[{"text_idx": "#000005", "text": "Rein Oja manab Orgonina meie ette nii veenva petetu, et igast tema so\u0303nast ja z\u030cestist on na\u0308ha, millise kirega Tartuffe\u2019i vajatakse."}, {"text_idx": "#000006", "text": "Peegel peegeldub peeglis. \u201eTartuffe\u2019i\u201c lavakujundus flirdib klis\u030ceega. Ometi juhatab see Lembit Petersoni lavastuses tabavalt sisse na\u0308idendisse, kus nurka\u00adaetud pere peab teeskleja paljastamiseks tema teatri u\u0308le kavaldama vastuteatriga. Kuidas tuua mo\u0303istusele tu\u0308ssaja vo\u0303rku langenud pereisa? Millise retoorikaga teda veenda? So\u0303nad suudavad Molie\u0300re\u2019i na\u0308idendis va\u0308he. So\u0303nad on o\u0303hk. Parem lasta tu\u0308ssatul endal oma silmaga na\u0308ha, kuidas on asjad tegelikult. Su\u0308u\u0308dlane tuleb su\u0308u\u0308di lavastada. Pealtna\u0308gemine saagu jagu keerutavast retoorikast, sest eksperiment on to\u0303e peegel. Vo\u0303ib-olla ... Ent a\u0308kki oli see oma silmaga na\u0308ha laskmine samamoodi retooriline riugas \u2013 to\u0303e peegli moonutus tartuffe\u2019likus ko\u0303verpeeglis."}, {"text_idx": "#000008", "text": "Mulje Tartuffe\u2019ist kui no\u0308o\u0308rito\u0303mbajast on petlik. Lembit Peterson kasutab lavastuses suure leidlikkusega a\u0308ra Molie\u0300re\u2019i tekstis peituvad vo\u0303imalused na\u0308itamaks, et pettus on kokkuma\u0308ng. Need, kes ja\u0308a\u0308vad na\u0308idendis Tartuffe\u2019i juttu uskuma, pole sugugi passiivsed ohvrid. Nii Orgon kui ka proua Pernelle leiavad selles vo\u0303ltsvagamehes va\u0308a\u0308rtusliku liitlase, kelle abil u\u0308leja\u0308a\u0308nud majakondsetele koht ka\u0308tte na\u0308idata. Katta oma va\u0308a\u0308ritud motiivid millegi ko\u0303rge ja u\u0308lla teenimise ru\u0308u\u0308ga \u2013 kas pole mugav? Valevagatsemine loob nii hea enesetunde, et Tartuffe\u2019il piisab ainult ette ma\u0308ngida. Va\u0308iklaselt solvunud proua Pernelle avastab end korraga pu\u0308ha usulevitamise rindelt. Orgon saab ebamugavatest ku\u0308simustest ko\u0303rvale po\u0303igelda etteka\u0308a\u0308ndega, et teeb, mida taevas tahab. Tartuffe ilmub lavale alles kolmandas vaatuses, ent juba na\u0308idendi esimestest va\u0308rssidest aimub mo\u0303ju, mida tema silmakirjalik meetod on Orgoni majas avaldanud. Rein Oja manab meie ette nii veenva petetu, et igast tema so\u0303nast ja z\u030cestist on na\u0308ha, millise kirega Tartuffe\u2019i vajatakse. Mo\u0303nes lavastuses ongi hoopis Tartuffe ja\u0308etud passiivse to\u0303ugatava rolli. Teda kutsutakse, talle antakse naimiseks, teda ahvatletakse patule, talle kingitakse. Tartuffe on lihtsalt inimene, kes ei oska o\u0308elda ei. Miks mitte. Na\u0308idendi tekst ei to\u0303rgu niisugusele to\u0303lgendusele eriti vastu."