[{"text_idx": "#000000", "text": "Palun sisesta otsingufraas ja alusta otsimist"}, {"text_idx": "#000002", "text": "Paberva\u0308ljaande tellijale on digiva\u0308ljaande lugemine tasuta ("}, {"text_idx": "#000006", "text": "Kui kaanel on autori nimeks ma\u0308rgitud Jaan Kross, siis mida muud vo\u0303ibki oodata, kui kuue ja poole sentimeetri paksust telliskivi?! Ligi tuhat leheku\u0308lge pole selles mo\u0303ttes mingi u\u0308llatus, aga olgu mainitud, et ega Jaan Kross siin ainus autor ole, tema kirjad algavad alles 145. leheku\u0308ljel ja viimane kiri \u2013 telegramm ro\u0303o\u0303muteatega koju\u00adpa\u0308a\u0308semisest \u2013 paikneb lk 937. Kirjadele eelneb koostaja Eerik-Niiles Krossi sissejuhatus ja neile ja\u0308rgnevad lisad, pealegi on vahepeal veel viis plokki (a\u0300 16 leheku\u0308lge) fotodega, nii et kirju on siiski \u201eainult\u201d pisut u\u0308le 700 leheku\u0308lje. Kuid seegi on muidugi rikkalik ning arvustajale peaaegu u\u0308le jo\u0303u ka\u0308iv lugemisvara. Kuid ehk ei olegi selline teos lihtsaks la\u0308bilugemiseks loodud \u2013 u\u0308tlen kohe ausalt, et ka mina ei jo\u0303udnud (veel) ko\u0303ike lugeda. Vahest vo\u0303ibki seda raamatut ka\u0308sitleda kui teatmeteost, mida aeg-ajalt ka\u0308tte vo\u0303tta ja lehitseda, millest u\u0308ht ja teist u\u0308les otsida, kui ollakse huvitatud Jaan Krossi isikust ja tema teostest ning seostest nende kahe vahel."}, {"text_idx": "#000007", "text": "Ko\u0303igepealt tuleb nentida, et pealkiri pole tegelikult pa\u0308ris ta\u0308pne. Siin pole avaldatud ainult Jaan Krossi kirjad, nagu sugereerivad autori nimi ja alapealkiri (\u201eKirjad vangilaagritest ja asumiselt\u201d) \u2013 avaldatud on ju ka kirjaniku la\u0308hedaste kirjad vangilaagritesse ja asumisele, aga ka ENSV siseministrile; samuti va\u0308lja\u00advo\u0303tteid protokollidest, o\u0303iendeid ja otsuseid. Peale Jaan Krossi on autorid ka Helga Kross (ehk Pedusaar, niisiis ta esimene abikaasa, hilisem to\u0303lkija Helga Viira), Pauline Kross (Jaani ema), Paul Pedusaar (Jaani a\u0308i), Helga Roos (teine abikaasa), Karl Nuuter (Leningradi eestlane ja kaasvang, kes oli Jaan Krossi novelli \u201eTuhatoos\u201d Jakob Kanteri prototu\u0308u\u0308p; vt lk 228; tema teavitas Helgale Jaani edasiso\u0303itmisest 1948. aasta mais, lk 371), Valter Truuts (kaasvang, kes mh edastas Jaani aadressi Komi ANSV-s Helgale, lk 375, vt tema kohta lk 246 jj) ning Heino ja Tiiu Mikiver (samuti teated Helgale, lk 216 ja 217)."}, {"text_idx": "#000008", "text": "Sellest vo\u0303ib ja\u0308reldada, et avaldatud dokumentide leiukoht ei saanud olla ainult Jaan Krossi isiklik arhiiv, vaid materjali on ammutatud ka teistest (ajaloo)arhiividest ja pa\u0308randitest, eelko\u0303ige Helga Viira omast. Nii see oligi ning seda, kuidas koostaja nende ja\u0308lile sai, kirjeldab ta lakooniliselt proloogis \u201ePaar so\u0303na raamatu tekkeloost\u201d: \u201eNeid kirju pidi olema ma\u0308rksa enam. [\u2014] \u201eAga a\u0308kki ja\u0308id Helga ka\u0308tte? Ebausutav? Aga ku\u0308sime Helga tu\u0308trelt Evalt?\u201d [\u2014] Ku\u0308sisime. \u201eJaa, emal oli minu meelest neid kirju ku\u0308ll, ma vaatan.\u201d Ja\u0308rgmisel pa\u0308eval: \u201eOn ku\u0308ll kirju, tule paari pa\u0308eva pa\u0308rast.\u201d Ja\u0308rgmisel pa\u0308eval algas koroonakarantiin. Kui kirjadele ja\u0308rele la\u0308ksin, oli Eva sidunud kilekotis kirjapaki maja ette pargitud auto antenni ku\u0308lge. Jaan Krossi luurajakarja\u0308a\u0308ri viimane dead-drop, mo\u0303tlesin.\u201d (Lk 12\u201313.) Selline formuleering pole ehk u\u0308llatav, arvestades, et koostaja on to\u0308o\u0308tanud julge\u00adolekuno\u0303unikuna, aga igatahes on selles kirjapanekus kirjanduslikku joont."