till Skopje i morgon kommer att fästa tillräcklig uppmärksamhet vid det här problemet när de möter våra kolleger där. Jag stöder också till fullo utvidgningen av Europeiska byrån för återuppbyggnads mandat i området. Makedonien måste innefattas under den åtgärden och jag hoppas att vi som ledamöter av Europaparlamentet kommer att ägna tillräckligt stor uppmärksamhet åt Europeiska byrån för återuppbyggnads verksamhet så att vi kan vara säkra på att de europeiska skattebetalarnas pengar används på bra och effektivt sätt i området.

Posselt
. (DE) Herr talman! Om - och vi hoppas att detta sker snabbt - nu författningsändringarna och reformlagarna i Makedonien träder i kraft, då kommer detta land att ha rättigheter för minoriteterna som långt överskrider standarden i de flesta europeiska stater och i de flesta av EU:s medlemsstater. Vi talar alltid vitt och brett om europeiska standarder, vilka i realiteten inte alls finns i den här formen, och kräver ofta av andra stater att de skall uppfylla kriterier som inte ens många av våra egna EU-stater är beredda att uppfylla.
Ändå är jag glad att det har skett en så positiv utveckling i Makedonien, och det inte på grund av de senaste våldsdåden, utan den sker sedan två år tillbaka, när regeringen Georgiavski började att inleda en reformprocess. Jag är lycklig att Europeiska unionen och andra internationella organisationer, även Nato, har lyckats se till att det inte blev något bråk, utan att denna reformprocess inte bara fortskred, utan till och med förbättrades och påskyndades.
Detta skall emellertid inte vara någon anledning till att så att säga avfärda makedonierna med bara ett tack. Jag anser också, som kollega Haarder sade, att vi är dem tack skyldiga. Men detta tack måste vara konkret. Vi måste äntligen göra något åt den oändligt förolämpande behandlingen av namnfrågan. Vi måste äntligen få något gjort i fråga om ekonomiska medel till detta land, som skall komma hela landet till del, även de delar i öster och söder som är särskilt underutvecklade och inte bara några regioner som är särskilt drabbade av krisen, eller huvudstaden.
Det som är mycket viktigt är att vi äntligen måste uppfatta det här landet som en partner, något som det blev på grund av stabiliserings- och associeringsavtalet. Vi behöver inga särskilda instrument, vi behöver inte något slags pseudo-protektoratstatus eller protektoratstatus, som man uppenbarligen tänker sig i vissa kretsar, även i samband med idén om särskilda organ osv. Jag anser att det här landet är en partner. Associeringsavtalet är det instrument man skall använda för att samarbeta med det. Vi måste i fortsättningen följa det på dess väg in i Europeiska unionen.
(Applåder)

Patakis
Herr talman! Vi vill till att börja med framhålla att i den f.d. jugoslaviska republiken Makedonien fortsätter sammandrabbningarna även nu, trots att det antas att rebellerna har överlämnat vapnen och löst upp sig själva. När det gäller överlämnandet av vapen, som var resultat av Nato-operationen "nödvändig skörd" med 4 500 män, överlämnades bara 3 300 vapen, det motsvarar alltså inte ens ett vapen för varje Natosoldat, samtidigt som Natos egna källor talade om tiotusentals vapen. Tusentals flyktingar kan ännu inte återvända till sina hem samtidigt som tudelningen av landet fortsätter att vara ett faktum.
På politisk nivå fortsätter de pressande påtryckningarna på de slavisk-makedoniska partierna om författningsmässiga förändringar vilka en stor del av befolkningen inte samtycker till. Europeiska unionens behörige företrädare Solana befinner sig redan i Skopje liksom ledamoten av kommissionen Patten med ansvar för internationella relationer i syfte att påskynda förfarandena för den så kallade "politiska dimensionen" av avtalet. Detta betyder helt enkelt att utöva påtryckning för att de känsliga punkterna i ändringarna av författningen skall röstas igenom, såsom att bevilja allmän amnesti åt rebellerna och, huvudsakligen, att göra allt för att undvika genomförandet av en folkomröstning. För medlarna tycks landets framtid vara en alltför allvarlig fråga för att lämnas till dess medborgare.
Natos och Europeiska unionens satsning har inte löst något väsentligt problem. Det enda som det utländska ingripandet lyckades med var att upphöja rebellerna till regeringens officiella samtalspartners. Förutom den Natotrupp på 200 soldater som nu är stationerade i landet utövas mycket starka påtryckningar också av den så kallade givarkonferensen. Vi upprepar ännu en gång vår rädsla för att, om inte de utländska ingripandena och inblandningen av olika slag upphör, inte bara de olika grupperna i före detta jugoslaviska republiken Makedonien aldrig kommer att nå en överenskommelse utan att vi kommer att ställas inför ett nytt Kosovo.

Meijer
Herr talman! Om det makedoniska parlamentet godkänner de med utländsk intervention och uppror avtvingade grundlagsändringarna så innebär det att den stora albanska majoriteten i den nordvästra delen av landet återfår de rättigheter som de hade redan tidigare. I den forna socialistiska federala republiken Jugoslavien hade albanskan en status som förvaltningsspråk och undervisningsspråk. Efter Makedoniens självständighet inskränktes den rättigheten. Den situationen är jämförbar med den ungerska majoritetens språkrättigheter i den södra delen av den likaledes nya staten Slovakien. Nationella minoriteter som blir majoriteter tycks ofta ha föga förståelse för övriga språkgrupper i sitt land. Inom 50 år blir rollerna de ombytta, eftersom albanerna då kommer att utgöra den största språkgruppen i Makedonien.
Endast genom ett avtal på grundval av likvärdighet kan de två folken finna ett sätt att leva fredligt tillsammans som goda grannar. I det avseendet kan man lära sig mycket av statsstrukturen i flerspråkiga federala stater som exempelvis Belgien, Schweiz och Spanien. Ur det perspektivet kan jag, i motsats till vad jag kunde den 3 maj 2001, instämma med stödet till Makedonien.

Nielson, Poul
. (EN) Herr talman! Kommissionen stöder fullständigt parlamentets ståndpunkt att ramavtalet från den 13 augusti är nödvändigt för fred och stabilitet i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien, och att parlamentet i landet bör uppmanas att anta de åtgärder som rekommenderas enligt avtalet.
Kommissionär Patten och EU:s höge representant Solana, är i dag i Skopje för att betona vikten av, och uttrycka det akuta behovet av, konstitutionella ändringar och en reviderad lagstiftning om lokalt självstyre, i enlighet med avtalet.
Vi står inför verkligt omvälvande utmaningar under de kommande veckorna och månaderna i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien. EU ställer sig helt bakom ramavtalet och avser att ge ekonomisk hjälp, inbegripet bistånd till nödhjälp och åtgärder till stöd för avtalet. Vi har tillhandahållit över 10 miljoner euro i humanitärt bistånd genom ECHO sedan krisen började; 54,5 miljoner euro genom Cards-programmet under 2001, som omfattar kompletterande medel på 12 miljoner euro till återuppbyggnad av bostäder, lokal infrastruktur och stöd till värdfamiljer; 12,8 miljoner euro genom mekanismen för akuta ingripanden för reparation och återuppbyggnad av hus, till reparation av elförsörjningsnätet och till stöd för förtroendeskapande åtgärder, t.ex. minröjning, valövervakning och fortbildning av poliser; och 50 miljoner euro i makroekonomiskt stöd som ännu inte utbetalats från ett tidigare makroekonomiskt paket, som kombineras med ytterligare anslag på 18 miljoner euro för att hjälpa f.d. jugoslaviska republiken Makedonien att hantera de särskilda behov som uppstått genom krisen. Detta stöd ges, naturligtvis, under förutsättning att regeringen i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien följer det avtal man slutit med IMF.
Kommissionen och Världsbanken är beredda att organisera ett sammanträde mellan givarländerna den 15 oktober, under förutsättning att parlamentet i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien antar de nödvändiga konstitutionella ändringar som anges i ramavtalet.
Det är ingen överdrift att säga att ett effektivt genomförande av EU:s stöd kan vara beroende av de framgångar som ramavtalet röner, och därför för freden. Vår främsta uppgift är därför att se till att vi handlar snabbt och flexibelt.
Vi har därför beslutat oss för att föreslå en utökning av Europeiska byrån för återuppbyggnad, som har lyckats utmärkt med att hjälpa till i hela Förbundsrepubliken Jugoslavien. Byrån har folk på platsen och har gjort direkta erfarenheter i regionen, i synnerhet i samband med den typ av akut återuppbyggnad som vi måste genomföra i f.d. jugoslaviska republiken Makedonien under hösten, såväl som i samband med mer långsiktig hjälp som man nu undersöker, t.ex. i Serbien. Vi uppmanar därför parlamentet att stödja vårt förslag så att vi därmed kan utöka byråns befogenheter.
Utöver ramavtalet, är vi fast beslutna att följa en strategi för allt större integration av f.d. jugoslaviska republiken Makedonien i Europa, genom att, först och främst, helt enkelt genomföra det nya stabiliserings- och associeringsavtalet som undertecknades i april. Det återstår mycket att göra på detta område och f.d. jugoslaviska republiken Makedonien måste visa att man kan leva upp till internationella standarder genom att respektera minoriteters rättigheter, och visa att landets demokratiska strukturer är så pass stabila att man kan fullfölja utvecklingen mot en integration i Europa - dvs. att bli medlem av den europeiska familjen.

Talmannen
Jag förklarar den gemensamma debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum kl. 18.30.

Mänskliga rättigheter
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är den gemensamma debatten om följande resolutionsförslag:
FN-dagen
B5-0616/2001 av Lannoye m.fl. för Verts/ALE-gruppen;
B5-0619/2001 av Van den Bos för ELDR-gruppen;
B5-0627/2001 av Hermange för PPE-DE-gruppen;
B5-0635/2001 av Ribeiro e Castro för UEN-gruppen;
B5-0644/2001 av Hughes m.fl. för PSE-gruppen;
B5-0654/2001 av Figueiredo m.fl. för GUE/NGL-gruppen,
om FN:s internationella dag för utrotande av fattigdom
Vietnam - B5-0620/2001 av Maaten för ELDR-gruppen;
B5-0623/2001 av Dupuis m.fl. för TDI-gruppen;
B5-0628/2001 av Nassauer och Posselt för PPE-DE-gruppen;
B5-0636/2001 av Segni för UEN-gruppen;
B5-0646/2001 av Van den Berg för PSE-gruppen;
B5-0658/2001 av McKenna för Verts/ALE-gruppen,
om brott mot de mänskliga rättigheterna i Vietnam
Uzbekistan- B5-0621/2001 av Haarder för ELDR-gruppen;
B5-0629/2001 av Bowis och Posselt för PPE-DE-gruppen;
B5-0637/2001 av Muscardini för UEN-gruppen;
B5-0647/2001 av Swoboda m.fl. för PSE-gruppen;
B5-0662/2001 av Staes för Verts/ALE-gruppen,
om folkhälsoproblem i Uzbekistan
Östtimor- B5-0625/2001 av Figueiredo m.fl. för GUE/NGL-gruppen;
B5-0631/2001 av Costa Neves och Coelho för PPE-DE-gruppen;
B5-0640/2001 av Queiró och Ribeiro e Castro för UEN-gruppen;
B5-0648/2001 av Kreissl-Dörfler m.fl. för PSE-gruppen;
B5-0652/2001 av Figueiredo m.fl. för GUE/NGL-gruppen,
om Östtimor.
Colombia- B5-0632/2001 av Salafranca Sánchez-Neyra m.fl. för PPE-DE-gruppen;
B5-0642/2001 av Muscardini för UEN-gruppen;
B5-0645/2001 av Medina Ortega m.fl. för PSE-gruppen;
B5-0655/2001 av Marset Campos m.fl. för GUE/NGL-gruppen;
B5-0659/2001 av Lipietz m.fl. för Verts/ALE-gruppen,
om situationen i Columbia.
FN:s internationella dag för utrotande av fattigdom

Hermange
Herr talman! Skulle det verka opportunistiskt att denna dag viga en resolution i vår kammare åt den utbredda fattigdomen? Jag skulle vilja påminna om att fader Wrezinski den 17 oktober 1987 med 100 000 personer visade hur de allra fattigaste familjerna och personerna i vårt samhälle levde. Och att den internationella dagen för avskaffande av fattigdom sedan dess varje år påminner oss om att det är vår plikt att förenas i respekt för de mänskliga rättigheterna när brott mot dessa sker.
Om vi i dag röstar för denna resolution hedrar vi inte enbart de familjer och personer som själva är drabbade av fattigdom, utan även de insatser som utförs av alla organisationer och enskilda medborgare som sluter upp vid deras sida. Särskilt efter Lissabontoppmötet påminner de offentliga, nationella och europeiska myndigheterna överallt inom den europeiska unionen ständigt om kampen mot utslagning och i synnerhet om nödvändigheten av en assimilationspolitik. Det är i denna anda som jag i dag å gruppens vägnar lägger fram denna resolution som uppmanar medlemsstaterna att utarbeta riktiga strategier som syftar till att ge alla lika tillgång till de grundläggande rättigheterna, som utbildning, bostad, hälsovård, såväl som kultur och en varaktig anställning.
Det är också i denna anda som vi ber de europeiska myndigheterna, och i vårt fall utskottet för sysselsättning och socialfrågar, om att den 17 oktober tillsammans med kommissionen göra en sammanställning av den politik som förs inom området. Och slutligen Europaparlamentet att längre fram i Bryssel på platsen utanför Europaparlamentet placera ut en stenplatta för att hedra fattigdomens offer, i likhet med de som placerats ut på den öppna platsen vid Trocadéro i Paris, vid Europarådet i Strasbourg, i Berlin, i Rom och vid FN. Det är en enkel men likväl viktig hyllning som vi skulle vilja framföra här i dag genom att lägga fram denna resolution.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kolleger! Innan jag börjar med själva inlägget vill jag passa på att be sekretariatet och församlingen fästa uppmärksamheten på den omständigheten att, åtminstone i den portugisiska versionen, punkt 2 och 11 i resolutionen är praktiskt taget identiska, vilket nog beror på bristande uppmärksamhet vid utarbetandet av texten. Efter omröstningen kanske vi kan slå ihop de styckena eftersom de i princip är likadana.
Att högtidlighålla denna dag hjälper oss att diskutera det allvarliga med de så skriande samhällsproblemen som djup fattigdom, vilket drabbar mer än tusen miljoner människor i världen, som är tvungna att klara sig på mindre än en dollar om dagen. Och vi gör det i kölvattnet av den som proklamerade den dagen 1987 och beslutet i Förenta nationerna 1992 som gjorde den världsomfattande.
Vi bör naturligtvis använda oss av de program som vi själva har utarbetat för att bekämpa fattigdom och social utslagning. Och där vill jag fästa uppmärksamhet på Europeiska rådens beslut i Lissabon, Nice och Göteborg och de samförstånd som uppnåtts mellan rådet och parlamentet om biståndsprogrammen för att bekämpa social utslagning. Jag vill än en gång lyckönska vår kollega Ilda de Figueiredo för hennes arbete.
Men vi måste särskilt skapa oss en uppfattning om problemen och strategin. Problemen är gamla och har att göra med utvecklingen i världen. Vi måste vara medvetna om vad krigen och korruptionen ställer till i alla de länder som tvingar sin befolkning till yttersta fattigdom. Det finns några saker som har uträttats i våra länder för att bekämpa sjukdom, brister, djupa sociala klyftor. Det finns nya utmaningar som vi blivit medvetna om, t.ex. när det gäller informationssamhället, men det finns nya problem, det som vi i Portugal kallar de nyfattiga.
Det problemet gäller ofta pensionärerna, de gamla, och jag är besviken över att kompromissresolutionen inte kommit längre. Det verkar som det finns vissa fördomar mot att nämna ordet familj här, men vi måste vara medvetna om att en försvagad kärnfamilj gör oss mer sårbara, gör oss mer ensamma som individer, vilket har mycket att göra med det motsägelsefulla i vår tid, som får oss att tro att våra samhällen är rikare och ändå känner vi oss allt mer osäkra. Det har mycket att göra med problemet, som vi måste se på det med allvarliga ögon, med seende ögon.

