[{"text_idx": "#000003", "text": "Kui ei kirjuta, siis ei na\u0308e"}, {"text_idx": "#000004", "text": "Juhan Hellerma luulekogu \u201eMaailma\u00ado\u0303hetus\u201d on teekond; otsing, kuidas so\u0303nade ja keele abil end eksistentsiaalsest tardumusest (mustritest, hirmudest) lahti raputada ning maailma pardale hu\u0308pata, et lendu ehk elusolemist nautida. \u201eMaailm laiutab tiibu. Lendab madalalt, aga kindlalt, on teel. Astuge pardale. Sametised nooled maa\u00adilmaihusse. Kui teaksin, kes ma olen, teaksin ka, kuidas olla ja mida teha, keda ja\u0308tta ja kellega minna.\u201d (Lk 21.)"}, {"text_idx": "#000005", "text": "Otsitakse niisiis iseend, o\u0303igemini iseenda sisemise vabaduse ja julguse allikaid, mis vo\u0303imaldaksid muutust esile kutsuda. Kombatakse, mis on la\u0308heduse- ja osaduse\u00adhirmu po\u0303hjused. Viimaseid sealjuures ei sedastata, ku\u0308ll aga nenditakse asjaolu, et u\u0308ksildus \u201ena\u0308rib olemise a\u0308a\u0308ri, lo\u0303ikab la\u0308bi maailmaniidid\u201d, ning pu\u0308u\u0308takse la\u0308heneda \u201eu\u0308ksildusekardinale\u201d, mis eraldab maa\u00adilmast ja \u201esuleb voolu ja ringluse\u201d (lk 33)."}, {"text_idx": "#000006", "text": "Hirm elamise ees on miski, mis surub elu \u201emo\u0303ttetungraudade vahel kokku\u201d, vajutab selle \u201ekord korralt aina kitsamaks liistuks\u201d, nii et \u201esiis ei ma\u0308letagi lo\u0303puks, mis tunne oli joosta mo\u0308o\u0308da so\u0303merat liiva, pa\u0308ikese\u00adpadjad jalge all, taevakaabu peas, ja sukelduda mo\u0303o\u0303tmatusse merre\u201d (lk 40)."}, {"text_idx": "#000007", "text": "Luulemina ku\u0308sib: \u201eKui su\u0308gavale peaksin endas kaevama, kui kaugele minema, et raputada lahti ajaga ladestunud argus, ebakindlus, ha\u0308bi, hirm?\u201d Ja to\u0303deb, et tegelikult tuleks ko\u0303ik ladestunu korralikult la\u0308bi keeta, \u201enagu katlakivi a\u0308a\u0308dikaga\u201d, ja kraani\u00adkausist alla kallata. \u201eSest kuskil all on ju ometi midagi veel, on ometi seesama mina, kes vaatas maailma nagu esimest korda.\u201d (Lk 41.)"}, {"text_idx": "#000008", "text": "Just seda va\u0308rske vo\u0303i puhta pilguga maailma vaatamist ja kogemist, justnagu esimest korda, otsitakse ja leitaksegi: \u201eKui hea on olla maailmas nagu esimest korda. Vaadata o\u0303ite avanemist, taevasse kogunevaid pilvi. Pidev dialoog iseendaga. Nagu koer, kes ajab taga oma saba. Lained toovad unustust, meelerahu. Kujutlen meid minemas la\u0308bi o\u0308o\u0308de ja pa\u0308evade, la\u0308bi metsade, u\u0308le aasade. Aina su\u0308gavamale maailma su\u0308damesse.\u201d (Lk 64.)"}, {"text_idx": "#000009", "text": "\u201eMaailmao\u0303hetus\u201d koosneb kolmest osast ja sisaldab sisukorra ja\u0308rgi 53 teksti, mis jagunevad enam-va\u0308hem vo\u0303rdselt kolme osa vahel. Enamasti on u\u0308hele leheku\u0308ljele mahtunud kas u\u0308ks vo\u0303i vahel ka mitu lu\u0308hemat proosaluuletust, mis on eraldatud visuaalse kujundiga. Samas ei ole neid katkeid aga sisukorras eristatud, mis ta\u0308hendab, et ehk ei olegi tegu eraldiseisvate tekstidega."}, {"text_idx": "#000010", "text": "Kui pu\u0308u\u0308da otsida ajalis-ruumilisi raame, siis na\u0308ivad raamatu esimese osa tekstid pa\u0308rinevat Bostonis viibitud ajast, teine osa on kirjutatud aga Tartus ja kolmanda ruumiliseks paigutuseks ongi ehk maailm ise. \u201ePu\u0308hin taevatolmu jalgelt ja sukeldun maailma. Maailmatusse maailma.