}, {"text_idx": "#000009", "text": "Sedasama ei saa aga o\u0308elda kogu sissejuhatava osa kohta, siin-seal ja\u0308a\u0308b mulje, et Eerik-Niiles Kross ei ole kommetaarides ning sissejuhatuses esinenud mitte ajaloolasena (kes ta erialalt ju on), vaid eelko\u0303ige pojana, kes tahab oma isa suhtes midagi selgeks teha vo\u0303i isegi korrigeerida. Teisiti poleks seletatav tema u\u0308leolev toon, kui ta seoses Jaan Krossi juubelikonverentsiga aastal 2020 kirjutas: \u201eAjakirjanduses ilmus lugusid, kus noored literaadid to\u0303lgendasid Krossi kirjanikuks saamist. Puhuti moel, mis ei lasknud a\u0308ra tunda seda meest, keda ma teadsin teda olnuvat vo\u0303i uskusin ma\u0308letavat.\u201d (Lk 12.) Siin tahaks sugugi mitte noor literaat vahele hu\u0308u\u0308da: aga kuidas siis teisiti? Loomulikult na\u0308eb ja ma\u0308letab poeg oma isa teistmoodi, kui kirjandusteadlased, -loolased vo\u0303i -uurijad seda teevad. Samuti kahtlen pisut, kas Eerik-Niiles Krossi etteruttav to\u0303demus, \u201eet mingi\u00adsugust olulist lahknevust kirjades leiduva ja \u201eKaasteelistes\u201d ma\u0308letatu vahel ei ole\u201d (lk 18), ikka paika peab. Hiljem ta ise mo\u0308o\u0308nab, et \u201eKallites kaasteelistes\u201d kirjeldatu oli siiski ilmselt valesti dateeritud (lk 65). Samuti pole ma pa\u0308ris kindel, et \u201eKrossi Siberi-kirjad ei lu\u0308kka u\u0308htegi \u201eKaasteelistes\u201d esitatud Krossi kujunemisloo po\u0303hiliini u\u0308mber. U\u0308mber lu\u0308kkavad nad arusaama, et \u201eKaasteelistes\u201d sisaldub palju tagantja\u0308rele hinnanguid ja teadlikke va\u0308ljaja\u0308tte.\u201d (Lk 19.) Ma ei saa lahti muljest, nagu tahaks Kross juunior siin vastu vaielda oma o\u0303emehele Jaan Unduskile, keda ta ka tsiteerib. Sellist poleemikat pole siiski u\u0308ldse vaja, on ju ilmselge, et poja ja kirjandusteadlase la\u0308henemisviisid u\u0308hele ja samale isikule vo\u0303ivad suuresti erineda. Eerik-Niiles Kross ja\u0308a\u0308gu siin oma liistude juurde \u2013 need on ju va\u0308ga va\u0308a\u0308rtuslikud. Pean silmas tema isiklikke ma\u0308lestusi, mis siin-seal joonealustes ma\u0308rkustes esinevad ning kogupilti oluliselt ta\u0308iendavad. Na\u0308iteks: \u201eVeel 1980. aastail lasi ta poegadele \u201eSiberi kasukad\u201d o\u0303mmelda, vist mitte ainult no\u0308o\u0308kimisi seletades, et \u201eno juhuks, kui peab ja\u0308lle minema\u201d.\u201d (Lk 33.) Vo\u0303i 1944. aasta kohta: \u201eKross on mitmel korral ra\u0308a\u0308kinud, kuidas ta Rahvuskomiteele info hankimise huvides kuulas Riigikogu saalis toimuvaid sakslaste koosolekuid salaja saali ku\u0308lje\u00adro\u0303dul lebades ja ma\u0308rkmeid tehes.\u201d (Lk 39 ning joonealuseks allikaks \u201esuuline info Eerik-Niiles Krossile\u201d.)"}, {"text_idx": "#000010", "text": "Arvustaja va\u0308hesed kriitilised ma\u0308rkused koostaja stiili ja tooni kohta ei saa siiski mitte mingil viisil ko\u0303igutada kogu teose va\u0308ga head u\u0308ldmuljet. No\u0303ustun \u00adkoostajaga, kui ta kirjutab ja\u0308rgmist: \u201e\u201eKaasteeliste\u201d kommenteeritud va\u0308ljaanne oleks igati tervitatav. Ka\u0308esolevat ko\u0308idet vo\u0303ikski pidada esimeseks sammuks seesuguse editsiooni suunas. On tekkinud u\u0308snagi unikaalne olukord, kus oma ma\u0308lestusteraamatut kommenteerib autor ise ja mitte tagantja\u0308rele, vaid hoopis seitsmeku\u0308mne aasta tagusest ajast.\u201d (Lk 19.) Ning ro\u0303hutada tuleb veel kord: kui Jaan Kross ma\u0308lestusi kirjutas, polnud tal oma kirju Helgale ka\u0308epa\u0308rast."