Ainardi
Herr talman! Kära kolleger. Fattigdomen i världen utgör ett brott mot de mänskliga rättigheterna och ett outhärdligt angrepp på den mänskliga värdigheten. Den slår mot hundratusentals kvinnor, män och barn. Denna fattigdom har förvärrats de senaste sex åren. Det finns inom Europeiska unionen 65 miljoner människor som ligger på under 60 procent av den nationella medelinkomsten, för att inte tala om skillnaderna inom staterna. Det är tack vare sociala transfereringar och system för social hjälp som fattigdomsnivån lyckats hållas kvar på 18 procent inom unionen.
Med minskningen av den ekonomiska tillväxten riskerar vi dock på nytt ökad utslagning och ökad fattigdom. Analysen av organisationernas förslag och den interna arbetsgruppen Europeiska kommittén för fjärde världens arbete visar tydligt att kampen mot fattigdom och utslagning bör utgöra ett väsentligt element i en hållbar utveckling. De fastställda målen bör eftersträvas och integreras i alla handlingsprogram, i högre grad än vad som nu är fallet. Jag beklagar att de ekonomiska anslagen till programmen för bekämpning av fattigdom fortfarande är otillräckliga.
Europeiska rådet bör anta de politiska åtgärderna från Laeken vad gäller inkomst, arbete, boende, hälsa, uppfostran, utbildning och kultur. Vårt parlament borde likaså upprätta målsättningar som garanterar alla rätten till ett bra boende, och som bekämpar den ständiga tillbakagången inom sysselsättningen och inom tjänstesektorn, och återinför medborgerliga och lika rättigheter.
Därför borde också Europaparlamentet under den internationella dagen för avskaffande av fattigdom, som kommer att äga rum den 17 oktober, tillsammans med berörda organisationer främja initiativ som ökar medvetenheten kring och mobiliserar utrotningen av fattigdom och misär. Jag önskar att denna dag skall tillåta ännu större engagemang vad gäller verkställande av program för bekämpning av fattigdom, genom utveckling av en ekonomisk och social politik som verkligen angriper de bakomliggande orsakerna till fattigdomen.
Brott mot de mänskliga rättigheterna i Vietnam

Maaten
Herr talman! Under de senaste åren har Vietnam sett hoppet om ekonomiska reformer öka. Men Vietnam drar fortfarande ett streck över politiska reformer. Ständigt kommer nya uppgifter och rapporter om att arresterade dissidenter övervakas och misshandlas i Vietnam. Demokratins försvarare, kommunistregimens kritiker, de religiösa samfunden och de tidigare flyktingarna som vill investera i Vietnam svävar alltjämt i fara.
Internationella människorättsorganisationer får fortfarande inget gehör hos den vietnamesiska regeringen. Inte heller får de tillåtelse att hålla ett öga på utvecklingen eller göra undersökningar i landet. Den centrala regeringen gör sitt yttersta för att förhindra kommunikation mellan dissidenter och resten av världen.
Internationella biståndsgivare måste sätta frågetecken vid kränkningarna av de mänskliga rättigheterna och vid sidan om kraven på ekonomiska reformer också mana till politiska reformer i Vietnam.
Jag är en stor förespråkare, herr talman, för att förstärka de ekonomiska förbindelserna mellan Europeiska unionen och Vietnam. Men som en av landets största biståndsgivare måste Europeiska unionen ställa större krav och arbeta hårdare för att man skall respektera de mänskliga rättigheterna i Vietnam.
Samtidigt vill jag här uttala mig starkt för en oberoende utredning om vid vilken hälsa Binh Vinh Trinh och många andra investerare i Vietnam befinner sig. Efter att ha flytt Vietnam, som så många andra för ett tiotal år sedan, och som ett resultat av fruktansvärt hårt arbete ha tjänat en förmögenhet utomlands började Binh Vinh Trinh att investera i sitt ursprungliga hemland igen. Under förevändningen att han gjort illegala investeringar blev han emellertid fängslad och hjärntvättad i en isoleringscell, samtidigt som alla hans ägodelar och investeringar beslagtogs. Det är avskräckande och har naturligtvis en fruktansvärt negativ inverkan på andra investerares beslut. Utländska investeringar och investerare i Vietnam måste få ett skydd i lagen och åtgärder måste vidtas för att få ett slut på korruptionen i landet. Det är ett grundläggande villkor för den framtida ekonomiska och politiska utvecklingen i Vietnam och landets koppling till världsekonomin.
Vid sidan om det måste Vietnam skydda och garantera de mänskliga rättigheterna.
Under de senaste månaderna har inga som helst framgångar kunnat noteras i ärendet kring Trinh. Han är fortfarande på flykt och sina orättmätigt beslagtagna ägodelar har han aldrig sett till igen. Så fort han kommer in i Vietnam fängslas han igen. Jag uppmanar Vietnams regering att gå från ord till handling genom att respektera Trihns och andra investerares och andra politiska dissidenters rättigheter.

Posselt
. (DE) Herr talman! För tolv år sedan ville en tjeckisk medborgarrättskämpe i Prag be en regeringschef i väst om hjälp mot en hotande arrestering. Denne regeringschef i väst tog inte emot honom. Några månader senare var medborgarrättskämpen statschef, nämligen Václav Havel. Regeringschefen i väst i hade sedan all möda i världen att över huvud taget få komma till tals med den tjeckiske statschefen. Denne tog inte emot honom, eftersom han därigenom ville göra det tydligt att detta människorättsvidriga erkännande av omänskliga realiteter inte är godtagbart.
En liknande politik för stater i Europeiska unionen i dag gentemot Vietnam. Detta är en politik av självhypnos. Man hävdar att Vietnam befinner sig på en reformväg. Man hävdar att Vietnam inte längre har en så förtryckande regim som tidigare år. Men verkligheten talar tydligt ett annat språk. Förföljelsen av medborgarrättskämpar har ökat. Orättvisorna, undertryckandet av pressfriheten har ökat, undertryckandet av religionsfriheten har ökat. Ser vi situationen som den verkligen är, då måste vi konstatera att denna regim inte kan föras in på en reformväg utan ett massivt yttre tryck. Även ekonomiska intressen eller geostrategiska intressen blir kortlivade om inte rättsstatens principer införs i hela Sydostasien, och framför allt i detta land, i Vietnam.
Därför ligger det i Europeiska unionens intresse att äntligen upphöra med självhypnosen och att tydligt tala om de brott mot de mänskliga rättigheterna som sker där. Europaparlamentet gjorde detta gentemot Central- och Östeuropa innan 1989. Man var den gången relativt ensam och har fått rätt genom utvecklingen. I dag gör Europaparlamentet detta återigen gentemot Vietnam, och jag vädjar till kommissionen och framför allt naturligtvis till rådet och medlemsstaterna att börja bedriva en mer offensiv människorättslig politik och verkligen tala ett tydligt språk, eftersom vi i denna region i världen är beroende av att detta viktiga land med sin stora kultur återigen får en mer demokratisk reformutveckling grundad på rättsstatens principer. Bara då kan landet även i ekonomiskt avseende vara en vettig partner i längden.

Rod
Herr talman! Vietnam har på nytt kränkt såväl sina internationella förpliktelser som sin egen författning.
Domen som efter en bristfällig rättegång den 26 september föll över 14 människor tillhörande ett bergsfolk som under fredliga former hade demonstrerat för religionsfrihet och för upprättandet av en självständig zon i sin provins utgör ännu ett uttryck för ett fullt accepterat förakt för de mänskliga rättigheterna. De fick sälla sig till de flera tiotals samvetsfångar som ruttnar bort i fängelser under avskyvärda förhållanden, utan att internationella människorättsobservatörer har en chans att ta sig dit och göra sitt jobb.
Denna brist på respekt för de individuella friheterna borde inte få tolereras i ett land som åberopar demokrati och vars kamp för självständighet vi personligen har givit vårt stöd. Återgången till dödsstraff - fler än hundra domar avkunnades år 2000 - är likaså oacceptabel.
Vietnam, ekonomisk handelspartner till Europa, som har ratificerat den internationella konventionen om medborgerliga och politiska rättigheter bör respektera sina internationella förpliktelser och upphöra med sin förföljelse av etniska minoriteter. Den politiska frigörelsen bör gå hand i hand med en ekonomisk sådan. I annat fall kommer inte Europaparlamentet att kunna betrakta landet som en stat med ett demokratiskt rättssystem.

Sudre
Herr talman! Jag skulle i dag vilja ansluta mig till upphovsmännen bakom gemenskapens resolution för att protestera mot bristen på respekt för de mänskliga rättigheterna i Vietnam. Europaparlamentet har vid flera tillfällen yttrat sig i denna sak, senast för bara tre månader sedan för att kritisera brotten mot den fria religionsutövningen.
Landet, som alltjämt styrs av kommunistpartiet, undertrycker fortfarande dagligen varje grupp och varje enskild individ som av de sittande makthavarna anses utgöra ett hot. Mina kolleger uttryckte det med att man hånar såväl tryckfriheten, yttrandefriheten, religionsfriheten och organisationsfriheten, som äganderätten och rösträtten. Vad som är lika allvarligt är att ingen internationell organisation eller oberoende observatör ges möjlighet att på plats kontrollera hur människorättssituationen ser ut i landet.
Vi drar oss till minnes att det i april var 25 år sedan Vietnams återförening ägde rum. Den vietnamesiska regeringen som undertecknat ett flertal internationella människorättskonventioner hade då ett utmärkt tillfälle att bekräfta de förpliktelser man tagit på sig på detta område. Vietnam kräver en plats på den internationella scenen och gör praktiskt taget vad som helst för att framstå som ett framgångsrikt land. Verkligheten ger oss dock tyvärr en helt annan bild. Befolkningen lever i misär, samhället är i totalt förfall, och landet förblir underutvecklat.
När Vietnam 1995 tillsammans med den europeiska unionen skrev under ett partnerskaps- och samarbetsavtal förband sig Vietnam formellt att respektera de mänskliga rättigheterna och att främja en demokratisering. Den partsammansatta kommittén mellan EG och Vietnam som i september sammanträdde i Hanoï har omprövat alla aspekter av förbindelserna med Europeiska unionen, inkluderande de förpliktelser som ingåtts i samförstånd beträffande demokrati, gott ledarskap, de mänskliga rättigheterna och rättsstatsprinciperna.
Jag vill i dag påminna vårt parlament om detta så att denna ger allt sitt stöd till Europeiska kommissionen vid inrättandet av dess partnerskapsstrategi i området. Vi måste starkt uppmuntra reformprocessen i Vietnam. Respekten för de grundläggande friheterna, som yttrandefriheten och religionsfriheten, måste utgöra grunden för ett sunt och konstruktivt samarbete med detta land.
Hälsovårdsproblem i Uzbekistan

Bowis
Herr talman! Uzbekistan, Bukharas och Samarkands land, finns nu i våra tankar, eftersom grannstaten Afghanistan med sina talibanska extremister bedriver verksamhet inom dess territorium. Vi inser att det finns problem i samband med de mänskliga rättigheterna i landet som måste lösas, men vi välkomnar dess partnerskap i kampen mot terrorismen.
Många av oss är emellertid inte medvetna om krisen i Uzbekistan. Journalister rapporterar om problemet och möjliga problem med flyktingar i området. De rapporterar inte om de 13 miljoner personer som drabbats av en historiens värsta torrperioder i området, som började förra våren. De rapporterar inte att sex miljoner barn under 14 år drabbas. De rapporterar inte att det är en mycket stor brist på dricksvatten och vatten till jordarna, att största delen av skörden i de drabbade områdena slagit fel, att det dåliga dricksvattnet och hygienproblemen har resulterat i ett av de högsta sjukdomstalen i regionen. De rapporterar inte att bara 54 procent av befolkningen i städerna i Uzbekistan har tillgång till avlopp, eller att bara 3 procent på landsbygden har tillgång till det. Till följd av detta har många drabbats av parasitiska infektioner, och den tredje största orsaken till spädbarnsdöd är diarré.
Undernäringen och fattigdomen har nått den kritiska punkten. Vi måste vidta omedelbara åtgärder och leverera nödvändiga mediciner och apparatur, förbättra kontrollen av vattenkvaliteten, stödja och övervaka näringsmedelsprogram, fortbilda arbetstagare inom hälso- och sjukvård och organisera utbildningsprogram inom området. Vi måste också hjälpa landet att sluta använda kemikalier i jordbruket i så hög grad som sker för tillfället, och vi måste också hjälpa till i samband med avledningen av floderna och det dåliga avloppssystemet. Jag rekommenderar att kammaren stöder detta förslag.

Swoboda
. (DE) Herr talman! Var och en som besökte Uzbekistan på Sovjetunionens tid hänfördes av de underbara islamska monumenten, av marknaderna, framför allt i förhållande till vad som annars fanns på marknaderna i Sovjetunionen, och av den glada stämningen.
Vi är alltså desto mer bestörta över att det i dag, efter Sovjetunionens sammanbrott, inte är något blomstrande land i uppsving utan ett land i en politiskt obehaglig situation, som framför allt kännetecknas av hunger, av miljökatastrofer. Säkert har också det intensiva jordbruket på området bomullsproduktion bidragit till denna miljökatastrof genom övergödningen.
Dessutom befinner sig Uzbekistan - det nämndes redan av föregående talare - i en situation som vi de kommande veckorna och månaderna måste befara bli än värre, även i samband med utvecklingen i Afghanistan. Europeiska unionen uppmanas hjälpa hela regionen. För i en situation med ekonomiska umbäranden, med miljökatastrofer, med ett permanent hot från olika islamistiskt orienterade, fundamentalistiska intill terroristiska grupper, vore det en ännu större katastrof om Europeiska unionen inte skulle komma och hjälpa människorna på plats, för att hjälpa dem att övervinna denna katastrofala situation på miljö- och hälsoområdet, i och med att EU hjälper dem få ett minimum av ekonomiskt uppsving och framför allt naturligtvis tillhandahåller baslivsmedel.
Jag är säker på att kommissionen, kommissionär Nielson, som är den mest lämpade att delta i denna debatt i dag, redan tänker efter och tillsammans med sina medarbetare förbereder det som nu måste göras, men framför allt det som måste göras värsta fall, om det blir en ännu mer katastrofal situation, exempelvis flyktingströmmar från Afghanistan. Vi uppmanas att inte bara hålla stora tal. Det handlar inte om något krig mellan civilisationer, det handlar inte om något krig mot islam, utan om att genom mycket konkreta åtgärder de kommande veckorna och månaderna hjälpa till och visa befolkningen att vi verkligen vill ge uttryck för vår solidaritet och vår tjänstvillighet, inte bara med ord.
(Applåder)

Staes
Herr talman, herr kommissionär, bästa kolleger! Jag instämmer helt med Swobodas ord. Jag är ordförande för Europaparlamentets delegation för förbindelserna med Uzbekistan. I dag skulle jag vilja avlägga ett personligt vittnesmål.
Förra sommaren i juni reste jag tillsammans med en delegation från Europaparlamentet runt en hel vecka i Uzbekistan. Vi besökte området i Karakalpakstan, området där man kämpar med stora problem med Aralsjön. Kolleger, situationen är dramatisk.
Herr kommissionär! Jag skulle vilja be om er uppmärksamhet. Vi har mött människorna där. Vi har mött biståndsarbetarna. De visade vår delegation stor tacksamhet, de talade med oss och gav oss upplysningar, men de sade också: vi har redan haft så många delegationer här. När kommer man att göra någonting åt vattenproblemet i det här området egentligen? När kommer Europeiska gemenskapen, när kommer hela den internationella gemenskapen att hjälpa oss att verkligen göra något tillsammans med de andra länderna i den här regionen.
Situationen där är dramatisk, också vad gäller folkhälsan. Tillsammans med kollega Wiebenga besökte jag det lokala sjukhuset i Nukus där tbc-sjuka vårdas. Förhållandena är inte människovärdiga. I källaren har avloppsrören gått sönder. Hela källaren är full med exkrementer. Flugor överallt. Stanken är outhärdlig. Patienterna måste skydda sina kroppar mot alla flugor och myggor vilket får till följd att patienter som egentligen borde stanna kvar i tre månader försvinner. De åker hem. De smittar sina familjer. De smittar andra människor i sin närhet.
Jag anser att vi som internationell gemenskap måste ta vårt ansvar. Således hoppas jag att kommissionären snart kommer att kunna ge sitt bifall till några konkreta åtgärder. För övrigt stöder jag till fullo texten i den resolution som ligger framför oss.
Östtimor

Coelho
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Östtimor är den första nya staten som har uppstått fritt och demokratiskt på den internationella scenen i början av det nya årtusendet. Europaparlamentet bör glädja sig åt ett sådant resultat. Under många år stod frågan om Östtimor på den internationella dagordningen. Här ger vi röst åt dem som kämpade för att ge Östtimors folk sin värdighet tillbaka och få deras rätt erkänd att själv få bestämma sitt öde, och vi protesterade mot de indonesiska truppernas och deras milisers kränkning av de mänskliga rättigheterna. Jag kan inte låta bli att understryka allt det arbete som så många ledamöter lagt ner. Jag skulle särskilt vilja hänvisa till kollegan Carlos Costa Neves som var ordförande för den interparlamentariska gruppen "För Östtimor" och deltog i alla de uppdrag som Europaparlamentet genomförde i området.
Men om vi har hjälpt det landet att återfå sin frihet och demokrati måste vi också bidra till att landet kan konsolidera det som uppnåtts. Östtimor behöver internationellt, politiskt, tekniskt och finansiellt stöd. Utan detta stöd är det inte möjligt att återuppbygga det som blivit förstört, organisera en ny förvaltning och trygga den nödvändiga utvecklingen. Och därför vädjar vi till det internationella samfundet: mer stöd och hjälp. Därför vädjar vi i denna kompromissresolution om en förlängning av Förenta nationernas mandat, att de flyktingar som så önskar skall få återvända till sitt land och att inte låta de som begick brott och kränkte de grundläggande rättigheterna få gå straffria.
Slutligen, skulle jag vilja tala om att jag är glad att kunna konstatera ett uppenbart samförstånd bland och stöd från många partier för Xanana Gusmãos kandidatur som republikens president. Jag tror att utdelningen av Sacharovpriset kan tjäna som en referenspunkt för enighet och vara ett viktigt bidrag för att konsolidera de nya demokratiska institutionerna.