}, {"text_idx": "#000009", "text": "Eesti Draamateatri lavastuses on asjadel kurjakuulutavam ilme. Siin lehvib enesekindlalt stseenist stseeni tume olukorda kontrolliv kuju. Nu\u0308rimad perelised ei saa arugi, millise virtuoossusega Tartuffe majaisandale puru silma ajab. U\u0308ks lavastuse koomilisi tippe on lihtsameelse Damisi rumal kaasanoogutamine esimest korda teolt tabatud Tartuffe\u2019i \u201eu\u0308lestunnistusele\u201c Orgoni ees: \u201eJah, mu vend, teadke siis, ma olen to\u0303esti na\u0308ru ja viimane patune ja teesklev libekeel, millist pa\u0308ikese all ei ole na\u0308htud veel.\u201c See pole valetamine ega isegi kokkuhoidlik u\u0308mberka\u0308imine to\u0303ega. Tartuffe, nagu ta ise kiitleb, tunneb kasu\u00adistika kunsti. Selle su\u0308dametunnistuse rahustamise kunsti sisu oli muljetega manipuleerimine ja XVII sajandil arenes see harukordse peensuseni. Iga keelu juurest avastati erand, igale na\u0308ilisele sigadusele leiutati juurde u\u0308lev o\u0303igustus. Seda sorti jesuiitlike vabanduste peal oli Pascal mo\u0303ne aasta varem \u201eProvintsikirjades\u201c sulge teritanud. Molie\u0300re aga to\u0303i lavale kehastunud kasuistika. Tartuffe ei piirdu vaga iluko\u0303nega, ta pu\u0308u\u0308ab ha\u0308ttasattumisel musta valgeks va\u0308a\u0308nelda, nagu ahastuses patune, kellele on patt mitte andeks anda. Mida teha, kui perepoja pealtkuulmise to\u0303ttu a\u0308hvardab mask langeda? O\u0308elda to\u0303tt viisil, et see paistaks Orgoni silmis vaga valetamisena iseenda kahjuks. Geniaalne! Lembit Petersoni versioon aeglustab ja rikastab seda tavaliselt tormakalt la\u0308bi ma\u0308ngitud stseeni. Draamateatris ja\u0308a\u0308b Tartuffe\u2019il piisavalt aega, et oma o\u0303igustusstrateegia peegli ees la\u0308bi kaaluda."}, {"text_idx": "#000011", "text": "Tartuffe\u2019i veiderdamisega on asjad keerulisemad. Lembit Peterson u\u0308tles lavastust saatnud intervjuus, et tema Molie\u0300re\u2019i-projekt on ellu kutsutud silma\u00adkirjalikkuse uurimiseks, eesma\u0308rgiga \u201eva\u0308lja tuua, et silmakirjalikkus pole mitte ainult ohtlik ja kuri ja hinge hukutav, vaid naeruva\u0308a\u0308rne ...\u201c. Niisiis peavad vaatajad lavastaja mo\u0303tte ja\u0308rgi Tartuffe\u2019i u\u0308le naerma o\u0303igel viisil: mitte lihtsalt naerma, vaid va\u0308lja naerma. Selleks aga, et naeruva\u0308a\u0308rseks muutuks silmakirjalikkus ise oma segamata puhtuses, ei tohi vaatajate silmi eksitada liigne koomiline maneerlikkus. Silmakirjalikkus on mitmekihiline poos, millel on loomuldasa siiras, teeskluseta ilme. Ei saa olla irooniliselt silmakirjalik. Marius Petersoni Tartuffe liigub siin-seal iroonilisusele ohtlikult la\u0308hedale. O\u0303nneks siiski mitte nii la\u0308hedale, et tema kahekeelsus ei mo\u0303juks enam to\u0303siseltvo\u0303etavalt. Ohtlikult ja kurjalt mo\u0303jub see ku\u0308ll."}, {"text_idx": "#000012", "text": "Draamateatris pole Tartuffe, nagu sageli teistes lavastustes, korpulentne mu\u0308hakas, kelle la\u0308henemiskatsed majaprouale ajavad oma abitusega vaatajatele naeru peale. Alguses ja\u0308a\u0308b koguni mulje, et tal vo\u0303iks olla Elmire\u2019iga lootust. Kui vagamees avaldab Liina Olmaru ma\u0308ngitud Elmire\u2019ile usumu\u0308stika leegitsevate kujunditega armastust, lausub too endamisi: \u201eGalantne pihtimus ja ku\u0308llalt ootamatu!