}, {"text_idx": "#000011", "text": "Joonealused \u2013 neid on 1362 \u2013 annavad u\u0308ldiselt va\u0308ga head teavet nii mainitud isikute kui ka ajaloosu\u0308ndmuste kohta. Ka viitamised vastavatele kohtadele \u201eKallites kaasteelistes\u201d ning pikad va\u0308ljavo\u0303tted teosest on omal kohal. \u201eLisades\u201d (lk 83\u2013121) a\u0308ra toodud dokumendid ning rohke pildimaterjal, millest ainult osa oli juba tuttav \u201eKallitest kaasteelistest\u201d, heidavad kasulikku lisavalgust tollele ajale ja Jaan Krossi saatusele. Saatusele, mida su\u0308gaval no\u0303ukogude ajal kirjeldati napiso\u0303naliselt no\u0303nda: \u201e1944\u20131946 to\u0308o\u0308tas TRU\u0308 riigi- ja rahvusvahelise o\u0303iguse kateedri o\u0303ppejo\u0303una. 1948\u201350 oli Komi ANSV-s ning Krasnojarski krais. 1954. a-st kutseline kirjanik Tallinnas.\u201d[1] Need read toovad va\u0308lja ajaloo\u00adliste muutuste mo\u0303o\u0303tmed: sama ajavahemikku vo\u0303ivad kirjeldada paar rida, aga ka ligi tuhat leheku\u0308lge."}, {"text_idx": "#000012", "text": "Aga nu\u0308u\u0308d sisu juurde: mida kirjad siis u\u0308tlevad, millest nad pajatavad? Nagu arvustuse alguses o\u0308eldud, ega ma neid ko\u0303iki ju veel lugenud ole ja hakkan seda teost edaspidi kasutama kui teatmeteost, isikunimede loend (lk 955\u2013968) ja kohanimede loend (lk 969\u2013976) on korralikult olemas, pliiatsikriipse ning -kringleid on seal juba rohkesti. Mida olen siiamaani avastanud, kas midagi pa\u0308ris uut oli ka? Ikka oli, ning sellest allja\u0308rgnevalt mo\u0303ned na\u0308ited."}, {"text_idx": "#000013", "text": "Kogu koeratemaatika, mis andis teosele ka pealkirja, oli loomulikult ta\u0308iesti uus, sest nii isiklikul tasandil polnud ma autorit siiamaani tundnud. Helga ja Jaan nimetavad teineteist koeranimedega ning vahetevahel nad hauguvad ka (\u201eauh-auh\u201d esineb pidevalt). Seda on liigutav lugeda \u2013 ning tegelikult on see ka u\u0308sna intiimne. U\u0308ldse on mitmed kirjad va\u0308ga ausad ning usalduslikud, ka armastusest on vo\u0303rdlemisi palju juttu. U\u0308ks asi, mida ma omal ajal \u201eKaasteelistest\u201d ei leidnud \u2013 nimelt kuidas toimus \u201eu\u0308leminek\u201d esimeselt Helgalt teisele \u2013, seda ma ei tea siiamaanigi veel va\u0308ga ta\u0308pselt, aga mingi ettekujutus hakkab tekkima. Truudus ruumiliselt (ning ka formaalselt) lahutatud abikaasade vahel oli pikalt olemas, alles aasta enne vabanemist (mida Kross, eluaegne, kes ta oli, muidugi ei saanud teada) hakkas see murenema ning ilmus teine Helga, ning siis kohe va\u0308ga to\u0303siselt. Iroonilisel kombel on kaks otsustavat kirja kirjutatud pa\u0308ev enne ning pa\u0308ev pa\u0308rast Stalini surma. 4. ma\u0308rtsil 1953 \u00adteatab Jaan Kross oma emale (temale niisiis esimesena), et \u201eotsustasin u\u0308hendada oma elamise tu\u0308druku omaga, keda Sa na\u0308gid juba u\u0308hes su\u0308giseses kirjas Sulle saadetud fotodel\u201d. Hiljem on samas kirjas ka juttu ta ema \u201euuest miniast\u201d (lk 808). 6. ma\u0308rtsil kirjutab ta Helgale, et \u201esiinne Helga\u201d kolib tema juurde. Loomulikult oli enne juba u\u0308ht-teist mainitud vo\u0303i vihjatud, aga mitte va\u0308ga so\u0303naselgelt, pigem ridade vahelt, nagu autor ise mo\u0308o\u0308nab (lk 810)."}, {"text_idx": "#000014", "text": "Teine asi on pentsik fakt, et Jaan Kross oli va\u0308ga iseteadlik, millele ka Jaan Undusk on viidanud.[2] Oma luuleande asjus polnud ta va\u0308himalgi ma\u0308a\u0308ral tagasihoidlik, kirjas emale teatas ta: \u201e.. kunstnikke nagu selline, milliseks oleks vo\u0303inud kujuneda mina, on Eestis jalaga segada (va\u0308hemalt mitu\u00adku\u0308mmend), luuletajaid \u2013 mitte u\u0308htki.\u201d (Lk 668.) Veel rohkem ilmneb selline hoiak, mida vo\u0303iks peaaegu juba upsakaks nimetada, kui ta kirjeldab Alma \u00adVaarmani, keda ta u\u0308hes kirjas Helgale kiidab koduste toimetamiste pa\u0308rast: \u201eTeiseks teeb ta seda nii erilise andumusega sellepa\u0308rast, et ta kuulub nende millegipa\u0308rast kuradi va\u0308heste inimeste hulka, kes on veendunud selles, et mind va\u0308a\u0308rib vo\u0303imalust mo\u0308o\u0308da vabastada igasugustest niisugustest \u201epraktilistest askeldustest\u201d.