Ribeiro e Castro
Herr talman, kära kolleger! Normalt sett brukar vi i denna sektion av våra arbeten behandla olyckor, katastrofer och grymhet, saker som gör oss mycket ledsna och bedrövade. Så var det med Östtimor tidigare också, som min kollega Carlos Coelho redan sagt. Men i dag är det en glädjens dag. Det som vi har kunnat se och konstatera här i dag är Östtimors framgång. Och jag vill också i denna kammare betyga portugisernas, och naturligtvis Östtimors folks, tacksamhet för den växande solidariteten som den kunde räkna med för sin sak i Europaparlamentet och som sedan spreds ut över världen. Min kollega Carlos Coelho har redan nämnt de många resolutionerna och den höjdpunkt som utdelningen av Sacharovpriset till Xanana Gusmão blev, den historiska ledaren för Östtimors självständighetskamp, som blivit republikens kommande president med ett brett nationellt stöd.
Det är ett exempel på hur vi med envishet och tålamod kan uppnå goda resultat och hjälpa den goda saken. Om någon för tre år sedan i denna kammare skulle ha påstått att det som nu håller på att hända var sant skulle han säkert betraktas som tokig. För tre år sedan var det omöjligt för oss att föreställa oss den folkomröstning som skedde i augusti 1999 till vilken folket tveklöst anslöt sig. Det var omöjligt att föreställa sig att den ytterst dramatiska krisen som följde på folkomröstningen skulle kunna övervinnas och att de fösta valen i en fri och oberoende ny stat skulle hållas den 30 augusti förra året. Vi måste fortsätta att hjälpa detta land. Vi hjälpte till mycket för att landet skulle uppnå den självständighet som det kämpade för och att försvara dess identitet. Vi måste hålla detta ansvar vid liv, samt vara vaksamma på de hot som fortfarande är överhängande i ett geopolitiskt sammanhang som fortfarande är mycket osäkert.

Kreissl-Dörfler
. (DE) Herr talman! Till att börja med skulle jag vilja gratulera Östtimors befolkning till det fredliga och demokratiska sätt som valet till den konstituerande församlingen den 30 augusti avlöpte på. För mig är det i dag en särskild ära att kunna tala om Östtimor; den 23 augusti till den 11 september var jag nämligen på plats som ledare för den observatörsgrupp från EU som bevakade valet och kunde själv se vilket stort värde valet hade för människorna i Östtimor.
Innan jag kommer till innehållet skulle jag dock till att börja med vilja gratulera UNTAET och i synnerhet Sergio Vieira de Mello till det arbete som så ofta åstadkommits under svåra villkor. Jag vill också betona det arbete den oberoende observatörsgruppen, Europeiska kommissionen, har åstadkommit både här och på plats, samt det smidiga samarbetet med UNDP, med Portugals ambassad och det belgiska ordförandeskapet.
Östtimor har tagit det första steget mot oberoende och grundandet av en egen stat. Desto viktigare är nu ytterligare stöd från världssamfundet och Europeiska unionen, för landet står inför enorma utmaningar. Därför är det absolut nödvändigt att FN stannar kvar i Östtimor med fredsbevarande enheter och civila polisstyrkor fram till dess att landet självt kan överta dessa säkerhetsuppgifter. Därför måste EU:s medlemsstater engagera sig mer i FN.
Det är viktigt att Europeiska unionen och FN samt andra givarländer, exempelvis Portugal och Tyskland, fortsätter sitt tekniska och ekonomiska stöd, att kommissionen och rådet ställer sig positiva till Östtimors ansökan till AVS - programmet everything but arms skulle exempelvis kunna användas omedelbart - och att EU hjälper Östtimors regering att utveckla en plan för landets utveckling. Härvidlag borde EU rikta särskild uppmärksamhet på utvecklingen på landet och inom hälsosektorn. Vidare måste hela den administrativa sektorn förstärkas ytterligare och till viss del byggas upp först nu.
Grunden i och en central beståndsdel i samtliga utvecklingsprojekt kommer dock framför allt utbildningsarbetet att vara. För en sak är klar: Detta demokratiska val är ett ytterst viktigt steg för landets framtid. Men vi får inte glömma bort att det utgör ett första steg av de många som måste tas på vägen till en fungerande demokrati och ett civilt samhälle. För den fortsatta institutionella utvecklingen är det också viktigt att EU återigen deltar i genomförandet av presidentvalet och den voter education som är nödvändig. Mer kan anföras, men framför allt finns det en sak som inte får hända, och det är att vi nu, efter det att grunden till en självständigt stat har lagts, drar oss tillbaka från ansvaret och lämnar de människor som först nu så sakteliga börjar övervinna traumat från de fruktansvärda händelserna 1999 i sticket.
Låt oss snarare inrikta oss på att vårt stöd kommer att vara nödvändigt i flera år. Av central betydelse kommer att vara att stödåtgärderna samordnas på ett effektivt sätt, så att de uppnår sitt mål. Jag är efter de många samtal som jag kunde föra på plats säker på att östtimoreserna är medvetna om landets problem och att de bara alltför väl vet hur svår den fortsatta vägen kommer att bli.
Låt oss nu arbeta tillsammans med er som jämställda partner. Därmed ger vi dessutom världssamfundet en positiv signal, nämligen att det är möjligt att på fredlig väg lösa problem och inleda en utveckling, och det i dessa dagar.
(Applåder)

Lage
Herr talman, ärade ledamöter! Efter tragedin i Östtimor skrevs ett av de finaste kapitlen i samtidens historia. I Östtimor segrade principen om en internationell politisk etik. Östtimor får oss att börja hoppas mer på att den allmänna historien inte bara är en räcka barbariska och grymma händelser. I en tragisk tid, fylld av skräck och apokalyptisk oro, är Östtimor en ljusglimt och en strimma hopp.
Valen till en konstituerande församling i Östtimor är höjdpunkten på en perfekt demokratisk process som hedrar Förenta nationerna men framför allt Östtimors folk. Men allt är inte en dans på rosor i Östtimor som vi alla vet. Östtimor är ett mycket fattigt land, med en ekonomi som måste återuppbyggas, en stat som måste organiseras, ett utbildnings- och hälsovårdssystem och socialt skyddsnät som måste byggas upp. Östtimor kan endast lyckas med sin självständighet och bli ett gott exempel för mänskligheten med stöd från det internationella samfundet, särskilt med stöd från Europeiska unionen. Portugal, mitt land, tänker inte upphöra med att ge Östtimor allt sitt engagemang och stöd, eftersom Östtimor också kommit att bli både en portugisisk sak och en universell sak.
(Applåder)
Colombia

Tannock
Herr talman! Colombia - en av Sydamerikas äldsta demokratier och ett land som, vilket är ovanligt på denna kontinent, inte utsatts för militärdiktatur - är ett tragiskt offer för 37 år av inbördeskrig och terrorism, som förstört infrastruktur, dödat 40 000 personer och korrumperat dess civila och militära myndigheter genom samröre med gerillan och narkotikahandeln. Med tanke på händelserna i New York den 11 september, verkar det som demokratier är särskilt sårbara för terrorism, vilken inte tar någon hänsyn till valurnan som ett sätt att åstadkomma förändringar i samhället.
Trots Colombias president Pastranas beslut för tre år sedan att skapa en demilitariserad zon, lika stor som Schweiz, där 17 000 män från Farc-gerillan kan röra sig fritt, fortsätter denna gerilla - i stället för att försöka nå ett lagligt, fredligt framförhandlat avtal - sin strategi med kidnappningar av och mord på civila. I söndags mördade gerillan den mycket omtyckte f.d. kulturministern Consuelo Araujo Noguera, och i tisdags kongressledamot Octavio Sarmiento. Jag är övertygad om att kammaren kan stödja min begäran om att vi skall skicka ett kondoleansbrev till deras sörjande familjer.
Pastranas politik att tillmötesgå Farc, som Förenta staterna betraktar som en terroristorganisation, har anmärkningsvärda likheter med Tony Blairs politik att bevilja frisläppande i förtid av IRA-mördare, utan att innan dess insistera på att inlämning av vapnen sker, i enlighet med ingångna avtal. Underligt nog sitter för närvarande tre misstänkta personer från IRA häktade i Colombia, för att ha gett råd till Farc om hur man kan utföra mordattacker, som - vilket vi alla känner till - IRA:s medlemmar är experter på.
Jag har inget klart svar på president Pastranas dilemma, eftersom bara 18 procent av colombianerna i en nyligen gjord undersökning stödde ett upphävande av fredssamtalen, ett avskaffande av den demilitariserade zonen och ett återupptagande av inbördeskriget i full skala. Det är bara den colombianska regeringen som kan bestämma vad som är bäst för det framtida Colombia, och vilket pris man är beredd att betala för att få fred. Jag är trots allt säker på att denna kammare, förutom att stödja resolutionen, deltar i min bön för Colombias lidande folk och hoppas uppriktigt att Farc och gerillorna kommer att inse vilken ond väg man slagit in på, och att Colombias regering kommer att nå försoning utan att göra kompromisser när det rör rättvisa eller frihet.

Medina Ortega
Efter det senaste inlägget föreföll det som om det är Förenade kungarikets regering som är ansvarig för våldet i Colombia. Jag vill klargöra att jag i den dokumentation jag hittills har gått igenom inte har funnit några bevis för att Förenade kungarikets regering skulle vara delaktig i våldet i Colombia.
Det faktum att människor mördas i Colombia - det är revolutionärerna (Farc) och de paramilitära styrkorna som är knutna till regeringen som mördar - och att göra något slags uttalande om skuldfrågan i Colombia anser jag vara förhastat på det här stadiet. Just nu genomgår landet en våldsam period och i själva verket är det vi européer som är ansvariga för detta våld, eftersom vi lämnade ett arv av orättvisor och sociala skillnader i Colombia och i många andra länder, som har levt kvar ända till vår tid.
Europeiska unionen har engagerat sig i Colombiafrågan sedan lång tid tillbaka. Tyvärr har vi inte varit förmögna att positivt påverka händelsernas gång i någon större utsträckning. Men vi har åtminstone lyckats öka den ekonomiska aktiviteten i landet så till den grad att 40 procent av den colombianska exporten i dag går till länder i Europeiska unionen.
Jag anser att Europeiska unionen har en något desperat uppgift, eftersom åren går och våldet fortsätter. Våldet kommer nära oss. I Madrid har till exempel fyrtio colombianer dödats under de senaste månaderna av colombianska organisationer som sysslar med narkotikahandel, av lejda mördare som kommer från Colombia enkom för att mörda sina landsmän.
Om händelserna den 11 september har lärt oss något, är det att våldet i världen inte har några gränser, att våldet påverkar oss alla i en globaliserad värld, och följaktligen kommer det vi gör i ett så avlägset land som Colombia helt klart även till våra egna medborgares fördel. Vi måste skydda våra medborgare och alla människor i hela världen, även i så avlägsna länder som Colombia. Jag är medveten om att kommissionen och rådet har sina begränsningar för att uppnå dessa resultat.
Om den colombianska regeringen och de många människor inne i landet som försöker pacificera Colombia (författare intellektuella, och så vidare) inte har lyckats nå dessa resultat, kommer knappast vi heller att kunna göra det, men jag anser, och jag tar tillfället i akt att säga - nu när kommissionären är här, som arbetar med en mycket känslig del av denna fråga - att vi måste fortsätta våra ansträngningar. Det är som myten om Sisyfos, vi måste fortsätta att rulla upp stenblocket från bergets fot och upp till toppen, trots alla motgångar.
Jag är övertygad om att såväl kommissionen som rådet håller med parlamentet om att vi måste fortsätta bistå den colombianska regeringen och de ansvariga politiker som i bästa välmening vill finna en lösning för att få slut på upptrappningen av våldet, som allt mer förstör detta så fantastiska och underbara land i Latinamerika som Colombia är. Därför hoppas jag att vi tillsammans i de tre institutionerna: rådet, kommissionen och parlamentet, på något sätt kan bistå i pacificeringen av Colombia.

Sjöstedt
Herr talman! Det politiska våldet i Colombia är ett avgörande hinder för fred och utveckling i landet. I inget annat land i världen mördas så många fackligt aktiva som i Colombia. Den colombianska vänstern har varit och är utsatt för en terrorkampanj som saknar motstycke. Det finns tyvärr en uppenbar risk att våldet kommer att trappas upp ytterligare inför presidentvalet.
I resolutionen kritiseras både gerillan och paramilitären för våldet. Det kan med rätta riktas kritik mot gerillan för kidnappningar och våld mot ursprungsbefolkningen. Det är dock helt klart att paramilitären står för merparten av det politiska våldet. Minst 90 procent av de politiska morden utförs av paramilitären eller militären. Paramilitären skulle inte kunna bedriva sin terror utan indirekt stöd och acceptans från den vanliga polisen och militären. Därför har Colombias regering också ett direkt ansvar för att stoppa paramilitärens terror i landet.
EU:s roll måste vara att hävda mänskliga rättigheter, stödja fredsprocessen och motsätta sig den militära upptrappning av konflikten som Plan Colombia innebär. Den avmilitäriserade zonen måste därför också få fortsätta såsom en viktig förutsättning för dialog mellan regeringen och Farc-gerillan.
Colombia kan bara få fred och verklig demokrati om mänskliga rättigheter respekteras. Om det inte blir möjligt att arbeta öppet och legalt för Colombias vänster, utan att dess företrädare mördas, kommer inte gerillan att lägga ner sina vapen. Det är därför avgörande att terrorn mot Colombias vänster erkänns och bekämpas. Det gäller inte minst Unión Patriótica, som den nu mördade parlamentsledamoten Octavo Sarmiento tillhörde. Unión Patriótica har fått minst 4 000 av sina medlemmar ihjälskjutna av paramilitären.
Kritiken mot detta skulle kunna uttryckas än tydligare i den resolution som vi skall anta. I den förenade vänstern tycker vi trots detta att resolutionstexten är bra, och det är av stor vikt att vi framöver noga följer upp och reagerar på utvecklingen i Colombia.

Rod
Herr talman! "Krönika om ett förebådat dödsfall" är titeln på en roman av García Márquez och detta har i dag blivit den trista verkligheten i det land som denne mottagare av Nobels litteraturpris kom ifrån. De åtta kulor som dödade Yolanda Cerón, föreståndare för en kyrklig människorättsorganisation i Tumaco, förebådades och förstörde fullständigt de redan sedan tidigare känsliga arbetsförhållandena för människorättsaktivisterna på plats. Paramilitärerna styr sedan ett år tillbaka i staden Nariño. Regeringen låter dem hållas och listan över döda blir allt längre. En kort tid före mordet på Yolanda hade paramilitärerna offentligt avrättat tretton jordbrukare i Teima. På söndagsmorgonen mördades den före detta kulturministern, Consuelo Araujo Noguera, som tidigare kidnappats, under en jakt mellan armén och gerillan. Dagen dessförinnan dödade paramilitärerna Octavio Sarmiento, ledamot i Nationalkongressen. Alla vet att de som engagerar sig i skyddet av de mänskliga rättigheterna i Colombia utgör en måltavla för paramilitärerna. De skall till och med ha aviserat en utrensningskampanj i augusti månad. Regeringen avlägsnade den lagliga grunden för deras existens redan 1989, men har aldrig gjort någonting för att upplösa dem på allvar. Den lag om skydd och säkerhet på nationell nivå som ratificerades av president Pastrana under augusti månad har tvärtom förvärrat situationen ytterligare. Denna lag, som innebär fria tyglar för alla möjliga former av övergrepp på de mänskliga rättigheterna, utökar arméns befogenheter och handlingsfrihet på ett skrämmande sätt, samtidigt som den inskränker statsförvaltarnas. De nära förbindelserna mellan armén och dess högra illegala hand, paramilitärerna, är allmän kännedom och rapporten från "Human Rights Watch" som publicerades i dag understryker bara detta.
Europeiska unionen bör tänka över grundvalen för sitt samarbete med Colombia. Vi väntar fortfarande på den första halvårsrapporten beträffande framstegen på människorättsområdet i Colombia, som utlovades för ett år sedan.
Om Europeiska unionen tar skyddet av de mänskliga rättigheterna på allvar bör den förklara för oss vilka kriterier och utvärderingsmekanismer den använder sig av för att uppnå ett effektivt skydd. Om den tar fredsprocessen på allvar bör den uppmuntra en fortsättning på dialogen mellan regeringen och gerillagrupperna och kategoriskt utesluta paramilitärerna från förhandlingarna, och stödja rapporten från arbetskommittén, som offentliggjordes den 28 september.
Om Europeiska unionen slutligen tar sitt eget engagemang beträffande en reform på det rättsliga området på allvar bör den först av allt stödja de många kraven på upphävande av denna lag om skydd och säkerhet på nationell nivå.