\u201c Tavapa\u0308raselt u\u0308tleb Elmire need so\u0303nad Tartuffe\u2019ile silma sisse, alltekstiga, et u\u0308llatav pole mitte Tartuffe\u2019i kirg, vaid ha\u0308bematus sellest juttu teha. Draamateatri Elmire\u2019i voorus paistab aga korraks vankuma lo\u0308o\u0308vat."}, {"text_idx": "#000013", "text": "Ku\u0308simuses, kuidas tuleks Elmire\u2019i ma\u0308ngida, on prantsuse teatrikriitikud kippunud jagunema kahte leeri. U\u0308hed na\u0308evad teda elukogenud seltskonnadaamina, kellel jagub piisavalt koketeerimiskunsti, et o\u0303hkav provintslane suurema vaevata lo\u0303ksu vo\u0303rgutada. Teised tagasihoidliku ja pu\u0308hendunud kaasana, kes sunnitakse mehe so\u0303geduse to\u0303ttu ma\u0308ngima harjumatut komejanti. Lembit Petersoni versioonis kaldub Elmire malbele poole. Kiusaja on pigem Tartuffe. Viimane on aga no\u0303nda u\u0308ksko\u0303ikse ilmega, et vaatajal vo\u0303ib tekkida ku\u0308simus, mis u\u0308ldse ajab teda ko\u0303igega riskides majaprouale ku\u0308lge lo\u0308o\u0308ma. Laias laastus on Molie\u0300re\u2019i na\u0308idendis kaks du\u0308naamikat, mis lavastaja peab kuidagi koosko\u0303lla tooma: Tartuffe\u2019i to\u0303us ja langus. Seda, kuidas petis Orgoni kirgliku abiga to\u0303useb, juba na\u0308gime. Meela ja kiusatustes vaevleva esituse puhul on selge seegi, mis tegevustungid juhivad Tartuffe\u2019i allaka\u0308igule. Ent mis saab saatuslikuks Draamateatri monda\u0308a\u0308nsele, ku\u0308lma moega Tartuffe\u2019ile?"}, {"text_idx": "#000014", "text": "Paistab, et siin kohtub Tartuffe don Juaniga, kes vo\u0303rgutab vo\u0303rgutamise pa\u0308rast. Need kaks tegelaskuju seisavad teineteisele ajalooliseltki la\u0308hedal. \u201eDon Juani\u201c to\u0303i Molie\u0300re lavale kohe pa\u0308rast seda, kui \u201eTartuffe\u201c 1664. aastal a\u0308ra keelati. Esmapilgul ei saaks nad paista suuremad vastandid: u\u0308ks on vagamees, teine vabamo\u0303tleja, u\u0308ks kiidab, teine narrib igal sammul Ko\u0303igeko\u0303rgemat. Ometi otsustab ka don Juan u\u0308hel hetkel hakata silmakirjalikult usku kummardama, sest \u201eta\u0308napa\u0308eval on variseriametil suuri eeliseid\u201c. Temagi peab targemaks po\u0303geneda sellesse \u201eku\u0308lalislahkesse varjupaika\u201c, kus saab usumantli kilbiga endisel viisil edasi toimetada. \u201eMinust saab taeva eest ka\u0308ttemaksja ja selle mugava etteka\u0308a\u0308nde all ahistan ma oma vaenlasi, su\u0308u\u0308distan neid jumalakartmatuses ja a\u0308ssitan nende vastu u\u0308les agaraid lobamokki, kes hakkavad po\u0303hjust teadmata avalikult nende peale na\u0308puga na\u0308itama ...\u201c Hendrik Toompere lavastas aastatuhande vahetusel Draamateatris \u201eDon Juani\u201c ja u\u0308tles, et see tegelaskuju on Eestis isea\u0308ranis ko\u0303nekas. Huvitav, kas temalgi mo\u0303lkus meeles kahekeelsus? Vo\u0303i olid toona ajad sellised, et nendega resoneeris paremini esimese poole don Juan, ko\u0303igi va\u0308a\u0308rtuste avalik pilkaja?"