\u201d (Lk 49.) Lugeja leiab raamatust mitmeid asju vo\u0303i na\u0308htusi, millele on lisatud liide \u201emaailma\u201d: maailmaihu (lk 21), maailmaoksad (25), maailmaniidid (33), maailmatuksed (50, 59). Peale selle leiduvad veel maailma\u00adkehastus (18), -meloodia (59) ja -igatsus (30), samas maailmao\u0303hetust otseso\u0303nu luule\u00adkogu leheku\u0308lgedel ei mainita. Kui mo\u0303elda, mis laadi o\u0303hetuse, igatsuse vo\u0303i kehastusega on o\u0303igupoolest tegemist, kui ra\u0308a\u0308gime maailmao\u0303hetusest, -igatsusest vo\u0303i -kehastusest, siis na\u0308ib maailm neis so\u0303nades ta\u0308histavat eeska\u0308tt ko\u0303ikeho\u0303lmavust ja ko\u0303iksust. See on niisiis o\u0303hetus, mis on seotud maailmas ja elus olemisega."}, {"text_idx": "#000011", "text": "Argipa\u0308eva ra\u0308hklemiste keskel otsitakse aeglustumise ja su\u0308venemise hetki, u\u0308hendust iseenda ja maailmaga. Kuid ku\u0308simus ei ole mitte ainult selles, kui su\u0308gavale iseendas kaevuda, vaid ka kuidas kaevuda; millised on iseenda tardumusest lahti raputamise viisid. Kui otsitakse va\u0308ljapa\u0308a\u0308su a\u0308ngistavast olevikust, siis on inimlik po\u0308o\u0308rduda ma\u0308lurisoomi abil nende hetkede poole, kui oldi bettialverlikult \u201eo\u0303nnelik, vaba ja laisk\u201d. Hellerma ku\u0308sibki, mis on see, mida ma\u0308lu\u00admaastikel ra\u0308ndaja o\u0303igupoolest otsib: \u201eLapsena kannab meid hele valgus, headuse ruudustik. Minna tagasi neile maastikele, nende lo\u0303hnade juurde.\u201d (Lk 57.) Valgus, vo\u0303ib-olla just seesama lapsepo\u0303lve hele valgus na\u0308ib olevat miski, mis pakub lohutust. Valgusel on luulekogus u\u0308ldse ta\u0308htis roll: ha\u0308maral ajal selle ja\u0308rele igatsetakse (lk 52), kuid see on ka miski, mis aitab end puhtaks pesta ja la\u0308bi tuulutada (lk 51)."}, {"text_idx": "#000012", "text": "Hellerma igatsus heleda valguse ja headuse ruudustiku ja\u0308rele meenutab Aare Pilve proosaluuletust \u201ePiimakoor\u201d, kus Pilv kirjeldab u\u0308ht lapsepo\u0303lvest pa\u0308rit eufoorilist tunnet, mis on ma\u0308lus seotud valge piima\u00adkoore-valgusega, mida autor nimetab ka \u201ema\u0308lu meisterdatud\u201d valguseks. Pilv to\u0303deb, et ehk on ko\u0303ik see, mille ja\u0308rele vahel igatsetakse, tegelikult alati ma\u0308lusoppides ja -su\u0308gavustes alati olemas (olnud), see \u201epuhas to\u0303lgendamata ro\u0303o\u0303m\u201d.[1] Sarnase a\u0308ratundmise leiame ka Hellermalt: \u201eKui palju lihtsam on tegelikult see peamine: eluro\u0303o\u0303m, headus, kohalolek. Midagi pole selleks vaja, sest ko\u0303ik on justkui juba olemas.\u201d (Lk 10.)"}, {"text_idx": "#000013", "text": "Juba luulekogu avaluuletuses to\u0303deb Hellerma: \u201eKui kaua vo\u0303ib otsida end eemalt ja lo\u0303puks ikkagi na\u0308ha \u2013 oled siinsamas, sama va\u0308rske nagu sulamesi saia peal.\u201d (Lk 7.) Just va\u0308rske mee vo\u0303i sulamagma kombel voolav ja pehme olemine vastukaaluks pingele ja kangusele on see, mida ihaldatakse. See on ootuse ja olemise vastandamine: ootus kui miski, mis on pu\u0308sinud kangetel \u201esavi\u00adjalgadel\u201d, ja olemine, mis saab olla voolav ja pehme kui mesi. Teisiso\u0303nu loob Hellerma selles luulekogus iseenda ja maailma suhet teatavas vaatluse ja vastutuse pingeva\u0308ljas. On a\u0308ratundmine, et ootus on muutnud inimese kangeks ning paindumatuks, et liikumis- ja mo\u0303tteruumi on ja\u0308a\u0308nud va\u0308hemaks ning sellele ja\u0308rgneb otsus muutuse vajadusest."