Nielson
. (EN) Herr talman! Jag kommer att ta upp var och en av de fem sakfrågorna. FN:s internationella dag för utrotande av fattigdom, är en välkommen möjlighet till att belysa den fortsatt oacceptabla fattigdomen och sociala utslagningen i världen, och till att betona behovet av att intensifiera ansträngningarna för att hitta en lösning på dessa problem. Att leva utan att vara fattig eller bli socialt utslagen är en grundläggande mänsklig rättighet.
På samma gång som kampen mot fattigdom och social utslagning är särskilt akut i utvecklingsländerna, är det också en viktig fråga inom Europeiska unionen. De färskaste uppgifterna visar att 18 procent, eller över 60 miljoner medborgare i EU, riskerar att hamna i den kategori av personer som är förhållandevis fattiga. Detta är en mycket hög siffra.
Vid Europeiska rådets sammanträden i Lissabon, Nice och Stockholm, åtog sig medlemsstaterna att främja en hållbar ekonomisk tillväxt och en sysselsättning av hög kvalitet, som minskar risken för fattigdom och social utslagning, och stärker den sociala sammanhållningen i unionen, mellan 2001 och 2010. Syftet är att på nytt bekräfta och ytterligare stärka den europeiska sociala modellens betydelse, och se till att socialpolitik får en likvärdig ställning tillsammans med ekonomisk politik och arbetsmarknadspolitik, och att dessa tre politikområden stärker varandra.
För att understödja sitt åtagande, utvecklade rådet gemensamma mål i kampen mot fattigdom och social utslagning. Man kom också överens om att dessa mål skulle utvecklas av medlemsstaterna från 2001 och framåt i form av tvååriga nationella handlingsplaner mot fattigdom och social utslagning. Rådet upprättade dessutom en ny, öppen samordningsmetod som uppmuntrar medlemsstaterna att samarbeta för att förbättra politikens effekter på social integration inom områden som t.ex. socialt skydd, sysselsättning, hälsa, bostäder och utbildning.
De nationella handlingsplanerna och utvecklingen av jämförbara indikatorer tillhandahåller ramen för främjande av utbyte av bästa metoder och ömsesidigt lärande på gemenskapsnivå. Detta kommer fr.o.m. år 2002 att stödjas genom ett femårigt gemenskapsprogram om social integration, som utarbetades till följd av ett framgångsrikt förlikningsförfarande tillsammans med parlamentet, rådet och kommissionen den 18 september.
Alla medlemsstater överlämnade sina nationella handlingsplaner mot fattigdom och social utslagning i juni i år. Kommissionen har granskat dessa rapporter och planerar att anta ett gemensamt rapportutkast den 10 oktober. Detta är första gången det har skett en sådan analys på EU-nivå, där man dokumenterar och jämför situationen när det gäller fattigdom och social utslagning i alla medlemsstater. Avsikten är att den gemensamma rapporten skall antas vid rådets (arbetsmarknadsfrågor och sociala frågor) sammanträde i början av december, så att den kan läggas fram och granskas vid Europeiska rådet i Laeken.
Parallellt med arbetet med de nationella handlingsplanerna mot fattigdom och social utslagning, har man arbetat med att ta fram en förteckning över gemensamma indikatorer inom området social integration. Denna kommer också att läggas fram och antas vid Europeiska rådet i Laeken. På grundval av denna utveckling förväntas Europeiska rådet i Laeken, att fastställa de prioriteringar och förhållningssätt som kommer att fungera som riktlinjer för initiativ och samarbete på gemenskapsnivå.
De frågor som tas upp under debatten om dessa resolutioner återspeglas sålunda i de initiativ som man är i färd med att ta. En viktig framtida utmaning kommer emellertid att vara att se till att alla gemenskapsbeslut, när det rör ekonomisk och sysselsättningspolitik, såväl som socialpolitik, granskas i förhållande till deras följder för den sociala sammanhållningen.
Samtidigt som det nu händer mycket, finns det inget utrymme för självbelåtenhet. Dagar som FN:s internationella dag för utrotandet av fattigdom, ger en viktig möjlighet att påminna oss om hur brådskande denna utmaning är, om vi skall kunna skapa en mer sammanhållen och fredlig värld, fri från skandalen med fattigdom och social utslagning.
Om vi tittar på den globala aspekten av denna utmaning, är den första och viktigaste punkten jag vill kritisera den patetiska nivån hos det officiella utvecklingsbiståndet, som nu ligger på 0,24 procent, långt ifrån de 0,7 procent som utlovades. Det är detta alla kommer att titta på under FN-dagen, och vi måste hitta en europeisk lösning på detta problem. En annan fråga vi kommer att diskutera är utvecklingsfinansiering i mars nästa år.
Europeiska unionens politik när det rör Vietnam, vilket gäller alla länder, är att uppmuntra och stödja en fortsatt utveckling för mänskliga rättigheter och demokratisering, och att både offentligt och privat ta upp de fall där det sker överträdelser eller någon form av försämring. Vi måste emellertid uppmärksamma den vietnamesiska förvaltningens tendens att vilja kontrollera förändringstakten och bevara "social sammanhållning" under övergången till marknadsekonomi.
Jag behöver naturligtvis inte påminna er om att Europeiska unionen är emot dödsstraff. I Vietnams fall minskade antalet brott där dödsstraff kan tillämpas i fjol. Ungdomsbrottslingar, gravida kvinnor och ammande mödrar undantogs också. Vi välkomnar denna utveckling, men vi vill att man avskaffar dödsstraffet helt och hållet.
Vårt huvudsakliga intresse handlar fortfarande om åsiktsfriheten. Professor Nguyen Dinh Huys ursprungliga "brott" från 1992, bestod i att han var en av grundarna av "Movement to Unite the People and Build Democracy" (Rörelsen för enande av folket och skapande av demokrati), en rörelse som stöddes av vietnamesiska landsflyktiga i Nordamerika. Innan dess hade han varit en aktiv motståndare till kommunismen. Kvarhållandet och förhöret av 15 personer förra månaden, som rapporterades av Human Rights Watch, hade uppenbarligen kopplingar till en uppmaning till regeringen att inrätta en oberoende "nationell sammanslutning för att bekämpa korruptionen".
Den röda tråden i alla dessa fall är att, trots vissa faktiska framsteg, Vietnam fortfarande är ett land som inte är vant att hantera olika åsikter i samhället. Montagnards situation i landets centrala delar, hade sitt ursprung i några komplicerade gamla problem, men förvärrades visserligen genom bristen på effektiva kommunikationskanaler mellan lokalbefolkningen och landets regering. Det som behövs i Vietnam är fortsatta framsteg i samband med landets reformprogram, så att förvaltningen kan lära sig att hantera en större mängd olika åsikter och förstå värdet av att ta hänsyn till olika åsikter under utövandet av den verkställande makten.
När kommissionär Patten besökte Hanoi i juli, tog han tillfället i akt och diskuterade en del av dessa frågor med den vietnamesiske utrikesministern. Nästkommande månad kommer gemensamma kommittén EG-Vietnam att hålla ett sammanträde i Hanoi, då alla aspekter av våra förbindelser kommer att tas upp, inbegripet vårt delade åtagande att ta hänsyn till de mänskliga rättigheterna. Vi kommer att fortsätta ta upp specifika frågor och enskilda fall, och främja en fortsatt utveckling av de mänskliga rättigheterna i Vietnam.
När det gäller situationen i Uzbekistan, delar kommissionen Europaparlamentets oro över den nuvarande situationen i centrala Asien. Det är tydligt att torkan ställer till skada i området kring Aralsjön och särskilt i västra Uzbekistan. I till exempel Amu Darya-området, där de största problemen finns, rapporteras vattennivån bara ligga på 70 procent som högst och 40-45 procent som lägst av den normala nivån.
Förutom naturliga orsaker, kan vissa strukturella orsaker förklara den nuvarande situationen, t.ex. dåligt underhåll av bevattningssystemet, olämplig vattenförvaltning på regional nivå mellan de nya oberoende staterna, och vattenkrävande jordbruksgrödor, t.ex. ris och bomull. Brist på hållbarhet förklarar bara en liten del av vad det handlar om.
Efter FN:s bedömningsgrupps besök i västra Uzbekistan i juli i år, drog man slutsatsen att bristen på vatten berodde på grundläggande strukturella problem (t.ex. bevattnings- och jordbrukspolitiken). Vad som behövs är alltså olika sätt att förbättra vattenförvaltningen och jordbruksmetoderna.
Dessa verksamheter är av utvecklingsmässig karaktär. Gensvaret hittills faller inte under ECHO:s mandat. Vi betraktar emellertid denna region ur en synvinkel som har att göra med humanitärt bistånd, och vi ser då en faktisk risk att det kan ske en negativ utveckling p.g.a. situationen i Afghanistan. Saken är den att ECHO snart, i form av ett paket, kommer att ta itu med en förbättring av förmågan att kunna göra något för denna del av världen.
Bristen på demokrati, öppenhet och ansvarighet, korruption på alla nivåer och missbruk av de biståndsmedel som getts av det internationella samfundet, tillhör en del av problemet. Sedan dessa länder blev självständiga, har man inte gjort några egentliga ansträngningar för att underhålla vattensystemet. Nationell rivalitet mellan länderna har dessutom hämmat samarbetet, och gjort att det även blivit svårare att ta internationella initiativ.
Vi har varit aktiva i centrala Asien i våra försök att utveckla långsiktiga projekt med koppling till de strukturella orsakerna till torkan. Ett program inom ramen för Tacis har utvecklats för att ta itu med följderna av torkan som drabbat Aralsjön.
Kommissionen anser att endast långsiktiga reformer av den uzbekistanska regeringen kan lösa det nuvarande problemet. Man bör lägga betoningen på: utvecklandet av alternativ sysselsättning i de torkpåverkade områdena för att förbättra det befintliga bevattningssystemet i dessa drabbade områden och, rent allmänt, förbättra vattenförvaltningen; införandet av grödor som är mer motståndskraftiga mot torka och mindre vattenkrävande, genom ytterligare forskning om nya grödor, försökssystem, modelljordbruk och om vad som anses nödvändigt för att bedriva jordbruk på ett hållbart sätt i denna miljö. Det krävs utan tvekan en effektivare vattenfördelning i regionen.
Vi hoppas att man inom Tacis skall kunna utveckla verksamhet för att ta itu med dessa frågor, i synnerhet på regional nivå, men utmaningen är enorm med tanke på våra faktiska medel.
Låt mig nu ta upp frågan om Östtimor. De demokratiska valen den 30 augusti var en hörnsten i övergången till självständighet. Kommissionen gladde sig över att valen gick så lugnt till. Resultatet - ingen två tredjedelsmajoritet till ett enskilt parti - innebär att den konstitutionella församlingen måste samarbeta för att nå samförstånd. Detta kommer förhoppningsvis att stabilisera de politiska förhållandena ytterligare.
Jag anser att vi har rätt att vara stolta över bidraget från Europeiska unionens valövervakningsgrupp, och det gläder mig att kunna gratulera Kreissl-Dörfler till hans sätt att leda gruppen bestående av 24 observatörer. Vi kommer förvisso att undersöka möjligheten att skicka ytterligare en övervakningsgrupp till presidentvalet 2002. Jag är rent allmänt mycket nöjd med samarbetet med parlamentet, och parlamentet kan vara nöjt med sin insats, när det gäller att utföra högkvalitativa valövervakningar.
De nästkommande stegen i det formella förfarandet blir antagandet av en författning, förhoppningsvis före jul i år, följt av valet av statschef genom folkomröstning, förmodligen omkring maj 2002. Sedan kommer UNTAET:s tillbakadragande att äga rum, följt av självständighetsförklaringen. Processen verkar gå enligt planerna.
På samma gång verkar utvecklingen av den politiska processen att gå lika bra. UNTAET:s högst berömvärda prestation, nomineringen av ett interimistiskt kabinett och den ytterligare "timoriseringen" av funktioner inom förvaltningen, har bidragit till denna process. Östtimors regionala förankring kommer att få ytterligare en grundsten.
Det är en historiskt avgörande tidpunkt för Östtimor. Den akuta fasen är över. Vi har nu chansen att se till att den ambitiösa självständighetsprocessen blir riktigt genomförd. Det internationella samfundet måste nu bedöma vilka utvecklingsfrågor det kommer att handla om på lång sikt.
Vid givarländernas sammanträde i Canberra i juni, redovisades den nuvarande, uppenbarligen ohållbara, ekonomiska situationen, och man kom fram till att det krävdes ytterligare internationell hjälp. Det finns en smal skattebas, en brist på kunniga entreprenörer och en fattigdom på landsbygden som leder fram till ett demografiskt tryck på städerna. Men det finns realistiska möjligheter till att landet får betydande oljeintäkter omkring 2005-2006. Detta kan förändra bilden på ett dramatiskt sätt. Statsbudgeten skulle kunna fördubblas på intäktssidan och därmed kanske säkerställa täckningen av kostnaderna för den grundläggande statliga verksamheten, och därutöver stimulera ekonomin i viss mån.
Vi måste stödja östtimoreserna så att de lyckas förvalta sina oljeintäkter på ett bättre sätt än vad vi har sett i många andra utvecklingsländer. Statistiken berättar för oss att det inte bör vara särskilt svårt att göra det på ett mycket bättre sätt, vilket kanske inte blir tillräckligt bra, men det är absolut en möjlighet. Jag skulle vilja säga att det har gått bra hittills. Det skulle vara underbart att få visa upp de bästa metoderna på området. Brist på öppenhet har i fall efter fall i världen visat sig vara den faktiska orsaken till många problem.
Mot denna politisk-ekonomiska bakgrund, och i egenskap av en av de större biståndsgivarna i Östtimor, har kommissionen fastställt sin framtida roll i sammanhanget. Vi förväntar oss att få stödja ett av jordens fattigaste länder, fram till dess oljeintäkterna ger en mer stabil ekonomisk grund. Vi kommer att försöka skapa ett utvecklingsförhållande som grundas på partnerskapstanken. Detta innebär att man ser realistiskt på alla krav.
Vi håller för närvarande på att utarbeta ett strategidokument för landet, som innehåller en översikt över sektorerna. Det mest troliga är att vi kommer att koncentrera våra insatser på områdena för landsbygdsutveckling och offentlig förvaltning, och föreslå lämpliga finansiella mål för 2002-2006 inom dessa sektorer. Vi kommer att försöka åstadkomma detta genom att koncentrera oss på både en minskning av fattigdomen och kapacitetsskapande åtgärder.
Som nämndes i debatten, kommer Östtimor också att kunna dra nytta av initiativet "allt utom vapen", och låta det hjälpa till med att utveckla landets utrikeshandel.
Låt mig slutligen ta upp Colombia. Kommissionen delar den djupa oro som uttrycks av parlamentet över försämringen av situationen i Colombia - i synnerhet när det gäller de fortsatta brotten mot de mänskliga rättigheterna.
Kommissionen är allvarligt bekymrad över situationen i samband med fredsprocessen i Colombia, efter de senaste händelserna och väntar på president Pastranas utvärdering av processen i nuläget.
Kommissionen har för avsikt att fortsätta ge stöd till det colombianska folket genom ECHO. Man kommer att använda 10 miljoner euro i år. Kommissionen har dessutom i sin budget för mänskliga rättigheter godkänt en tilldelning på över 3 miljoner euro till fyra nya projekt där icke-statliga organisationer deltar.
Som jag själv meddelade i Bryssel den 30 april vid stödgruppen för den colombianska fredsprocessens tredje sammanträde, är kommissionen i färd med att lägga sista handen vid sitt förslag till ett program för ett "fredslaboratorium" i Magdalena Medio-regionen i Colombia. Genom detta program planeras ett stöd till olika åtgärder som redan vidtagits av det civila samhället på lokal och regional nivå. Kommissionen hoppas uppriktigt att förhållandena på platsen möjliggör ett tidigt genomförande av detta program.
Kommissionen kommer att fortsätta att uppmuntra den colombianska regeringen och alla andra relevanta politiska krafter att fortsätta sitt engagemang för den colombianska fredsprocessen, särskilt under dessa orostider.
Precis som Medina Ortega sade, påminner detta väldigt mycket om Sisyfos umbäranden. Det är sant att det är svårt att se några framsteg, men det råder ingen tvekan om att en slapp vaksamhet, eller om man ger upp på något sätt, skulle resultera i att saker och ting blir ännu värre. Detta är vår enkla analys och detta är skälet till varför vi fortsätter.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Södra Kaukasus
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0618/2001 av ledamot Haarder, för ELDR-gruppen, om utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och södra Kaukasus.
B5-0624/2001 av ledamot Dupuis m.fl., för TDI-gruppen, om utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och södra Kaukasus.
B5-0630/2001 av ledamöterna Schleicher och Posselt, för PPE-DE-gruppen, om utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och södra Kaukasus.
B5-638/2001 av ledamot Muscardini, för UEN-gruppen, om södra Kaukasus.
B5-0649/2001 av ledamot Linkohr m.fl., för PSE-gruppen, om utvecklingen av förbindelserna mellan Europeiska unionen och södra Kaukasus.
B5-0661/2001 av ledamot Gahrton m.fl., för Verts/ALE-gruppen, om utvecklingen av relationerna mellan Europeiska unionen och södra Kaukasus.

Dupuis
Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det är en stor ära, samtidigt som det känns en aning oförskämt, att ta till orda före Schleicher, ordföranden i min delegation. Jag skulle föredragit den omvända ordningen. Jag skulle för övrigt vilja tacka Schleicher, Bernd Posselt och övriga kolleger som har bidragit först till framläggandet av resolutionen och nu till diskussionen kring ett bortglömt ämne, nämligen södra Kaukasus.
Jag vågar hoppas att en del av oss efter tragedierna i New York och Washington har blivit medvetna om hur betydelsefull denna del av världen är. Detta område som faktiskt utgör porten till Centralasien. Ett Centralasien som i dag är gisslan under Ryska federationen, liksom i stor utsträckning södra Kaukasus, och även norra Kaukasus vilket befinner sig i en ännu mer tragisk situation, med all respekt för kommissionär Poul Nielson. I norra Kaukasus utspelas som alla vet den tjetjenska tragedin, en tragedi som alltjämt fortsätter och som inte möter några protester från Europeiska unionen.
Den resolution som lagts fram för er innefattar ett antal ytterst konkreta förslag. Kommissionen och rådet ombeds särskilt att utarbeta en övergripande strategi för denna del av världen, en strategi som kan vända den aktuella tendensen som innebär en konstant försämring av situationen. Att levnadsförhållandena i Armenien, Georgien och Azerbajdzjan är så svåra kan, särskilt i Armeniens och Georgiens fall, tillskrivas Ryska federationen och dennes dagliga handlande. En federation som Europeiska unionen inte riktar någon som helst konkret reaktion mot.
Det är faktiskt så illa att t.o.m. en till synes harmlös fråga som den beträffande öppnandet av delegationer i Baku och Armenien ännu inte har lösts av kommissionen. Problemet har tagits upp vid ett flertal tillfällen i detta parlament, dvs. av Schleicher i hennes egenskap av ordförande för delegationen för dessa länder. Under våra möten i Georgien, Azerbajdzjan och Armenien har vi flera gånger ombetts att intervenera, vilket vi också har gjort men fortfarande har vi inte fått något svar. Detta är ett ärende som legat uppe för behandling inte bara under några månader utan under flera års tid.
Antingen måste Europeiska unionen förstå att det rör sig om en strategisk region, inte minst med tanke på dess energiförsörjning, och göra en överläggning för att kunna föreslå ett åtgärdsprogram, eller så kommer vi om några månader eller år att få se framväxten av ett nytt Balkan. Lite längre bort och därför kanske en aning mindre obekvämt än det Balkan vi har lärt känna under 90-talet. Jag anser dock icke desto mindre att det vilar på Europeiska unionen att komma med ett svar.
Dessa länder utgör en del av Europa och är redan medlemmar av Europarådet, de känner sig europeiska, och deras styrande skikt bär i det tysta - även om de inte öppet skulle våga be om det eftersom kommissionen och rådet låter dem få veta att det inte är lämpligt - på en önskan om att få tillhöra Europeiska unionen. Vi måste svara med handling och investeringar, vi måste återuppbygga förtroendet och få dit våra entreprenörer, investerare och företag. Det är en relativt blygsam marknad men den utgör likväl, och jag upprepar detta särskilt med tanke på kommissionen, porten till Centralasien, en strategisk region som är synnerligen instabil, vilket vi har kunnat se under de senaste veckorna. Jag anser att det är nödvändigt att Europeiska unionen på ett kraftfullt sätt ingriper vad gäller denna del av världen.