\u201d (Lk 703.)"}, {"text_idx": "#000015", "text": "Ko\u0303ige suurem avastus leidus aga u\u0308hes pikas kirjas emale, kus Kross vastab etteheidetele, et ta olevat liiga vara kodunt a\u0308ra la\u0308inud \u201ewo\u0303era inimeste maja alla, kellel mingeid huwi ei olnud selle wastu, kes ja mis Sa o\u0303ieti olid, aga kes ainult soowisid, et Sa korraliku koha ja palga saaksid ja kena saatja kohwikus oleksid. [\u2014] Sa ei ole ku\u0308ll kunagi oma kodust elu ega kaswatust millegiks pidanud ja paiguti on Sul o\u0303igus, aga parem oli ta siiski kui see u\u0308mbrus, kuhu la\u0308ksid. Need teerajad, mida ka\u0308isid kodus elades, olid sirgemad ja wiljakamad kui need, mis pa\u0308rast tuliwad.\u201d (6. II 1953, lk 593.) Sellele emalikule tiraadile, mida ehk nii mo\u0303nigi nooruk kuulma peab, vastab Siberis ku\u0308kitav poeg ku\u0308lmavereliselt: \u201e.. ja tead, ema, kui poleks olnud neid pa\u0308rast kodudistsipliini u\u0308mbertiirutamise aastaid, siis ma, vo\u0303ibolla, ei teaks nu\u0308u\u0308d paljusid asju. Ma ei teaks, kuidas ollakse nii o\u0303nnelik, et vo\u0303idakse unustada so\u0308o\u0308mine kolmeks pa\u0308evaks, vo\u0303i nii o\u0303nnetu, et vahitakse enesetapmismo\u0303tetega Kivisillalt Emajo\u0303e o\u0308isesse vette ..\u201d (23. III 1952, lk 623). Pidin toolilt kukkuma, kui seda lugesin, sest see tuli kuidagi tuttav ette. Olin seda mo\u0303tet a\u0308sja, u\u0308tleme kaks aastat tagasi, u\u0308hest Jaan Krossi romaanist lugenud: \u201eSeisatasin silla keskmise ava kohal, astusin rinnatise a\u0308a\u0308rde ja kummardusin sellest u\u0308le. [\u2014] Kummardusin su\u0308gavamale u\u0308le rinnatise ja silmitsesin vett. Nii kaua, et tahutud graniidi niiske kare ja\u0308isus tundus ulatuvat la\u0308bi palitu mu sisikonda. Ja mo\u0303tlesin \u2013 enam ei ha\u0308bene ma seda enesele mo\u0308o\u0308nda \u2013 mo\u0303tlesin (aga siiski ainult poolteadlikult, kavatsematult, a\u0308ngipilve sees tuksatavalt): kummarduda veel natuke \u2013 veel natukene \u2013 ku\u0308lm plahvakas \u2013 ja ko\u0303ik \u2013\u201d[3] Sedasi mo\u0303tleb romaani \u201eTabamatus\u201d peategelane ja minajutustaja Alo, ning tsiteeritud lo\u0303ikude ha\u0308mmastav sarnasus toetab minu meelest mu va\u0308idet, et \u201eTabamatus\u201d on Jaan Krossi ko\u0303ige isiklikum romaan, mille peategelasse pani autor va\u0308ga palju isiklikke kogemusi ja to\u0303ekspidamisi.[4] Muidugi pole see mingi to\u0303end, aga Krossi kirjast emale vo\u0303ib ju va\u0308hemalt ja\u0308reldada, et ta teadis nu\u0308u\u0308d mo\u0303ningaid asju, mida ta varem ei teadnud. Ja oletada vo\u0303ib ka, et ta teadis neid asju omast kogemusest, teiste so\u0303nadega, et tal oli omal ajal va\u0308hemalt korraks olnud enesetapumo\u0303tteid."}, {"text_idx": "#000016", "text": "Olen veendunud, et selletaolisi avastusi ning ahhaa-kogemusi tuleb veel ja veel, kui teosesse su\u0308veneda. Koostajat tuleb kiita, et ta avas ukse Jaan Krossi nimelise maja u\u0308hte tuppa, millest meil siiamaani va\u0308he teada oli."}, {"text_idx": "#000020", "text": "Triin Soomets: \u201ePind ajajoone all\u201d."