}, {"text_idx": "#000014", "text": "Isegi kui lo\u0303puks jo\u0303utakse a\u0308ratundmiseni, et ko\u0303ik oluline on juba alati siinsamas olemas olnud, on otsing ja ringiga iseendani jo\u0303udmine paratamatu, ikka ja ja\u0308lle tuleb otsida \u201eiseennast iseendast\u201d (lk 59). Just keel ja enese va\u0308ljendamine keeles on see, mis vo\u0303imaldab inimesel endast paremini aru saada ja oma suhet maailmaga mo\u0303testada. \u201eSo\u0303nad kui kirkad, millega lo\u0308o\u0308n vastu tuhmtumedat ainet, lootes na\u0308ha kuju, kontuuri.\u201d (Lk 61.) Vahel saabki so\u0303nade kaudu maailm selgemaks, vahel vajub ta tagasi oma \u201eamorfsesse unne\u201d (lk 61). Kuid so\u0303nastamine loob selgust, isegi kui mitte kohe. \u201eKui ei kirjuta, siis ei na\u0308e: maailm ja so\u0303na liituvad, lu\u0308kkavad teineteist liikvele. Maailm painutab so\u0303nu, so\u0303nad maailma.\u201d (Lk 54.) Peale selle on keel oluliselt kannatlikum kui inimese meel: \u201eKeel paindub ko\u0303ikjale, kui vaid meel laseks oodata, laseks laskuda sinna, kus vulisevad seni na\u0308gemata allikad, kus keel tuleb otse maasu\u0308gavusest, kivide vahelt, po\u0303hjasoontest, maa-alusest maardlatest.\u201d (Lk 63.)"}, {"text_idx": "#000015", "text": "Selles tekstilo\u0303igus na\u0308eme ja kogeme, mil moel Hellerma laseb maailmal ja inimesel va\u0308ga sujuvalt kokku sulada ja u\u0308heks saada. Asudes iseenese otsingule, tuleb laskuda u\u0308htviisi nii iseenda kui ka maailma su\u0308gavustesse. Sealjuures ootavad lugejat to\u0303elised keelenaudingud: \u201earmutus, armuotsivas maailmas\u201d (lk 30), \u201emeel on metsikus metsas\u201d (lk 60), \u201emaa matsutab\u201d (lk 64) on lihtsalt mo\u0303ned u\u0308ksikud na\u0308ited sellest, mida Hellerma oma lugejatele pakub."}, {"text_idx": "#000016", "text": "Autor loob oma so\u0303nade ja tekstidega juurde avarust ja ruumi, sest mis see elu muud on kui vo\u0303itlus vaimse \u2013 mo\u0303tlemise, na\u0308gemise ja tundmise \u2013 ruumi eest."}, {"text_idx": "#000017", "text": "Hellerma na\u0308itab, kuidas so\u0303nad ja keel viivadki tardumusest va\u0308lja, a\u0308ratavad uuele elule, loovad ruumi, raputavad \u201etu\u0308u\u0308tud minevikuru\u0308u\u0308d\u201d (61) maha, nihutavad midagi liikvele, pa\u0308a\u0308stavad vajaliku voolama ja valguma. Kui esimene osa algab sooviga olla \u201enagu sulamagma vo\u0303i va\u0308rske mesi, mis u\u0308le saia serva taldrikule voolab\u201d (lk 7), siis kolmas osa nendib sisendavalt, et maailm voolab ja et inimesel tuleb su\u0308da pehme hoida: \u201eHoidke su\u0308damed pehmed, su\u0308damed pehmed, ja maailm las voolata, las voolata, su\u0308damed pehmed, maailm \u00advoolata, su\u0308damed, maailm, pehmelt voolata.\u201d (Lk 49.)"}, {"text_idx": "#000018", "text": "\u201eMaailmao\u0303hetust\u201d nautides tabab lugejat mo\u0303istagi kiusatus hakata o30tsima paralleele ja seoseid Hellerma akadeemiliste huvide ja tema proosaluule vahel. Loomulikult neid on, sest Juhan Hellerma 2020. aastal Tartu U\u0308likoolis kaitstud doktorito\u0308o\u0308 tegelebki ajasuhete temaatikaga ta\u0308napa\u0308evases ajaloofilosoofias. Kuid veelgi olulisem on siinkohal ma\u0308rgata ja tunnustada Hellerma na\u0308iliselt lihtsat ja pretensioonitut keele\u00adkasutust, mille \u201eMaailmao\u0303hetusest\u201d leiame ja mis raputab lahti ning viib kaasa oma ra\u0308nnakule. Hellerma proosapalad ei ole to\u0303elised keelelised naudingud mitte ainult oma kujundlikkuse ja assotsiatiivsuse, vaid ka keele ja mo\u0303tte ta\u0308psuse ja tasakaalu poolest. Keel on mo\u0303tte teenistuses, o\u0308eldes ta\u0308pselt nii palju ja nii va\u0308he kui vajalik. Ja just see teebki kogu mo\u0303jusaks ja tekitab o\u0303hetust."}, {"text_idx": "#000025", "text": "16. september \u2013 Anu Salua\u0308a\u0308r-Kall 75"}]