Schleicher
. (DE) Herr talman, herr kommissionär, mina damer och herrar! På grund av de tragiska händelserna de senaste månaderna står utrikes- och säkerhetspolitiken i fokus för allmänhetens medvetande. Vid sidan av händelserna i Mellanöstern och i Amerika är problemen i Kaukasus lika explosiva. Situationen i Georgien, Armenien och Azerbajdzjan ger i likhet med tidigare anledning till oro, även när det gäller förhållandena dessa tre stater emellan. Politisk instabilitet hotar återigen den självständighetsprocess som ännu inte har avslutats. Som en följd av detta står våldsamma motsättningar inom dessa länder ofta i centrum för allas blickar.
Europas historia, och framför allt Europeiska unionens historia, visar emellertid att det är möjligt att trots meningsskiljaktigheter och skilda intressen mellan staterna kunna sluta allianser och förbund och därmed överskrida gränser. Där tidigare krig behärskade scenen finns i dag en samexistens som grundas på demokrati och fred. Grunden för detta var uppbyggnaden av demokratiska strukturer och betoningen på likheter, vilket hjälpte Västeuropas stater att övervinna meningsskiljaktigheterna.
Med tanke på den globala koalition mot all terrorism som tydligt framträder sedan de fruktansvärda attackerna i USA den 11 september är det därför nödvändigt att stödja länderna i södra Kaukasus i deras kamp mot den terror och det våld som i dessa stater tyvärr hör till vardagen och dagligen hotar många människors liv. De demokratiska strukturer som finns där är relativt unga och ej konsoliderade. Som en försvårande faktor tillkommer att oenigheten underblåses utifrån och att grannländer i denna region av egoistiska skäl skulle kunna försöka att förhindra eller stoppa denna demokratiseringsprocess.
Av dessa anledningar måste det vara en central uppgift för Europeiska unionen att ytterligare stödja demokratiseringsprocessen i Georgien, Armenien och Azerbajdzjan. Demokrati utgör den enda grunden för hållbar intern stabilitet, vilken i framtiden också kan visa sig över gränserna. För Europeiska unionen och det nuvarande belgiska ordförandeskapet handlar det när det gäller det förstärkta kravet på demokratiprocessen dock uteslutande om bistånd och stöd, inte i något fall om inblandning i inre angelägenheter. Konkret innebär detta att samarbetet och sammanhållningen i dessa stater måste påskyndas, även i fråga om en möjlig frihandelszon som borde bildas oberoende av yttre inflytande. De första ansatserna till ett trilateralt samarbete finns, dock måste dessa byggas ut och främjas i ökad grad, för att på ett framgångsrikt sätt motverka befintlig påverkan utifrån.
Inbegriper man det gemensamma rika kulturarvet i dessa länder i processen är jag optimistisk om att viktiga resultat och framgångar kan uppnås på medellång och lång sikt. Som ordförande för delegationen för södra Kaukasus betraktar jag unionstrojkans resa i februari i år under svenskt ordförandeskap som en grund för nödvändiga initiativ. Det gemensamma resolutionsförslaget från sju grupper ger uttryck för den stora samstämmigheten hos ledamöterna i Europaparlamentet om detta. Jag hoppas att kommissionen kommer att göra vår önskan till sin egen.

Volcic
Herr talman! Jag tycker det är bra att vi uppmärksammar Kaukasus, om möjligt med permanenta observatörer och utan alltför mycken retorik. Detta historiska tillfälle leder oss mot regionalt samarbete även i områden som är destabiliserade och det påverkar oss i riktning mot allianser som kanske är ovanliga, för att skapa en större stabilitet.
Men om vi vill tillägga något till resolutionen, så skulle det kunna vara detta: de tre länderna - Armenien, Azerbajdzjan och Georgien - borde kanske inte alltid behandlas som om de vore siamesiska tvillingar. De har olika nutidshistoria, olika problem och det krävs olika insatser för att bygga upp ett äkta demokratiskt system. Det skulle vara orättvist om något av de tre länderna skulle behöva vänta på att de andra når upp till samma demokratiseringsgrad. I det här sammanhanget måste vi naturligtvis också analysera vad som har gjorts i regionen från Västerlandets och stormakternas sida och till exempel analysera om de etniska revolterna i Georgien är lokala eller leds från annat håll, och i så fall från vem. Jag skulle också vilja veta varför man hör så lite talas om Minskgruppen, som grundades för att hitta en kompromiss mellan Armenien och Azerbajdzjan. Träffas den fortfarande? Detta är inte heller klart. Europeiska unionen borde spela en politisk roll som är betydligt aktivare och modigare i regionen, vilket bekräftas av dokumentet - detta är det centrala budskapet - förutom konferensen mellan de tre staterna i södra Kaukasus och Europeiska unionen. Med tanke på hur verkligheten ser ut skulle kanske en diskret närvaro av Ryssland och Amerika kunna vara på något sätt fruktbart för att uppnå rätt balans.

Isler Béguin
Herr talman, herr kommissionär, kära vänner! Hur mycket skall Europeiska unionen låta situationen i länderna i Sydkaukasien förvärras innan den beslutar sig för att helhjärtat engagera sig och leva upp till förväntningarna på den lokala och regionala nivån. Europa måste skapa verktyg för att kunna utöva sin politik, vilket långt ifrån har gjorts vad gäller de kaukasiska regionerna. Redan för några månader sedan bad ledamöterna av delegationen för förbindelserna med Armenien, Azerbajdzjan och Georgien i detta forum enträget Europeiska unionen om att engagera sig och förplikta sig i en fast och viljestark politik vad gäller denna region, där lika betydelsefulla som vitt skilda geostrategiska intressen står på spel.
Vi kan inte fortsätta att föra fram dubbla budskap. Vårt engagemang måste åtföljas av konkreta handlingar. Kommissionens inrättande av en delegation i vart och ett av dessa länder skulle ge en stark politisk signal. Det skulle i själva verket vara oansvarigt att låta dessa länder, vilka anstränger sig för att fastställa sin identitet, ta sig igenom sin övergångsfas och grunda en verklig demokrati, tro att de politiskt sett kan räkna med stöd från Europeiska unionen, när ingenting händer och det i hemlighet endast är oljan och gasen i Kaspiska havet som framkallar intresse. Detta vore oacceptabelt.
Även om det svenska ordförandeskapet tog ett första steg i riktning mot dessa länder så ser vi inget resultat av det i dag. Och har inte också vår kollega Per Gahrtons betänkande flyttats längre ned på dagordningen? Läget är dessutom som mina kolleger uttrycker det akut. Betecknas inte den rådande situationen av OSSE som en icke-krigssituation? Vi drar oss till minnes de osäkrade krutdurkar som de lidelsefulla anspråken på Övre Karabagh och självständighetsanspråken i en del georgiska områden, som Abkhazien och Syd-Ossetien, representerat.
Herr talman! Herr kommissionär. Visst har Europeiska unionen en viktigt roll att spela i detta område. Unionen bör ta initiativet till en europeisk-kaukasisk konferens med dessa olika stater så att en varaktig fred och utveckling kan uppnås tack vare en antivåldslösning på konflikterna.

Posselt
. (DE) Herr talman! Redan för många år sedan pekade vi på att Kaukasus och Centralasien hotade att bli framtidens Balkan. Nästan ingen brydde sig om den här regionen; bland regeringscheferna verkade det nästan bara vara påven som brydde sig om Kaukasusregionen, och det påven är bland regeringschefer är här i Europaparlamentet Ursula Schleicher, som på ett föredömligt sätt bryr sig om denna av många glömda region.
Jag är rädd för att händelserna den 11 september kommer att missbrukas för att skapa intressesfärer bakom vilka hela folk och nationalitetsproblem glöms bort eller energiintressen offras. Även Putins entré i riksdagen får många att glömma att det ju var han som återigen fick fart på kriget i Tjetjenien, att han som chef för underrättelsetjänsten var den som i Migrelien och Berg-Karabach var med och underblåste och iscensatte konflikterna. Därför gör denna europeiska region anspråk på vår solidaritet, och vi måste se till att vi är närvarande.
Därför, herr kommissionär, skulle jag vilja vädja till er att ni testar Putins ord. Om det verkligen är så att han är intresserad av en förbättring av situationen där, tala då om för honom att ni kommer att resa till Tjetjenien, att ni där vill göra ett test för ökad öppenhet, för större närvaro från Europeiska unionens sida. När det gäller de tre staterna i södra Kaukasus behöver vi inte bara i Georgien, utan även i de båda andra staterna, äntligen kommissionsrepresentationer. Detta är en region där det också handlar om Europas intresse av att överleva, inte bara i strategiskt avseende och när det gäller energiförsörjningen, utan även i fråga om de mänskliga rättigheterna och våra kulturella kopplingar till denna region.

Nielson
. (EN) EU har stärkt sina band med regionen allt sedan ikraftträdandet av partnerskaps- och samarbetsavtalen med Armenien, Azerbajdzjan och Georgien under 1999.
Allt sedan EU:s ministertrojkas besök i södra Kaukasus i februari, har EU undersökt nya sätt att stödja initiativ för att förhindra eller lösa konflikter, såväl som bidragit till rehabilitering. I september besökte en trojka av politiska direktörer området. EU är också i färd med att intensifiera dialogen med sina aktuella samtalspartner, inbegripet Ryssland, Turkiet och Iran.
Det är sant att de s.k. "frusna konflikterna" är ett allvarligt hinder för utvecklingen i regionen. EU vill gärna se ytterligare och snabba framsteg genom OSSE:s grupp för Nagorno-Karabakh i Minsk, OSSE:s gemensamma övervakningskommitté för Sydossetien och FN:s generalsekreterares vängrupp för Abchazien. Kommissionen har sedan april i år deltagit i den gemensamma övervakningskommittén för Sydossetien, och tillhandahåller medel till rehabiliteringsprojekt.
Yttre aktörer som t.ex. Ryssland, Iran och Turkiet spelar en viktig roll i regionen. Vid alla initiativ att försöka stabilisera Kaukasusområdet, måste man ta hänsyn till dessa länders intressen. I synnerhet Rysslands roll är av största betydelse. EU har tagit upp frågan om utvecklingen i Kaukasus under sin politiska dialog med Ryssland, och stött alla initiativ för att minska spänningarna och lösa konflikter.
Vi har särskilt uppmuntrat Turkiet att undersöka alla möjligheter att normalisera sina förbindelser med Armenien.
Dupuis nämnde frågan om våra delegationer. Jag håller med om att detta är ett problem, men tyvärr kan inte kommissionen göra något åt saken. Vi är ett offer för de beslut som fattats av denna kammare om denna fråga. Det var inte kommissionen som ville begränsa antalet delegationer till 120. Vår åsikt är att det är normalt att EU har delegationer överallt. Vi uppmanas att inrätta en delegation på den ena eller andra platsen, och samtidigt uppmanas vi att hålla oss till begränsningen. Detta är en omöjlig uppgift. Var snälla och bestäm er, och hjälp kommissionen att utvidga delegationernas täckningsområde. Detta är mitt svar på Dupuis kommentar.
Rörande resultatet av stödgruppens arbete, hade vi vårt senaste sammanträde i Ryssland den 2 augusti. Jag beklagar att jag måste informera er om att det då inte gjordes några framsteg, så utsikterna är inte särskilt goda.
När det gäller Posselts kommentar om regionens risk att drabbas av negativa konsekvenser p.g.a. händelserna den 11 september och därefter, så är detta något som vi kommer att ta hänsyn till under analysen. Vi kommer att försöka frigöra mer pengar från katastrofreserven till ECHO i år. Vi inbegriper denna region eftersom vi fruktar och förutspår att kraven på humanitärt bistånd kommer att öka som en förutsägbar, indirekt konsekvens av nämnda händelser.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Politiska situationen i Myanmar (Burma)
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0622/2001 av ledamot Maaten, för ELDR-gruppen, om situationen i Myanmar/Burma.
B5-0639/2001 av ledamot Muscardini, för UEN-gruppen, om den politiska situationen i Myanmar/Burma.
B5-0650/2001 av ledamot Kinnock m.fl., för PSE-gruppen, om situationen i Myanmar/Burma.
B5-0656/2001 av ledamot Vinci m.fl., för GUE/NGL-gruppen, om situationen i Myanmar/Burma.
B5-0657/2001 av ledamöterna McKenna och Lucas, för Verts/ALE-gruppen, om situationen i Myanmar/Burma.
B5-0650/2001 av ledamöterna Maij-Weggen och Van Orden, för PPE-DE-gruppen, om den politiska situationen i Myanmar/Burma.

Malmström
Herr talman, herr kommissionär! I över tio år har en hel värld av medborgare, politiker och journalister engagerat sig i och förfasats över Aung San Suu Kyis öde. Trots det enorma stöd hon har bland det burmesiska folket och den förkrossande seger som hon och hennes parti, National League for Democracy (NLD), vann 1990 har hon inte haft möjlighet att axla sitt ledarskap formellt. Under olika omgångar har hon hållits isolerad, och nu är hon sedan ett helt år i husarrest. Nobels fredspris och vårt eget Sacharovpris har gett henne och hennes modiga kamp uppmärksamhet, men det tycks inte ha bevekat den burmesiska juntan.
Situationen för de mänskliga rättigheterna i Burma är även i övrigt alarmerande. Representanter för politiska partier isoleras, tusentals människor sitter fängslade av politiska skäl, oliktänkande förföljs och religiösa och etniska minoriteter trakasseras. Tvångsarbete och tortyr är vanligt förekommande. Enligt Amnesty finns det ca 2 000 politiska fångar, bland dem journalister och flera valda parlamentariker.
Både EU:s trojka och FN:s observatörer bekräftar nu att det finns vissa tecken på förändring. Flera fångar har släppts, attityden mot NLD har mjuknat och flera partikontor har kunnat öppnas. Från en total vägran till dialog har samtal nu förekommit, och kanske är en försoningsprocess på gång. Det vore mycket välkommet i ett land som i så många år har styrts av en av världens hårdaste militärjuntor.
Det kan vara så att möjlighetens fönster nu har öppnats. I avvaktan på ytterligare tecken och säkrare indikationer på att juntan verkligen vill inleda dialog och godta NLD:s krav, bör EU dock inte släppa sin gemensamma linje. När rådet möts i slutet på denna månad för att diskutera Burma, är det viktigt att tills vidare behålla sanktionerna och fortsätta att trycka på så att dialogen fortsätter, att steg mot demokrati verkligen tas, att mänskliga rättigheter respekteras och inte minst att Aung San Suu Kyi släpps fri och kan inta sin plats som det burmesiska folkets valda ledare.

Rod
Herr talman! Situationen i Burma är katastrofal. Hundratusentals människor lever hopträngda utan något egentligt humanitärt bistånd i flyktingläger i Thailand, Kina och Bangladesh. Hundratusentals människor har fördrivits med våld eller tvingats till tvångsarbete. Det politiska systemet är korrupt och repressivt. Den demokratiska oppositionen har förtryckts sedan valet den 27 maj 1990, och fler än 2000 personer har fängslats. Amnesty International fördömer institutionaliserad tortyr. Dessa brott mot de mänskliga rättigheterna utgör ett brott mot mänskligheten och måste uppmärksammas och stoppas för att slutgiltigt kunna fördömas.
Men hur finansieras denna regim förutom genom narkotikahandeln? Vi återfinner här TotalFinaElf, liksom även i Angola, Kongo, Tchad och Kamerun, men faktiskt också vid haveriet av Erika och vid Toulouse-olyckan. Jag tror att man måste bojkotta detta företag, liksom man bör bojkotta regimen. Vi bör mer än någonsin ge vårt stöd till demokraterna i Burma. Europeiska unionen bör bekräfta att Aung San Suu Kyi utgör enda chansen för Burma och vidta alla tänkbara åtgärder så fort som möjligt för att leda denna militärdiktatur mot en övergång till demokrati.