}, {"text_idx": "#000021", "text": "Triin Soomets on eripa\u0308rane luuletaja, kellel on o\u0303nnestunud luua u\u0308htaegu isiklikult ja u\u0308ldistavalt, intuitiivselt ja filosoofiliselt, spontaanselt ja metoodiliselt mo\u0303juv va\u0308ljenduslaad. Tema va\u0308rskes luulekogus \u201ePind ajajoone all\u201d tuleb see intuitiivne metoodilisus so\u0303nastuse tasandil eriti selgelt esile, sest Soomets kasutab siin u\u0308sna palju verbi \u201epo\u0308o\u0308rduma\u201d ning selle teisendeid (nt \u201epo\u0308o\u0308rama\u201d). Kasutab no\u0303nda palju, et seda ei saa ka\u0308sitleda juhuslikuna. Kindlasti ei kata luulekogu temaatilist variatiivsust ta\u0308ielikult ko\u0303nealuse verbi kasutus, ent see ko\u0303lbab mu meelest u\u0308ldisemaski mo\u0303ttes heaks na\u0308iteks Soometsa meelelaadist \u2013 millest tegelikult tuleneb ka a\u0308sja mainitud variatiivsus."}, {"text_idx": "#000022", "text": "Asja tuum ei va\u0308ljendu muidugi ainult teguso\u0303nade \u201epo\u0308o\u0308rduma\u201d ja \u201epo\u0308o\u0308rama\u201d esinemissageduses. To\u0303si, tervelt seitse \u201ePinna\u201d luuletust algavad nimetatud verbide vo\u0303i nende variatsioonidega: \u201ePO\u0308O\u0308RDUMINE on alati kahepoolne kui po\u0308o\u0308rdud taevasse vaatama\u201d (lk 25); \u201eKAS PO\u0308O\u0308RDUME tuulelipuna\u201d (lk 39); \u201ePO\u0308O\u0308RDUD a\u0308rkvele teine pool sinust kaob unne\u201d (lk 56); \u201eKAS PO\u0308O\u0308RDUD ise\u201d (lk 81); \u201eMU LAPS po\u0308o\u0308ras tagasi ootas natuke ..\u201d (lk 83); \u201ePO\u0308O\u0308RDUME juurte juurde aga puud tuntakse viljast\u201d (lk 84); \u201ePO\u0308O\u0308RDUME TAGASI, aga miski / pole endine...\u201d (lk 85)."}, {"text_idx": "#000024", "text": "Milles siis asja tuum va\u0308ljendub, kuidas see ilmneb? Sellele saab vastata nii sisu kui ka vormi kaudu. Esiteks, po\u0308o\u0308rdumine ei kuulu mitte ainult Soometsa luulekogu kesksete motiivide hulka, vaid Soomets oskab kasutada po\u0308o\u0308ret ka puhtalt tehnilise vo\u0303ttena \u2013 aga muidugi nii, et tehniline vo\u0303te peegeldab Soometsa enda sisulist meelelaadi. Ma ei pea siin niivo\u0303rd silmas seda, kuidas Soometsa suhe po\u0308o\u0308rdumise motiiviga on osa luulekogu so\u0303restikust, kuidas motiiv ise teostub autori eemalduvate ja liginevate po\u0308o\u0308rakute toel \u2013 aeg-ajalt Soomets justkui hu\u0308lgab motiivi, po\u0308o\u0308rdub sellest a\u0308ra, unustab selle paariku\u0308mneks vo\u0303i rohkemakski leheku\u0308ljeks, ent siis po\u0308o\u0308rdub selle juurde tagasi ning \u201ePinna\u201d lo\u0303puosas lausa tiirleb selle u\u0308mber. Pigem tahaksin ma ro\u0303hutada seda, kuidas rakendatakse po\u0308o\u0308ret u\u0308ksikute tekstide sees."}, {"text_idx": "#000025", "text": "Na\u0308iteks sobib u\u0308ks proosaluuletus \u2013 Soometsale mitte just ko\u0303ige omasem va\u0308ljenduslaad \u2013, mis on rajatud minajutustaja dialoogile kellegagi, kellel pole tema olemusse erilist usku, kellegagi, kes va\u0308idab otsekoheselt ja u\u0308sna ebapoeetiliselt, et minajutustaja on lihtsalt loll. Mina\u00adjutustaja pu\u0308u\u0308ab ennast o\u0303igustada, kaitsta, ratsionaalseid argumente tuua, aga vestlus\u00adpartner peab teda ikka lolliks. Pua\u0308nt ko\u0303lab nii: \u201emina et mine persse ta ytles vaat nii tuleb vastata kui keegi norib pole sa nii loll midagi\u201d (lk 68). Seega \u2013 po\u0308o\u0308re on kahekordne, minajutustaja po\u0308o\u0308rdub eemale oma varasemast vestluslaadist ja omandab vestluspartneri stiili, mispeale vestluspartner po\u0308o\u0308rab a\u0308ra oma varasemast hoiakust ja kiidab minajutustajat."