}, {"text_idx": "#000015", "text": "Nu\u0308u\u0308d, viisteist aastat hiljem, ko\u0303netab vabamo\u0303tlemine igatahes va\u0308hem kui silmakirjalikkus. Kui 1990. aastatel oli ehk to\u0303esti donjuanlik va\u0308a\u0308rtusvaakum, siis nu\u0308u\u0308d on va\u0308a\u0308rtusbuum: traditsioonilised pereva\u0308a\u0308rtused, rahvuslikud va\u0308a\u0308rtused, euroopalikud va\u0308a\u0308rtused. Hoopis rohkem on aatemehi, kes ihkavad va\u0308a\u0308rtuste nimel ka\u0308tte maksta, ahistada nende vaenlasi ja a\u0308ssitada, ka\u0308nnul vo\u0303i klaviatuuril, na\u0308puga na\u0308itama pu\u0308haduse vaenlastele. Kuid kas niisuguseid uusi su\u0308dametunnistuse hooldajaid sobib u\u0308ldse su\u0308u\u0308distada silmakirjalikkuses? Tundub, et mitte, sest suuremalt jaolt usuvad nad to\u0303simeeli, et parim viis va\u0308a\u0308rtuste kaitsmiseks pole mitte leebe va\u0308a\u0308rtusvagadus, propaganda iseenda teoga, vaid kellegi tagakiusamine."}, {"text_idx": "#000017", "text": "O\u0303igupoolest, miks arvata, et Tartuffe\u2019i endagi suu ja su\u0308da on lahus? Vo\u0303ib-olla on ta oma silmakirjalikul moel ta\u0308iesti siiras. 1950. aastatel to\u0303i Louis Jouvet Pariisis lavale siira Tartuffe\u2019i ning kui selle peale kulmu kergitati, siis ajas ta na\u0308idendi tekstis so\u0303rmega ja\u0308rge to\u0303endamaks, et miski ei kinnita selle vagatseja kahekeelsust. Vo\u0303ib koguni va\u0308ita, et karakteritruu Tartuffe peabki olema enda meelest to\u0303siusklik. Sest ikkagi: miks Tartuffe to\u0303useb? Mis imejo\u0303ud sillutab talle teed Orgonide ja proua Pernelle\u2019ide su\u0308damesse? Va\u0308rske teadus kinnitab, et edukamad on poliitikud, kes suudavad end panna uskuma juttu, mida ha\u0308a\u0308lte vo\u0303itmiseks on vaja ra\u0308a\u0308kida \u2013 isegi kui see jutt on ilmselgelt vale. Kuna veenvat vaga na\u0308gu on raske teha, soosivat poliitiline dz\u030cungel tartuffe\u2019likku geeni. Draamateatri lavastus la\u0308heb silmakirjalikkuse uurimisel teist teed. Lembit Peterson tahtis enda so\u0303nul ilmsiks tuua silmakirjalikkust meis ko\u0303igis. Ta paneb meie ette peegli na\u0308itamaks, et Tartuffe\u2019i u\u0308le naermine a\u0308hvardab ise olla silmakirjalik. Pindu teise silmas na\u0308ed, palki enda silmas ei na\u0308e. O\u0303ige ku\u0308ll, aga mo\u0303nikord takistab see tarkusetera meid na\u0308gemast Tartuffe\u2019i enda ko\u0303rval. Naerda silmakirjalikkus va\u0308lja u\u0308ldinimliku pahena, see ta\u0308hendab justkui vabandada va\u0308lja ma\u0308rksa konkreetsemad vagaduse varjus mahhineerimised. Kui olukord keerdub no\u0303nda va\u0308ljapa\u0308a\u0308smatuks, et tegelikku pindu on tarvis peita retoorilise palgiga, siis taipab ka Tartuffe endale sobivalt umbisikulist tuhka pa\u0308he raputada. \u201eU\u0308ksko\u0303ik mis poriga iial keegi mind ma\u0308a\u0308riks,\u201c u\u0308tleb ta vahele kukkudes, \u201ema olen no\u0303nda halb, et halvematki va\u0308a\u0308riks.\u201c"}]