Maij-Weggen
Herr talman! Jag tror att det här är den sjätte resolutionen som vi tillsammans med andra kolleger lägger fram om situationen i Burma. Det har hunnit gå mer än tio år sedan Aung San Suu Kyi vann valet där med stor majoritet. Och sedan överröstades av en militärdiktatur. Det är också mer än tio år sedan som det valda parlamentet skickades hem och många parlamentsledamöter avrättades, rapporterades saknade eller flydde. Aung San Suu Kyi tillfångatogs och sattes därefter i husarrest. Och än i dag sitter hon i husarrest. Förtrycket är oförminskat hårt även sedan hon fick Nobelpriset för sitt fredliga motstånd och senare också vårt parlaments Sacharovpris.
Och samma förtryck utövades på ett oerhört hårt vis mot befolkningen och framför allt mot ett antal minoritetsgrupper. Många har flytt vilket har resulterat i stora mängder flyktingar i grannländerna, i Thailand, Malaysia, Bangladesh och Indien.
Herr talman! Den senaste tiden tycks vissa lättnader ha ägt rum. Ett antal politiska fångar har släppts fria och samtal har påbörjats mellan juntan och Aung San Suu Kyi. Men ingen känner till vad de här samtalen har resulterat i, och jag vill varna Europeiska kommissionen för att göra några eftergifter åt den burmesiska regeringen innan det står klar att regeringen verkligen är beredd att frige alla politiska fångar. Om regeringen verkligen är beredd att upphöra med förtrycket av minoritetsgrupper. Om regeringen verkligen tänker låta flyktingarna återvända. Om regeringen verkligen vill återställa demokratin och om regeringen vill återge Aung San Suu Kyi hennes ställning som Burmas president.
I december har det gått tio år sedan Aung San Suu Kyi tilldelades Nobelpriset. Eftersom den positiva utvecklingen har uteblivit borde Europeiska unionen skärpa sina åtgärder och som exempelvis Förenta staterna övergå till ett investeringsstopp. Vi uppmanar kommissionen och rådet att öka trycket så att demokratin äntligen kan återställas i Burma och Aung San Suu Kyi kan tillträda den plats som med rätta är hennes.

Sichrovsky
. (DE) Herr talman! Den som känner till det paradisiska landet i Sydostasien, som jag de senaste femton åren har besökt flera gånger, kan bara vara skakad över det usla försörjningsläget, den katastrofala infrastrukturen och brutaliteten i det politiska förtrycket.
Politiska system som diktaturen i Myanmar/Burma överlever dock bara om det finns tillräckligt många stater och privata företag som håller detta system vid liv genom ekonomiska kontakter. Vill man förändra det politiska systemet måste man också utöva motsvarande politiskt tryck.
Dubbelmoralen när man kräver demokrati och samtidigt bedriver intensiv handel med detta land måste upphöra. Därför blir det nödvändigt att sätta press på dem som orubbligt, utan hänsyn till nödvändiga demokratiska förbättringar, fortfarande har ekonomiska kontakter med företrädare för militärdiktaturen.

Nielson
. (EN) Herr talman! I likhet med parlamentsledamöterna välkomnar kommissionen vad som skulle kunna kallas den positiva utveckling som har ägt rum i Myanmar (Burma), särskilt de pågående samtalen mellan Aung San Suu Kyi och det styrande SPDC-partiet, frisläppandet av ett allt större antal politiska fångar och öppnandet av 20 stycken av Nationella förbundet för demokratis gamla partilokaler.
Med detta i åtanke måste man inse att förbättringarna i det politiska klimatet under det senaste året tydligen bara är början på en process som nu bör fördjupas ytterligare. Vi behöver alltså fortfarande få se tecken på att det sker ett tydligt steg i riktning mot en process av konstruktiv dialog, och att man tar hänsyn till internationellt accepterade normer för mänskliga rättigheter. Vi har inga garantier för att det inte blir bakslag i processen i detta sammanhang, så vi måste vara vaksamma och vi har varit måna om att ta till oss de råd som ledamöterna har gett oss under debatten.
Vi bör uppmuntra regeringen att fortsätta att följa denna linje, genom att helt och fullt ta hänsyn till det internationella samfundets oro, som uttrycktes av Razali, Förenta nationernas särskilda sändebud.
Det är mycket viktigt på detta stadium att hitta en balans mellan erkännandet av de framsteg som skett och bevarandet av bestämda påtryckningar för fortsatta initiativ som kan bana väg för demokratiska reformer.
Jag är övertygad om att ledamöterna delar kommissionens hopp om att de pågående samtalen kommer att leda till konkreta resultat, som kan göra det möjligt för Europeiska unionen att överväga praktiska åtgärder till stöd för processen.
När det gäller situationen för de etniska minoriteterna, delar kommissionen de farhågor som uttryckts av ledamöterna och förblir övertygad om att en hållbar politisk lösning i Myanmar måste grundas på överenskommelser mellan SPDC, den demokratiskt valda "oppositionen" och företrädare för de etniska minoriteterna.
Allt humanitärt bistånd till Myanmar ges genom icke-statliga organisationer eller internationella organ. Kommissionen undersöker för närvarande möjligheterna att öka det humanitära biståndet till landet i enlighet med villkoren i EU:s gemensamma ståndpunkt om Myanmar.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Patentering av mänskliga gener
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är en gemensam debatt om följande resolutionsförslag:
B5-0633/2001 av ledamot Oomen-Ruijten m.fl., för PPE-DE-gruppen, om patentering av generna BRCA1 och BRCA2 (bröstcancer).
B5-0641/2001 av ledamot Ribeiro e Castro, för UEN-gruppen, om patentering av generna BRCA1 och BRCA2 (bröstcancer).
B5-0651/2001 av ledamöterna Gebhardt och Paciotti, för PSE-gruppen, om patentering av humangener.
B5-0663/2001 av ledamöterna Lannoye m.fl., för Verts/ALE-gruppen, om patentering av humangener.

Oomen-Ruijten
Herr talman! Jag beklagar att jag inte kan gå vidare. Den 30 mars förra året uttalade vi oss som parlament om att människor och deras gener eller celler i en naturlig miljö inte kan patenteras. När Myriad Genetics nu beviljades ett patent kommer emellertid en monopolsituation att uppstå för ett visst företag. Det innebär att risken för kommersialisering uppstår i fråga om vissa genetiska tester, även en del av DNA-diagnostiken i Europa.
Fram till nu har tre patentansökningar beträffande sekvenser eller tillämpningar av en bröstcancergen beviljats patent av Europeiska patentverket. Myriads patentansökan beträffande BRCA2-genen behandlas fortfarande. Genom att ha erhållit dessa patent får det amerikanska företaget en monopolställning på BRCA-genen och således också på DNA-forskningen. Det innebär alltså att avvikelser hos patienter i vars familj bröstcancer och ovariumcancer förekommer endast kan spåras med den här amerikanska testen. Om det system som Myriad kommer att hantera i Europa liknar det i Förenta staterna så kommer all vidare forskning i laboratorium leda till att alla prover måste skickas till Förenta staterna, vilket också är mycket dyrt i och med att analysen måste äga rum där.
Det innebär att det finns en risk för en monopolsituation, att kvaliteten på den europeiska diagnostiken kommer att hotas. Det innebär också att tillgången till uppgifter för forskningsändamål och utvecklingen av nya diagnostiska tillämpningar i de egna molekylär- och forskningslaboratorierna begränsas, och att kostnaderna för bröstcancerforskning och alltså också för sjukförsäkringarna kommer att stiga.
Inte bara parlamentet utan också alla berörda parter ute i samhället har lagt fram invändningar på den här punkten. Därför manar vi till motstånd mot den här monopolställningen, som inte ligger i någons intresse, och att beviljandet av ett patent avvisas.

Gebhardt
. (DE) Herr talman, herr kommissionär, kära kolleger! Det kommer inte bara att göra en mängd kvinnor förskräckta när de måste se på hur ett amerikanskt företag på vägen till patentering i princip förvärvar så kallade bröstcancergener. Blodet isar sig i ådrorna hos vem som helst när många människors hälsa slås ut i jakten efter pengar och vinning. Just detta hotar nämligen genom patenttilldelningen för generna BRCA1 och BRCA2. Som en tråkig följd av dessa patent hotas många patienter av en fördröjning av en tidig diagnos av bröstcancer. Just för den här typen av cancer är en tidig diagnos av avgörande betydelse för chanserna att bli frisk. Dessutom driver halvmonopoliseringen för testförfarandet kostnaderna så mycket i höjden att den tidiga diagnosen av bröstcancer blir ouppnåelig för många kvinnor.
Slutligen får man inte heller bortse från hur mycket BRCA-patenten hindrar den europeiska forskningen. En av de ledande institutionerna på cancerforskningsområdet - Curieinstitutet i Paris - har på ett imponerande sätt pekat på detta och belagt det på ett otvivelaktigt sätt.
Man måste välkomna att denna ansedda forskningsinstitution gör motstånd och med stöd från det franska hälsoministeriet lägger in en protest mot beviljandet av patent. Europaparlamentet gör absolut inget fel om det ansluter sig till denna inställning. Det vore bra om vi uppmanade de ansvariga enheterna att utan dröjsmål formulera en protest mot de BRCA-patent som Europeiska patentverket i München har beviljat. Samtidigt är det viktigt att vi uppmanar regeringarna i Europeiska unionens medlemsstater att å det snaraste också lägga in en protest. Detta är vi skyldiga de drabbade kvinnorna. Det är det minsta vi just nu kan göra för dem.

Breyer
. (DE) Herr talman, kära kolleger! Nästa tisdag kommer EG-domstolen att fatta ett beslut, till följd av Nederländernas talan, med stöd av Italien och Norge, när det gäller patentdirektivets förenlighet med fördraget. I dag kommer Europaparlamentet med sin omröstning att fatta ett beslut mellan verkligheten och direktivet. För just BACR-patenten tydliggör att här fördyras mediciner till ingen nytta, här skapas monopol som förhindrar en effektiv diagnos och terapi och som blockerar forskningen efter nya och användbara mediciner.
Därför är det hög tid att kommissionen - och jag uppmanar också den närvarande kommissionären att ta ställning till detta - åtgärdar de motsägelser som finns vid tolkningen av detta direktiv, och att den gör detta antingen genom en ändring av direktivet eller genom riktlinjer. Jag anser att kommissionen inte får sticka huvudet i sanden och säga att nåja, vi vet visserligen att många medlemsstater har problem med detta direktiv eftersom de inte vet hur det används; vi vet att Europeiska patentverket tolkar den på ett visst sätt. Därför uppmanar jag er verkligen att ta ställning till detta.
Människokroppen får inte degraderas till biologiskt material. Mänskliga gener eller levande organismer eller deras beståndsdelar får inte vara underkastade patentskydd. En upptäckt får inte omtolkas till uppfinning. Vi måste förhindra att forskningen efter nya och mer användbara mediciner förhindras av monopol på mänskliga gener. Vi får inte heller se på hur tidig diagnos av bröstcancer blir lidande bara för att det handlar om att ett patentskydd måste skapas för något som inte är en uppfinning, utan i allra högsta grad en upptäckt. Därför ställs kravet inte bara på Europaparlamentet - jag tycker att vi med den här resolutionen har gjort det väldigt klart och tydligt att vi inte bara vill stå och titta på -, utan även på kommissionen och medlemsstaterna.

Rothley
. (DE) Herr talman! Jag talar inte om sakfrågan, utan om de institutionella frågorna. Parlamentet har redan en gång avslagit - det tog i vilket fall som helst avstånd från det -, att lämna in en protest hos Europeiska patentverket. Det gjorde det rätt i. Parlamentet är lagstiftare, och en lagstiftare kan inte blanda sig in i ett pågående förfarande. Det går inte! Det hör så att säga till de grundläggande kunskaperna i en demokrati som vilar på rättsstatens principer!
Lagstiftaren röstar igenom en lag - i det här fallet ett direktiv -, som nästa vecka kommer att bekräftas av EG-domstolen. Sedan är det myndigheterna som använder direktivet och beviljar patent eller ej, och sedan är det domstolarna som beslutar om beviljande eller vägran av patent är korrekt eller ej. Så är förfarandet, annars finns det inget förfarande i en demokrati som vilar på rättsstatens principer! Därför kan lagstiftaren - i det här fallet Europaparlamentet - inte blanda sig in i ett pågående förfarande.
Europaparlamentet är i den här frågan lika lite behörig som exempelvis kommissionen eller miljöpartiets partikongress eller Greenpeace plenarförsamling. Varken kommissionen, Europaparlamentet, de gröna eller Greenpeace beslutar hur ett direktiv skall användas, utan det gör de myndigheter som är ansvariga. De beslutar om detta, domstolarna beslutar om detta, inte någon annan. Och det är bra!
Bortsett från detta, fru Breyer, var i stort sett allt det ni sade fel vad innehållet beträffar!

Thors
Herr talman, herr kommissionär! Den liberala gruppen är emot patentering av mänskliga gener som sådana, vilket vi också sade när parlamentet år 1998 antog direktivet om bioteknologi. Vi anser dock att direktivet inte tillåter patentering av gener som sådana, om de inte innehåller en uppfinning, och vi stödde direktivet när det antogs. Vi anser att det faktum att man nu i en debatt om aktuella och brådskande frågor diskuterar en resolution om vissa patent innebär ett missbruk. Vi har därför inte undertecknat den gemensamma resolutionen.
Samtidigt som vi har ett tillfälligt utskott för humangenetik, där frågan om patent utgör en av de viktigaste frågorna, tas patent således upp här för ett allmänt ställningstagande, och jag vill upprepa att det är ytterst felaktigt. Vi tycker verkligen att det är ett missbruk. Det har inte funnits några formella möjligheter att göra invändningar, men vi anser t.o.m. att parlamentets regler borde ändras. Att några personer snabbt skall diskutera frågan här är alltså ytterst felaktigt.
Vi anser dessutom att utkastet till resolution inte är helt korrekt. De patentansökningar som finns - jag har ett sammandrag av dem här - anger uttryckligen att det gäller metoder och inte gener som sådana. Ni försöker ge intryck av att Europeiska patentverket nu är på väg att bevilja patent på mänskliga gener, och så är inte fallet.
På en punkt kan vi dock förena oss med dem som har gjort framställningen, nämligen att man till vissa delar ger för "vida" patent. Det betyder att vi borde se över t.ex. frågan om de obligatoriska licenserna, med tanke på forskning och public health. Det är tyvärr något som inte kan göras på gemenskapsnivå, utan det sker i medlemsstaterna.
Jag hoppas att vi kan diskutera frågan om licenserna i lugn och ro i utskottet för humangenetik. Vi kommer inte att kunna stöda resolutionen.

Purvis
Herr talman! Samtidigt som Thors talade blev kommissionären avbruten av två olika personer, så han uppmärksammade inte vad hon frågade eller vad hon sade. Det var mycket viktigt för mig, eftersom jag försökte att lära mig något av denna debatt, att fastslå de korrekta förhållandena i detta sammanhang. Jag var mycket intresserad av vad Rothley och Thors sade om huruvida vi över huvud taget bör diskutera denna fråga i kammaren. Men kommissionär Nielson var intresserad av andra saker. Jag hoppas att han ger oss ett lämpligt svar när det blir hans tur att tala.

Talmannen
Tack så mycket, herr ledamot! Vi kommer att göra en sammanfattning i slutet av debatten: om nu inte kommissionär Nielson har varit okoncentrerad.

Breyer
. (DE) Herr talman! Föregående talare fällde en kommentar. Jag anser att Rothley angrep mig personligen. Jag skulle ännu en gång vilja rätta till en sak. Det inte finns någon domstol hos Europeiska patentverket. Det finns en besvärsinstans. Det är en stor skillnad. Jag säger detta så att min kollega blir rätt informerad. Det står mycket klart att patentet tillämpas på gener, till och med på muterade gener och på analysförfarandet, detta med tanke på att det skall vara korrekt. De kolleger som är intresserade rekommenderar jag att gå in på franska Curieinsitutets webbplats, som redogör för detta i detalj. Detta institut har i egenskap av renommerat forskningsinstitut lagt in en protest mot detta. Faktiskt måste det handla om att det bara är uppfinningar som patenteras och inte upptäckter.
Så till invändningen från Thors om aktuella och brådskande frågor: Tidsfristen för invändningar mot det första patentet löper ut på tisdag. Vi kunde alltså inte vänta på Fiori-betänkandet, som behandlas först vid vårt andra sammanträde i oktober. Det som Rothely säger är alltså fel: Visserligen är vi lagstiftare, men hans egen justitieminister i Tyskland, Däubler-Gmelin, använde en gång det här förfarandet. Till och med förbundsregeringen har lämnat in en protest mot ett patent som beviljades 1999 av patentverket.