}, {"text_idx": "#000026", "text": "Eriti osavalt toimub ja toimib po\u0308o\u0308re ja\u0308rgmises luuletuses (lk 80), mille toon siin a\u0308ra ta\u0308ismahus:"}, {"text_idx": "#000027", "text": "see pole vo\u0303imalik, vastas ta"}, {"text_idx": "#000028", "text": "Tegu on Soometsa laadile u\u0308sna tu\u0308u\u0308pilise luuletusega, kus tervik ehitatakse u\u0308les osiste kordusele \u2013 antud juhul iga salmi esimeses va\u0308rsis esinevale kuidas-ku\u0308simusele, kolmandal real ko\u0303lavale to\u0303demusele \u201esee pole vo\u0303imalik\u201d ja lo\u0303pus korduvale osutusele \u201evaata\u201d ning so\u0303naga \u201eko\u0303ik\u201d kaasnevale u\u0308ldistusele. Ent sisuliselt toimub siin ta\u0308ispo\u0308o\u0308re, kuna kolmas salm ra\u0308a\u0308gib esimesele ja teisele vastu, po\u0308o\u0308rab esimese ja teise salmi va\u0308ited ja meelelaadi u\u0308mber. Esiteks: kui ko\u0303ik on teised, s.t neil pole vo\u0303imalik iseendaks ja\u0308a\u0308da, siis ei na\u0308e nad ju ainult iseennast, vaid pigem kujutlust iseendast, soovkujutelma, milles on pea vo\u0303imatu eristada enda ja teiste soove. Vo\u0303ib ku\u0308ll o\u0308elda, et armastatakse mitte niivo\u0303rd teist, kuivo\u0303rd teise armastust, aga siiski on teine armastuse ma\u0308ngus oluline osaline. Teiseks: kui ko\u0303ik on teised, s.t nad ei ja\u0308a\u0308 iseendasse, pole nad ju pa\u0308riselt vangid \u2013 muidugi vo\u0303ib va\u0308ita, et me oleme vangid teistes, teiste inimeste kujutluses, aga see ei kummuta ku\u0308simust, kas vabaka\u0308iguvang ja vang on ikka u\u0308ks ja seesama. Teisiso\u0303nu: luuletuse raames toimuvad suisa diametraalsed po\u0308o\u0308ramised, tekst teeb vormiliselt ringi u\u0308mber oma telje, aga sisuliselt jo\u0303uab selle ka\u0308igus juba kuhugi sootuks mujale po\u0308o\u0308rduda."}, {"text_idx": "#000029", "text": "Nu\u0308u\u0308d vo\u0303ib tekkida ku\u0308simus, milleks kogu see ma\u0308ng po\u0308o\u0308rdumiste ja po\u0308o\u0308ramistega. Siin jo\u0303uangi viimaks sisulise tuumani: verb \u201epo\u0308o\u0308rduma\u201d ja ko\u0303ik selle teisendid aitavad Soometsal luua u\u0308ldisema liikuvuse atmosfa\u0308a\u0308ri. Liikuvus on Soometsa maailmas ko\u0303ikehaarav, see vo\u0303ib mo\u0303jutada nii luuletuse u\u0308lesehitust kui ka so\u0303numit. Enamgi, liikuvus ongi see, mis defineerib Soometsa maailmavaate ja meelelaadi: \u201eiga maandumine on vahemaandumine\u201d (lk 93). Seda saab to\u0303lgendada ka po\u0308o\u0308ramise motiivi kaudu: iga Soometsa so\u0303na vo\u0303ib kujutada mitte niivo\u0303rd punktina, mis aitab moodustada terviku pidevust, kindlat joont (na\u0308iteks luulekogu pealkirjas mainitud ajajoont), vaid pigem kui potentsiaalset vo\u0303i aktuaalset po\u0308o\u0308rdepunkti. Ning sellistest po\u0308o\u0308rdepunktidest moodustubki u\u0308htaegu kindel ja rahutu pind."}, {"text_idx": "#000031", "text": "Spontaanne tants vo\u0303i juhuslik ekslemine?"}, {"text_idx": "#000032", "text": "Venemaa, Jaapan, spioonima\u0308ngud, o\u0308ine tulevahetus, yakuza. Rein Raua romaani \u201ePa\u0308ikesekiri\u201d esmasel lehitsemisel ja\u0308a\u0308b mulje, et hoiad ka\u0308es midagi Boriss Akunini belletristikast. Tegelasliinid jooksevad ootamatult kokku, siis ja\u0308lle lahku. Ajaliselt ja geograafiliselt segamini aetud lu\u0308hikesed peatu\u0308kid lo\u0303ppevad kombekohaselt ko\u0303ige huvitavamal momendil, sundides pausi pidamata leheku\u0308lgi po\u0308o\u0308\u00adrama. To\u0303sisema lugemise ka\u0308igus tuleb aga u\u0308sna pea va\u0308lja, et sarnasused ja\u0308a\u0308vad va\u0308liseks. Kui Akunini kriminaalromaanid algavad selge probleemipu\u0308stitusega, millele meisterdetektiiv Erast Fandorin raamatu lo\u0303puks, vahepeal ku\u0308ll korduvalt eksiteele sattudes, lahenduse leiab, siis Raua \u201ePa\u0308ikesekiri\u201d koosneb mitmest eraldiseisvast narratiivist, mis ku\u0308ll puutuvad ta\u0308iesti ootamatutes punktides kokku, aga ometi ei po\u0303imu. Tema romaanis puudub la\u0308biv eesma\u0308rk, mis valitseks ko\u0303ige toimuva u\u0308le. Seiklused, mis tege\u00adlaste elus aset leiavad, ei vii lo\u0303puks u\u0308hegi kuriteo, konflikti vo\u0303i mo\u0303istatuse lahendu\u00adseni. Su\u0308ndmustik on Raual pigem ru\u0308tmi loov taustasumin, mis aitab tegelastel leida elus oma kohta."