Blokland
Herr talman! Än en gång har problem uppstått med ett patent som har delats ut av Europeiska patentverket. I mars 2000 handlade det om ett patent för manipulering av mänskliga celler och embryon, och den här gången konfronteras vi med ett patent på mänskliga bröstcancergener.
Låt det inte finnas några tvivel: - och jag upprepar vad jag har sagt tidigare, bland annat i fråga om direktiv 98/44/EG om rättsligt skydd för biotekniska uppfinningar - ett patent kan endast erhållas för en uppfinning och alltså inte för en upptäckt!
Jag insisterar på att Europeiska patentverket håller sig till detta. Annars kommer snart inom överskådlig tid hela människan att patenteras! Och vad kommer nästa steg att bli: en modifierad cell, en organism? Jag bävar.
Men tillbaka till patentet på en bröstcancergen. Vari ligger problemet egentligen? Hur kan Europeiska patentverket dela ut ett patent på en mänsklig gen? Svaret är enkelt: eftersom direktiv 98/44/EG gör det möjligt. Trots det väl kända faktum att endast ett fåtal medlemsstater har genomfört det här direktivet och trots Europaparlamentets resolutioner.
Varför är direktiv 98/44/EG så omstritt? Jag skall förklara det en gång till: på grund av slarv i lagstiftningen finns det en motstridighet i direktivet. Låt oss inte göra det mer invecklat än det är: artikel 5.1 och artikel 5.2 motsäger varandra. Artikel 5.1 lyder: "Människokroppen i sina olika bildnings- och utvecklingsstadier, liksom enbart upptäckten av en av dess beståndsdelar, inbegripet en gensekvens eller en delsekvens av en gen, kan inte utgöra patenterbara uppfinningar." Artikel 5.2 säger: "En isolerad beståndsdel av människokroppen eller en på annat sätt genom ett tekniskt förfaringssätt framställd beståndsdel, inbegripet en gensekvens eller en delsekvens av en gen, kan utgöra en patenterbar uppfinning, även om denna beståndsdels struktur är identisk med strukturen hos en naturlig beståndsdel." Med andra ord: 5.1 säger: en gen är inte patenterbar, medan 5.2 säger: en isolerad eller genom ett tekniskt förfaringssätt framställd gen är patenterbar. Men varje gen som forskarna arbetar med har framställts genom ett tekniskt förfaringssätt! Låt oss därför göra allt i vår makt för att avlägsna denna motsägelse ur direktiv 98/44/EG.
Det är inte bara för att ett patent på en gen står i strid med patenteringskonceptet som jag är emot Europeiska patentverkets steg. Ett annat viktigt övervägande är att jag betraktar livet och alla dess facetter och beståndsdelar som Guds skapelse. Även detta stärker mig i min övertygelse att en gen inte är patenterbar.
I mars 2000 sade jag att direktiv 98/44/EG kommer att leda till fortlöpande diskussioner. Efter upprörda debatter i det tillfälliga utskottet för humangenetik och efter i dag får jag väl säga att den bedömningen var korrekt.

Gebhardt
. (DE) Herr talman! Jag skall inte ännu en gång gå in på innehållet, jag skulle bara vilja rätta till en sak som av misstag inte kom med. Jag talade å Europeiska socialdemokratiska partiets grupps vägnar, och det jag sade gäller för vår grupp. Jag ville bara klargöra detta.

Nielson
. (EN) Problemet i samband med de patent som Europeiska patentverket beviljade Myriad Genetics, verkar inte vara av etisk karaktär. Dessa patent belyser en teknisk fråga som har att göra med patentlagstiftning. Situationen är sålunda en helt annan än den i samband med det berömda "Edinburghpatentet".
Problemet har mer att göra med omfattningen av det skydd som ges dessa patent. Denna fråga är mycket komplicerad eftersom - då det handlar om gensekvenser - det utan tvekan rör en situation som har att göra med konkurrens och innovation, och inte på något sätt har att göra med grundläggande principer om människors värdighet och integritet. Man bör notera att detta patent är av stort intresse för forskarna. Det bör möjliggöra en tidig upptäckt av bröstcancer hos kvinnor.
Kommissionen anser att det inte finns några tungt vägande skäl till varför kommissionen skulle ha några invändningar, eftersom det bestridda patentet inte bryter mot några viktiga etiska bestämmelser och har att göra med tillämpningsområdet som kan beviljas ett patent med anknytning till en DNA-sekvens. Kommissionen kommer i vilket fall att noga granska frågan om skyddsområdet för uppfinningar i förhållande till gensekvenser, och meddela sina iakttagelser till rådet och parlamentet i de rapporter som skall utarbetas enligt direktiv 98/44.

Oomen-Ruijten
För det första är jag ytterst förvånad över att kommissionen inte ger något svar.
För det andra skulle jag vilja höra med kommissionen om den verkligen är beredd att göra något före den 10 oktober. När jag talar om en gen så talar jag också om en gensekvens. Och en gensekvens får enligt patentdirektivet inte patenteras.

Breyer
. (DE) Herr talman! Jag skulle med eftertryck vilja stödja det Oomen-Ruijten sade! Herr kommissionär, ni har inte hur mycket tid som helst på er. Även jag förväntar mig att kommissionen tar ställning senast den 9 oktober. Ni sade visserligen att det inte finns några invändningar i fråga om den etiska sidan, men att ni prövar skyddet av uppfinningen. Ni besvarade emellertid inte frågan från mig, Blokland och andra om det nu är artikel 5.1 som gäller eller om artikel 5.2 har högre prioritet. Jag tror att många kolleger här väntar på att kommissionen reder ut denna tungt vägande, helt avgörande fråga.

Talmannen
Tack så mycket, fru ledamot. Jag ber om lite disciplin, annars kommer vi aldrig att kunna avsluta debatten. Det återstår fortfarande ett omröstningsblock kl. 18.30 och ytterligare två betänkanden.

Rothley
. (DE) Herr talman! Naturligtvis talar jag om förfarandet. Jag tackar kommissionen för förklaringen. Jag skulle uttryckligen vilja stärka er i er uppfattning. Ni kan vara säker på att ni har majoriteten i detta parlamentet bakom er.

Gebhardt
. (DE) Herr talman! Här handlar det om en mycket allvarlig fråga. Jag uppmanar kommissionen att seriöst granska om dessa patent som beviljats verkligen också är i enlighet med patentdirektivet, och inte låtsas som om parlamentet här inte skulle ha något att säga till om och inte kan fatta några beslut! Jag skulle vilja att ni också i efterhand tar allvarligt på det som Europaparlamentet kommer att besluta.

Nielson
. (EN) Jag skall framföra era invändningar till mina kolleger. Jag vill också påpeka att det som jag har sagt återspeglar det sätt på vilket kommissionens tjänsteenheter, och själva kommissionen, analyserar denna fråga. Jag upprepar vad jag just har sagt: "Kommissionen anser att det inte finns några tungt vägande skäl till varför den skulle ha några invändningar, eftersom det omstridda patentet inte bryter mot några viktiga etiska bestämmelser och har att göra med tillämpningsområdet som kan beviljas ett patent med anknytning till en DNA-sekvens".
Det finns uppenbarligen - och de kanske finns kvar framöver - meningsskiljaktigheter. Så är verkligheten beskaffad inom ett område som detta, och tio års diskussioner som ledde fram till 1998 års direktiv, kanske inte räcker för att skapa ett verkligt och fungerande avtal. Det är emellertid denna lagstiftning som står till vårt förfogande vid utarbetande av åtgärder.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum idag kl. 18.00.

Lån till projekt i Förbundsrepubliken Jugoslavien
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0300/2001) av Seppänen för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 2000/24/EG för att utvidga gemenskapsgarantin som beviljats Europeiska investeringsbanken till att omfatta lån till projekt i Förbundsrepubliken Jugoslavien (KOM(2001) 356 - C5-0335/2001 - 2001/0143(CNS)).

Seppänen
. (FI) Herr talman! Europeiska unionen har ett billigt sätt att hjälpa andra länder: man går i borgen för de krediter som Europeiska investeringsbankens beviljar åt andra länder. I praktiken har sådana stöd inte kostat EU något under de senaste åren. Låntagarna har dragit nytta av garantierna, eftersom de har beviljats krediter med räntor som är mjukare än de hårda marknadskraven. Från EU:s sida regleras detta billiga och effektiva sätt att stödja, och det finns ett maximibelopp för garanterade lån. Det fördelas på de regionala kvoterna.
I det förslag av kommissionen som nu behandlas föreslår man en höjning av kvoten för länderna i Central- och Östeuropa, varav investeringsbanken kan bevilja krediter för 8 930 miljoner euro med EU:s garanti. För att man skall kunna stödja återuppbyggnaden av Jugoslavien vill man ta med landet bland mottagarna av lånegarantier. I detta syfte föreslår man att lånekvoten för länderna i Central- och Östeuropa höjs med 350 miljoner euro. Detta belopp öronmärks inte enbart för Jugoslaviens bruk, men landet kan efter höjningen erhålla krediter ur denna kvot, om man för Europeiska investeringsbanken kan uppvisa lämpliga projekt.
Man föreslår att krediterna skall beviljas Jugoslavien med en garanti om sextiofem procent. Det är ett allmänt tillämpat garantivillkor och EU har under de senaste åren inte behövt betala något enligt borgensansvar för krediter som beviljats enligt detta villkor. För höjningen av Jugoslaviens kvot måste man överföra medel från reserveringarna i EU:s budget till garantifonden, vilket man under pågående år inte kan göra för hela kvothöjningen. Dessa överföringar kommer alltså att genomföras även under de två närmaste åren allteftersom Jugoslavien finner lämpliga byggprojekt.
Som ständig föredragande av dessa frågor vill jag i detta sammanhang uttrycka min oro över att det i garantifonden för nästa år inte finns någon marginal för nya och oväntade stödåtgärder. Nästa år är i denna bemärkelse mycket problematiskt, och kommissionen måste på ett ändamålsenligt sätt fästa uppmärksamhet vid problemet med överutnyttjande av garantifonden. Situationen förvärras ytterligare av det förslag som kommissionen skickat till parlamentet för behandling beträffande lånen som Europeiska investeringsbanken beviljar Ryssland för miljöskyddsinvesteringar i Östersjöbassängen. På ett fullständigt obegripligt sätt har rådet krävt att dessa krediter skall garanteras till hundra procent i stället för till normala sextiofem procent. Rådets beslut visar att det finns medlemsstater som vill försvåra miljösamarbetet med Ryssland. Det sätt på vilket vissa medlemsstater agerar här, visar på okunnighet om hur systemet fungerar. Ryssland får nog sitt lån, men något annat land blir utan, när garantin på hundra procent i onödan förbrukar marginalen i garantifonden för andra.
Höjningen av kvoten för länderna i Central- och Östeuropa med tanke på behovet av återuppbyggnad i Jugoslavien är motiverad och kommissionens förslag föranleder inga ändringsförslag.

Nielson
. (EN) Jag vill uttrycka min uppskattning till parlamentet för det lägliga utarbetandet av dess yttrande om detta förslag.
Detta förslag är en integrerad del av Europeiska unionens stöd till Förbundsrepubliken Jugoslavien. Det syftar till att stödja landets politiska och ekonomiska reformprogram. Det gläder mig att föredraganden fullständigt stöder denna ståndpunkt.
Förslaget gör det möjligt för Europeiska investeringsbanken att, inom ramen för gemenskapsgarantin, finansiera grundläggande investeringar inom transport- och energisektorerna - investeringar som är mycket välbehövliga för att återuppbygga infrastruktur som skadats genom konflikterna och brist på underhåll under det senaste årtiondet. Den föreslagna utvidgningen av gemenskapsgarantin och anslaget till Central- och Östeuropa med 350 miljoner euro ligger i linje med Europeiska investeringsbankens planerade utlåningsbelopp till Förbundsrepubliken Jugoslavien. Det slutliga lånebeloppet till landet kommer att vara beroende av dess absorptionsmöjligheter och tillgången till lämpliga projekt, och kan komma att överskrida 350 miljoner euro. Jag säger detta som ett svar på föredragandens varning om riskerna att det sker en överanvändning av medlen. Möjligheten att vi slår i eller når taket finns, men det beror väldigt mycket på om det växer fram några lämpliga projekt.
Jag kan bekräfta att Förbundsrepubliken Jugoslavien har gått med på att ta ansvar för sin del av f.d. Socialistiska förbundsrepubliken Jugoslaviens utestående finansiella skulder. Vi har fått information om att ett avtal mellan Europeiska investeringsbanken och Förbundsrepubliken Jugoslavien som reglerar dessa förhållanden godkändes av det jugoslaviska parlamentet förra veckan. I och med ikraftträdandet av detta beslut - som planeras ske i slutet av veckan - gläder det mig att kunna säga att ett av hindren för förslaget har avlägsnats.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.

Associering av de utomeuropeiska länderna och territorierna med Europeiska gemenskapen ("ULT")
Talmannen
Nästa punkt på föredragningslistan är betänkande (A5-0276/2001) av Fruteau för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets beslut om associering av de utomeuropeiska länderna och territorierna med Europeiska gemenskapen ("ULT") (KOM(2000) 732 - C5-0070/2001 - 2001/2033(COS)).

Fruteau
. (FR) Herr talman! Herr kommissionär. Mina kära kolleger. Då jag valdes in i Europaparlamentet var det med ett mycket bestämt uppdrag: inte enbart att företräda la Réunion, den ö jag kommer ifrån och som hör till gemenskapens yttersta randområden, utan även att försöka utgöra en samlad röst för alla de franska utomeuropeiska områdena.
Jag gläder mig därför åt att vår församling har givit mig i uppdrag att vara dess språkrör beträffande associeringsordningen mellan de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT) och Europeiska unionen. Med anledning av detta skulle jag för övrigt vilja tacka för den anda av öppenhet som har härskat under utarbetandet av detta betänkande.
Låt mig allra först drista mig till att göra en historisk och politisk reflektion över en del medlemsstaters tidigare relationer till sina forna kolonier. Dessa relationer har enligt min uppfattning varit märkta av ovillkorlighet och förmyndarskap, kolonialmaktens grundpelare med andra ord.
Det är dock lämpligt att bryta med det förflutna och med den känsla av skuld som åtföljer den för att kunna upprätta ett verkligt ansvarsfullt partnerskap med jämlika parter mellan de utomeuropeiska länderna och territorierna, medlemsstaterna och Europeiska unionen. Det är i denna riktning vi med bestämda steg måste gå för att detta nya associeringsbeslut verkligen skall komma att bli det kvalitativa språng framåt som förväntas i alla de utomeuropeiska länderna och territorierna.
Denna utmaning försvåras emellertid genom avsaknaden av homogenitet bland ULT och genom de strukturella handikapp som på mekaniskt vis bromsar deras utveckling. Ett tjugotal länder, som lyder under fyra medlemsstater - Storbritannien, Nederländerna, Danmark och Frankrike -, varav merparten är öar och små till storleken (med Grönland som det lysande undantaget) och ligger mycket långt ifrån den europeiska kontinenten, kännetecknas av extrema skillnader på det ekonomiska och sociala området (de rikaste ligger i nivå med genomsnittet inom gemenskapen, medan de fattigaste lider av verklig underutveckling). De kännetecknas också av en mångfald på lagstiftningsområdet, och detta gäller även de band som dessa utomeuropeiska länder och territorier under tidens lopp har skapat till sina moderländer. Relationer som för en del präglas av stor självständighet och för andra av ett starkt statligt förmyndarskap.
Man kan konstatera att kommissionens förslag, i den form det lagts fram, endast delvis antar denna utmaning och besvarar den rättmätiga önskan hos dessa territorier som finns utspridda över jordytan. I själva verket finns fortfarande stora frågetecken kring de institutionella, ekonomiska, finansiella och handelsanknutna problemen.
Jag skulle först på det institutionella planet vilja välkomna inrättandet av ett forum som underlättar partnerskapet mellan ULT, medlemsstaterna och kommissionen, även om man kan beklaga att de styrande i de utomeuropeiska länderna och territorierna inte har större del i beslutsfattandet.
På det ekonomiska och finansiella planet har kommissionen visserligen hållit fast vid en differentierad strategi med tanke på de extrema skillnaderna i de utomeuropeiska länderna och territorierna, men jag beklagar att stödets storlek i huvudsak kommer att fastställas efter BNP per capita. Jag anser att det skulle vara mer relevant att infoga demografiska och sociala kriterier som på ett rättvisare sätt återspeglar dessa territoriers sårbarhet. Jag skulle vilja utnyttja detta tillfälle till att på nytt föreslå upprättandet av en särskild utvecklingsfond för de utomeuropeiska länderna och territorierna, åtskild från Europeiska utvecklingsfonden, vilket enligt min övertygelse bättre skulle överensstämma med andemeningen och innebörden i associeringsbegreppet.
Jag skulle på det handelsmässiga planet vilja understryka att andelen utomeuropeiska länder och territorier i gemenskapens handelsutbyte är mycket liten, vilket gör kommissionens defensiva hållning svår att förstå. Visst förefaller det nödvändigt att gemenskapen inom en del områden, som t.ex. vad gäller socker, iakttar största vaksamhet för att undvika att ursprungsreglerna, vilka för övrigt är nödvändiga för utvecklingen i samtliga utomeuropeiska länder och territorier, missbrukas. Något som kan resultera i en destabilisering av en del europeiska marknader, i synnerhet i de yttersta randområdena. Hur som helst kommer man när unionen öppnar sina marknader helt mot de minst utvecklade länderna, inte enbart av omsorg om upprätthållandet av sammanhållningen utan även med tanke på ULT-ländernas och Europeiska unionens gemensamma historia, inte att förstå varför unionen vägrar ULT-länderna det den beviljar de mindre utvecklade länderna. Det går inte att tillämpa en så ojämlik gemenskapssolidaritet.
Det är sålunda hög tid att tydligt visa att vi i vår utvecklingspolitik inte behandlar de utomeuropeiska länderna och territorierna som våra fattiga kusiner från landet. Det är med andra ord dags att vi på ett konkret sätt bevisar för dessa befolkningar att de har anledning att lita på Europeiska unionen.
Jag skulle därför avslutningsvis vilja upprepa den önskan som jag framför vid flera tillfällen i mitt betänkande, och som går ut på att detta tioårsjubileum för associeringsordningen skulle vara ett bra tillfälle att hävda en kraftig politisk vilja beträffande dessa territorier som under alldeles för lång tid lämnats vind för våg, vilket fått dem att försvinna ännu längre ut i periferin. För att sedan slutgiltigt och bestämt förbinda sig till partnerskap och ansvar, med andra ord till ett möjliggörande av utveckling för alla.