}, {"text_idx": "#000033", "text": "Raua ja Akunini suurim u\u0308hisjoon on o\u0303igupoolest viis, kuidas nad oma teostes ajalugu rakendavad. Ajaline distants on mo\u0303lemale loominguline vahend, et osu\u00adtada u\u0308hiskondlikele valukohtadele, vastavalt praeguses Eestis ja Venemaal. Aku\u00adnini hiline Vene impeerium meenutab viktoriaanliku Inglismaa jo\u0303ukamaid piirkondi. Fandorini saagas kujutab ta riiki, milles ta\u0308rkavad demokraatlikud ins\u00adtitutsioonid ja kogub hoogu la\u0308bipaistvalt toimiv to\u0308o\u0308stuskapitalism. Vaade Roma\u00adnovite loojangule on nostalgiline, aga mitte ka u\u0308dini romantiseeriv. Olles ha\u0308a\u0308lekas Putini rez\u030ciimi vastane, edastab Akunin ka oma loomingus ustavalt Alek\u00adsei Navalno\u0303i maksiimi: unistuste Venemaa on vo\u0303imalik, kuid selleni jo\u0303udmist takistavad ko\u0303ikjal pesitsevad korruptan\u00addid. Nii on ka Raua ajas tagasi vaatavad romaanid olnud pa\u0308evakajalisemad kui teosed, mille tegevus toimub meie kaasajal. 2013. aastal avaldatud ja peamiselt 2003.\u20132006. aastat ka\u0308sitlev \u201eRekonstruktsioon\u201d keskendub eestlaste jaoks po\u0308o\u0308rdumatult 1990-ndate algusesse ja\u0308a\u0308nud teemadele, nagu taas\u00adiseseisvumisja\u0308rgne religioonibuum vo\u0303i \u201evaeste idaeurooplaste\u201d kogemus rikkas la\u0308a\u0308nes. See-eest kombib no\u0303ukogude ajast ko\u0303nelev \u201eTa\u0308iusliku lause surm\u201d rahvustunde piire ja tegeleb ja\u0308lgimisu\u0308hiskonna problemaatikaga, mis on Facebooki ja Google\u2019i totaalse andme\u00adkogumise maailmas taas aktuaalseks muutunud."}, {"text_idx": "#000034", "text": "\u201ePa\u0308ikesekiri\u201d on oma ajaloolisusega samuti pa\u0308evakajaline. Kui u\u0308ksikud sisse\u00adjuhatavad vo\u0303i tegelaste ma\u0308lestustega seo\u00adtud episoodid va\u0308lja arvata, toimub romaani tegevus aastatel 1919\u20131926 Vene koduso\u0303ja virvarris ja Jaapani Taisho\u0304 perioodil, traditsioonilise kohaliku kul\u00adtuuri ja kiiresti leviva la\u0308a\u0308neliku mo\u0303tte\u00adlaadi pingeva\u0308ljas. Raamatu kaks ta\u0308htsa\u00admat tegelast kulgevad mo\u0308o\u0308da maailma tein\u00ade\u00adteisele vastupidises suunas: eesti rammu\u00adnaine Lily Ojamaa so\u0303idab Jaapanisse ja hakkab seal sumomaadlejaks, ko\u0303rgemast soost To\u0304kyo\u0304 u\u0308likooli vilistlane Tsuneo Nitta jo\u0303uab aga salapa\u0308rase keeleteadlase Jakob Linzbachi otsinguil Tallinna. Ehkki su\u0308ndmustikul puudub kulminatsioon (nar\u00adratiivil puudubki nii\u00adsugune ko\u0303ikeho\u0303lmav arengusuund), kumab teosest la\u0308bi omamoodi loogiline du\u0308naamika, mida vo\u0303imendab osavalt valitud miljo\u0308o\u0308. No\u0303nda toimuvadki ko\u0303ige pinevamad seiklused just koduso\u0303ja vo\u0303i kominterni maailma\u00adrevolutsiooni sepitsuste taustal. Paigal\u00adolek ja ra\u0308hklemise lo\u0303pp saabuvad parajasti hingeto\u0303mbeperioodil, mil detsembri\u00adma\u0308ss on maha surutud ja To\u0304kyo\u0304-Yoko\u00adhama maava\u0308rin u\u0308le elatud, must neljapa\u0308ev aga pole veel saabunud."}, {"text_idx": "#000035", "text": "Totaalsetest ideoloogiatest ja kul\u00adtuu\u00adri\u00adlistest kokkupo\u0303rgetest ra\u0308situd inimesed esitavad (paraja ku\u0308nismiga) ku\u0308simusi, mis ko\u0303lavad ka kaasaegsetes Twitteri lo\u0303imedes: mis jo\u0303ud viib u\u0308hiskonda edasi? Millesse uskuda, kui suured ideoloogiad (marksism, reaktsiona\u0308a\u0308rlus, imperia\u00adlist\u00adlik progressiusk) na\u0308ivad u\u0308ksnes inimelu va\u0308a\u0308rtust va\u0308hendavat? Kas pa\u0308a\u0308setee peitub globalismis, suletud rahvusluses, teh\u00adnika arengus vo\u0303i hoopiski u\u0308leilmse