Ojeda Sanz
Herr talman! För det första vill jag att det antecknas i protokollet att jag gör ett inlägg å min kollega Fernández Martíns vägar, som var tvungen att avvika.
Jag vill klargöra att gruppen med de utomeuropeiska länderna och territorierna (ULT), eller PTOM, för att använda den franska terminologin, säkerligen är den mest heterogena gruppen inom de många regionala sammanslutningar eller grupper av länder med vilka Europeiska unionen upprätthåller förbindelser. Faktum är de att de har fler olikheter än likheter gemensamt. Däri ligger den särskilda förtjänsten i rådets förslag till beslut och det betänkande om detta förslag som vår kollega Fruteau har utarbetat.
Allmänt sett utgår jag från föredragandens förslag, även om jag kommer att nyansera vissa av dem lite mer konkret. Emellertid vill jag delge kammaren att min grupp kommer att rösta för detta betänkande.
Föredraganden föreslår en rad åtgärder vars avsikt är att förstärka den associeringsordning som sedan år 1991 knyter ULT till unionen och förklarar att unionen när denna ordning nu firar sitt tioårsjubileum måste visa en större ambition gentemot de territorier som ligger längst bort från kontinenten. Jag vill klargöra att ULT i dess helhet och vart och ett av territorierna i synnerhet inte tillhör unionens territorium. Dessa territoriers medborgare har europeiskt medborgarskap (franskt, brittiskt, nederländskt eller danskt, beroende på territorium), men de ingår inte i själva unionen - exempelvis röstade Grönlands medborgare för att gå ur den dåvarande Europeiska gemenskaperna i en folkomröstning, Nya Kaledonien har i enlighet med den plan som har fastställts med de franska myndigheterna påbörjat en process som inom några år kommer att resultera i att territoriet integreras i gruppen med ASV-länder. Jag kan ta upp flera exempel på säregenheter, nästan lika många som det finns länder och territorier i ULT.
Det finns många andra skillnader mellan territorierna och den mest märkbara skillnaden är att territorierna har en liten och ojämnt fördelad befolkning. Såsom föredraganden påpekar överstiger befolkningen i de tjugo territorierna i de utomeuropeiska länderna och territorierna knappt en miljon invånare, och tre av dem, Nederländska Antillerna, Franska Polynesien och Nya Kaledonien, har vart och ett över 150 000 invånare, vilket betyder att nästan halva den totala befolkningen finns i dessa tre territorier.
Det är därför vi särskilt ville betona de utomeuropeiska ländernas och territoriernas handelsförbindelser med de AVS-länder som finns i närheten, och i något fall, exempelvis Karibien, med grannländerna i de yttersta randområdena när vi för nästan tre år sedan diskuterade det betänkande som vår kollega Blaise Aldo då utarbetade. Emellertid uppfyllde inte Interreg förväntningarna när det gäller att utveckla handelsförbindelserna. Kanske skulle man kunna försöka på nytt med Interreg III, och jag håller med föredraganden om att en utvecklingsfond med specifik inriktning på ULT inrättas, vilket skulle göra de förfaranden som knyter ULT till EUF (Europeiska utvecklingsfonden) och Cotonou enklare - även om jag är medveten om att kommissionen har sin egen åsikt i den frågan.
Avslutningsvis begär jag en ändring in voce som jag hoppas att kammaren godtar. I det första stycket i motiveringen nämner föredraganden uttryckligen Europeiska unionens sju yttersta randområden och förklarar att de tidigare valde att fullständigt integreras i respektive medlemsstat, vilka är före detta kolonialmakter. Detta stämmer inte. Azorerna, Madeira och Kanarieöarna har aldrig haft kolonial status under sin historia. Därför skall de inte uttryckligen omnämnas i föredragandens uppräkning och jag hoppas att kammaren och föredraganden själv kan godta denna begäran.

Sudre
Herr kommissionär, mina kära kolleger! Jag skulle först vilja uttrycka min stora tillfredsställelse över att för första gången i detta forum kunna väcka frågan om de utomeuropeiska länderna och territorierna till liv. Dessa tjugo territorier åtnjuter en särskild associeringsordning i förhållande till Europeiska unionen. Vilken man för att förenkla kan beskriva som mindre gynnsam än den ordning som reserveras för de yttersta randområdena, vilka utgör en del av unionen, men mer fördelaktig än de avtal som sluts med tredjeland i Afrika, Västindien och Stilla havet.
Min uppmärksamhet i egenskap av invald utomeuropeisk fransman riktas naturligtvis mot det öde som drabbar de aktuella franska territorierna och regionala myndigheterna, vilka jag här med nöje skall räkna upp: Nya Kaledonien, franska Polynesien, de franska sydliga och antarktiska områdena, Wallis- och Futunaöarna, Mayotte och Saint Pierre och Miquelon. Fruteau välkomnar i sitt utmärkta betänkande framstegen i relationerna mellan Europeiska unionen och ULT på det institutionella, ekonomiska och finansiella planet, även om många frågor fortfarande kvarstår kring kommissionens förslag vilka bör motsvara de målsättningar som finns införda i förklaring 36 (bilaga till Amsterdamfördraget) gällande ULT.
Vad gäller handelsförbindelserna betonar föredraganden det svaga utbytet med unionen. 1998 utgjorde importen från ULT 0,21 procent av gemenskapens samlade import och exporten till ULT 0,43 procent av gemenskapens samlade export. En liberalisering av utbytet med ULT kan göra att de mål vi fastställer kan uppnås. Men vi bör vara ytterst vaksamma så att denna liberalisering inte medför en omdirigering av de eftersträvade målen. Vi ser i själva verket sedan flera år tillbaka en utveckling av importen från ett ULT-land (Aruba), vilket utgör en förändring av andemeningen i beslutet om associering med Europeiska unionen. De produkter som exporteras till unionen kommer inte ursprungligen från detta ULT-land utan importeras av detta land från AVS-stater för att sedan genomgå en mindre bearbetning, som t.ex. vad gäller ris består av tvättning, siktning, paketering eller mixning. Dessa enkla processer kräver endast mycket begränsade investeringar och utgör absolut inte en utvecklingsfaktor, vilket även domstolen i Luxemburg understrukit i sin dom i Emesasugar-fallet 1998. De tjänar i stället endast till att ge internationella operatörer ett lättförtjänt förädlingsvärde.
Utbredningen av denna typ av funktionsstörningar är ännu mer oacceptabel med tanke på att det motverkar de andra ULT-ländernas intressen, såväl som de yttersta randområdenas och AVS-staternas. Det är mot denna bakgrund, utan att för den sakens skull ifrågasätta de mål som fastställts av föredraganden och vilka jag själv villigt skriver under på, nödvändigt att fastställa stränga ursprungsregler för att undvika dessa skadliga förändringar av ekonomin i samtliga de utomeuropeiska länderna och territorierna. Förbudsåtgärder avseende ursprungskumulation för en del produkter, en skärpning av listan över otillräcklig bearbetning eller ett systematiskt införande av skyddsklausuler utgör i detta avseende inte på något sätt en lämplig lösning på problemet.

Nielson
. (EN) Jag vill börja med att säga att jag helt och hållet stöder Sudres kommentarer. Kommissionen uppmanas alltid att se till att det finns en sammanhållande tanke med vår verksamhet, och det råder en stor brist på sammanhållning när vi granskar de handelsmetoder som är en central fråga i denna diskussion. Vi har haft goda skäl att göra det vi har gjort, och jag hoppas verkligen att någon konstruktiv slutsats, som får ett stopp på denna handel, kommer att utgöra en del av den slutliga lösningen för hela frågan.
Låt mig också gratulera utskottet för utveckling och samarbete och föredraganden till en klar och allmänt sett balanserad analys av frågan, även om jag måste göra några kommentarer.
Kommissionens förslag grundas på det mest omfattande samråd med berörda parter som någonsin gjorts på detta område. Det är sålunda inte överraskande att vissa av de indikationer som vi har fått inom ramen för detta omfattande samråd, pekar i olika - t.o.m. motstridiga - riktningar. Det har inte varit möjligt att undvika vissa kompromisser i känsliga frågor, t.ex. inom handelssektorn. Vi har emellertid hållit fast vid vårt mål att ge ett adekvat och ambitiöst gensvar på de utomeuropeiska ländernas och territoriernas förväntningar, och på de utmaningar de står inför.
I förslaget som ligger på era bord i dag har det skett en praktisk bedömning av åtskilliga av de innovationer som vi har lagt fram, t.ex. det förbättrade partnerskapförfarandet, de förenklade budgetförordningarna och det civila samhällets nya roll. Jag anser att det finns andra punkter som också förtjänar att nämnas, t.ex. utvidgningen av många budgetposter, gemenskapsprogrammen och bestämmelser om handel med tjänster med de utomeuropeiska länderna och territorierna. Det finns en tendens att försumma betydelsen, omfattningen och möjligheterna när det gäller de utomeuropeiska ländernas och territoriernas allmänna tillgång till gemenskapsprogrammen. Detta är nytt och bör belysas.
Jag vill kommentera två kapitel i förslaget - finansiellt stöd och handel.
När det gäller Europeiska utvecklingsfonden stämmer det att finansiellt stöd inte längre kommer att ges till de tre utomeuropeiska länderna och territorierna Aruba, Caymanöarna och Brittiska Jungfruöarna, p.g.a. att - deras BNP nu ligger nära eller t.o.m. högre än inom gemenskapen. Det är viktigt att alla parlamentsledamöter är medvetna om detta. Vi måste sluta med att bara diskutera ULT-frågor i de få medlemsstater som har en direkt del i diskussionen. Det har sett ut litet som en självbetjäningsaffär. Det handlar om gemenskapsfrågor, och de bör diskuteras på denna nivå.
När det gäller de andra utomeuropeiska länderna och territorierna kommer framtida medel att beviljas enligt mer objektiva, öppna och sammanhållna kriterier.
Inkomst, BNP, måste bli ett av dessa, tillsammans med befolkning, eftersom vi vill se till att skattemedlen används där de behövs mest, och det är liktydigt med fattigdomsbekämpning. Detta är hörnstenen i EU:s utvecklingspolitik, och jag vill hålla fast vid denna - även med tanke på det tydliga stöd utvecklingspolitiken får av denna kammare. Man har lagt fram förslag till övergångsbestämmelser. Betydande medel är reserverade för sociala projekt och miljöprojekt i utomeuropeiska länder och territorier med medelhög inkomstnivå.
För det andra måste pengarna styras till de projekt där de används på bästa sätt. Detta är skälet till varför vi har föreslagit att hålla en reserv, inte bara för att täcka nödhjälp och den typ av verksamhet som kan planeras i förväg, utan också för att bevilja ytterligare transfereringar till de territorier som använder sina första medel på ett effektivare sätt. En viktig del i sammanhanget är att en slående stor del av pengarna inte har använts på ett bra sätt. Detta resultatkriterium är alltså en nödvändig komponent, och skälet till varför vi vill behålla en reserv för att lösa detta problem.
Kommissionen håller på att undersöka absorptionsproblemen, men jag har fått intrycket att de utomeuropeiska länderna och territorierna själva bör göra större ansträngningar för att använda medlen på ett effektivare sätt. Jag beklagar - men jag måste säga det till er - att vissa medlemsstater inte verkar att dela dessa prioriteringar. Återigen handlar det om en fråga för gemenskapen. Vi måste få ett slut på självbetjäningssyndromet. Minskningen av medlen från regionalfonderna berättigas genom den begränsade användningen av dem. Om denna situation skulle förändras, skulle det glädja mig mycket att omvärdera denna fråga.
Kommissionen vill också skicka ett kraftfullt budskap till de utomeuropeiska länder och territorier som definieras som skatteparadis i OECD:s analys. Om de inte, och fram till dess de omvärderar sin praxis, kommer och bör stödet till dem att skäras ned. Låt mig återigen påminna parlamentet om den starka betoning som läggs på behovet av sammanhållning. Parlamentets åsikter i denna fråga har klargjorts väldigt tydligt för oss. Vi råkar hålla med dem, men vi kan inte skriva en sak i ett dokument och sedan inte tillämpa det inom ett område som detta.
Jag delar åsikten att man skulle kunna titta på olika sätt att finansiera stödet till de utomeuropeiska länderna och territorierna, än genom Europeiska utvecklingsfonden. Detta skulle emellertid bli möjligt i praktiken först efter det att man antagit nya riktlinjer för budgeten om några år. Av samma skäl, med tanke på de befintliga budgetbestämmelserna, är Europeiska utvecklingsfonden för närvarande den enda faktiska möjligheten för finansiering av partnerskapssammanträden och utvärderingsundersökningar. Men låt mig upprepa att en möjlighet till aktivt deltagande i gemenskapsprogrammen är ett nytt och intressant sätt för de utomeuropeiska länderna och territorierna att dra nytta av våra förbindelser.
Låt mig nu ta upp handeln. I alltför många år har denna gett upphov till tvister mellan vissa utomeuropeiska länder och territorier och gemenskapen. Tyvärr har överdrivet höga förväntningar skapats inom detta område, trots våra råd. När gemenskapen tvingats att vidta korrigeringsåtgärder, har dessa förväntningar oundvikligen kommit på skam. Men en del av det problem och de fall som har dominerat denna diskussion var också en produkt av avsiktliga sätt att använda eller missbruka det befintliga systemet. Vi bör inte lura oss själva när det rör denna fråga.
Låt mig alltså vara mycket tydlig på denna punkt. Kommissionen har alltid stött en avreglerad handel med våra förmånligt behandlade partner, i synnerhet med utvecklingsländerna. Initiativet om "allt utom vapen", är bara det senaste exemplet. De utomeuropeiska länderna och territorierna kommer även fortsättningsvis att åtnjuta de mest förmånliga handelsavtal som beviljas av gemenskapen. Detta är den rådande ståndpunkten, och så kommer det att förbli. Man måste emellertid dra en gräns mellan att stödja ekonomisk verksamhet och att tolerera rent spekulativ verksamhet som inte får några utvecklingseffekter, och som dessutom kostar gemenskapen enorma summor, antingen de tas från gemenskapsbudgeten, konsumenterna eller de produktiva sektorerna.
I andra fall har rent missbruk uppdagats och stoppats av våra avdelningar som bekämpar bedrägeri. Det är bara ett tecken på sunt förnuft att vi, när vi utarbetar ny lagstiftning, försöker att eliminera risken för att detta skall ske igen. Återigen: Denna typ av missbruk har inte på något sätt varit till nytta för medborgarna och regeringarna i de utomeuropeiska länderna och territorierna.
Låt mig betona att associeringsbeslutet EU/ULT förvisso omfattar principen om förmånligt tillträde till vår marknad, men inte ett ovillkorligt tillträde. Detta är inte bara kommissionens ståndpunkt, eftersom rådet och domstolen hela tiden har stött den. Förenlighet med fördraget och rättsstatsprincipen måste också uppfyllas. Det ligger i de utomeuropeiska ländernas och territoriernas intresse att det sker ett återupprättande av ett gynnsamt affärsklimat så snart som möjligt. Detta måste vara vårt främsta mål när vi formulerar våra förslag om handeln.
Låt mig slutligen uttrycka ett hopp om att vi snart kan nå slutet av denna långa övergångsfas och osäkerhet när det gäller det framtida systemet. Kommissionen kommer, i detta syfte, att finnas tillgänglig som en katalysator när den behövs för att nå ett snabbt avgörande i rådet av denna långa saga om förnyandet av systemet för de utomeuropeiska länderna och territorierna. Jag hoppas verkligen att parlamentet stöder föredragandens arbete.

Talmannen
Tack så mycket, kommissionär Poul Nielson.
Jag förklarar debatten avslutad.
Omröstningen kommer att äga rum i dag kl. 18.30.
(Sammanträdet avbröts kl. 18.05 och återupptogs kl. 18.30.)

Swoboda
. (DE) Herr talman! Som vi har hört på nyheterna har ett ryskt trafikplan störtat över Svarta havet. Det är inte klart om det var en explosion eller om den ukrainska armén sköt ned det av misstag. Jag anser dock att vi i början av detta sammanträde - oberoende av orsaken till den tragiska olyckan - kort borde ha tänkt på dem som omkommit i denna tragiska olycka.

Talmannen
Vi skall nu kära kolleger av hänsyn till offren hålla en tyst minut.
(Kammaren höll en tyst minut)

OMRÖSTNING
Swoboda
. (DE) Herr talman! Jag skulle bara vilja meddela att vi kommer att lägga ned våra röster när det gäller avsnitt 5 och 6, eftersom min grupp anser att vi vid en tidpunkt då vi väntar ett lagstiftningsförslag inom några dagar inte borde uttala oss förhastat. Vi ber om förståelse för att vi därför lägger ned våra röster om avsnitt 5 och 6.
Betänkande (A5-0300/2001) av Seppänen för budgetutskottet om förslaget till rådets beslut om ändring av beslut 2000/24/EG för att utvidga gemenskapsgarantin som beviljats Europeiska investeringsbanken till att omfatta lån till projekt i Förbundsrepubliken Jugoslavien (KOM(2001) 356C5-0335/20012001/0143(CNS))
(Parlamentet antog lagstiftningsresolutionen)
Betänkande (A5-0276/2001) av Fruteau för utskottet för utveckling och samarbete om förslaget till rådets beslut om associering av de utomeuropeiska länderna och territorierna med Europeiska unionen ("ULT") (KOM(2000) 732C5-0070/20012001/2033(COS))
(Parlamentet antog resolutionen)

Avbrytande av sessionen
Talmannen
Jag förklarar Europaparlamentets session avbruten.
(Sammanträdet avslutades kl. 18.45.)