rahu projektis? Taustal on muudki probleemid, nagu vo\u0303o\u0303ramaalase kogemus, vajadus ja soov u\u0308hist keelt leida. Tsuneo Nitta kannab endaga kaasas pa\u0308ikesekirja, esoteerilist shinto\u0304 teksti, mis suudab avada maailma toimimise salajase mehhanismi, ulatudes \u201esinna, kus keel ja tegelikkus pa\u0308riselt u\u0308ksteisesse sulavad\u201d (lk 229). Romaanis seletamata ja\u0308a\u0308nud moel suudab pa\u0308ikesekirja tabada ka Linzbach, kelle eluto\u0308o\u0308ks on universaalkeelte va\u0308ljato\u0308o\u0308tamine. Ometi erineb Tsuneo filosoofia teadlase omast u\u0308sna tugevalt. Kui Linzbachile on pa\u0308ikesekiri u\u0308ks osa uurimisto\u0308o\u0308st, mille lo\u0303ppeesma\u0308rk on rahvusliku omapa\u0308ra ja igasuguse ho\u0303imulojaalsuse kaotamine, siis Tsuneo universalism ja\u0308a\u0308b kraadi vo\u0303rra mo\u0303o\u0303dukamaks. Keele, rahva ja riigi ma\u0308a\u0308ratud maailmavaade ei ole tema jaoks lo\u0303plik to\u0303de. Siiski on niisugune sattumusel po\u0303hinev positsioon tarvilik, et liikuda la\u0308hemale universaalsele. Jaapanlase arvates ei ravi maailma mitte eripa\u0308rade kaotamine, vaid nende subjektiivsuse teadvustamine, millega kaasneb siiski missioonitundlik pa\u0308randi alalhoidmine."}, {"text_idx": "#000036", "text": "Ehkki Tsuneo lojaalsuse objekt muu\u00adtub, ja\u0308a\u0308b ta oma u\u0308ldisele to\u0303ekspidamisele lo\u0303puni kindlaks. Ka Lily, kes muidu u\u0308ldise ja partikulaarse suhte u\u0308le eriti ei arutle, ka\u0308itub samamoodi nagu Tsuneo. Mo\u0303lemad peategelased leiavad oma kummalise isikliku koha. Tsuneo ja\u0308a\u0308b Eestisse, abiellub Lily so\u0303branna Mariga ja o\u0303pib erinevate kihelkondade koemust\u00adrites pa\u0308ikesekirja na\u0308gema. Sumomaadleja Lily aga satub paradoksaalsel kombel Tsuneo Nitta asemele ja aitab mehe isal perekonna templi eest hoolitseda. Tasakaal saabub seela\u0308bi, et mo\u0303lemad otsustavad suuri ootusi ko\u0303rvale heites \u2013 Tsuneo hu\u0308lgab oma pojakohuse, Lily aga sumomaadleja karja\u0308a\u0308ri \u2013 oma seletamatule kutsele truuks ja\u0308a\u0308da, \u201evo\u0303tta vastu .. kutse tantsule, lasta enesesse laiem ru\u0308tm. Olla ise see tants \u2013 see tants, mis u\u0308hendab ko\u0303iki ja ko\u0303ike ja mis on ilus just sellisena ja just sellepa\u0308rast, et iga meie samm selles tantsus ei saagi kunagi olla lo\u0303puni la\u0308bi kaalutletud .. Sest just see ongi paratamatu temas, et kohtuvad juhus ja seaduspa\u0308ra, tahe ja tahtmatus, range po\u0303himo\u0303te ja puhas kulgemine, kohtuvad o\u0303ige-vale ja on-na\u0308ib\u201d (lk 395)."}, {"text_idx": "#000037", "text": "Sedasi muutub ka mo\u0303neti arusaadavamaks romaani tegelasliinide hajutatus. Ometi ei o\u0303nnestu \u201ePa\u0308ikesekirjal\u201d ha\u0308sti la\u0308bi mo\u0303eldud filosoofilisest tagapo\u0303hjast hoolimata va\u0308ltida probleemi, mille all kannatas kunagi ka na\u0308iteks Andrei Hvostovi \u201eLombakas Achilleus\u201d: seegi romaan koosnes no\u0303rgalt seotud narra\u00adtiividest, mis olid eraldiseisvana nauditavad ja kaasahaaravad, aga koos moodustasid raskesti arusaadava kakofoonia. Raud ku\u0308ll mo\u0303tiskleb metafu\u0308u\u0308silistes ko\u0303r\u00advalepo\u0303igetes juhuslikkuse ja kokkusattumuse u\u0308le, kuid need mo\u0303tisklused ei ole o\u0303igupoolest seotud tegelaste heitluste ega sisemise arenguga. Saatusema\u0308ngud ei tee tegelikult muret u\u0308helegi neist. Lily ei na\u0308i oma Aasias ekslemist eriliselt nautivat ega pu\u0308u\u0308a sellele mingit su\u0308gavamat ta\u0308hendust anda. Tsuneo ei ole ja\u0308llegi oma missiooni ta\u0308itmise pa\u0308rast u\u0308lema\u0308a\u0308ra mures. Kui plaan Linzbachiga pa\u0308ikese\u00adkirja saladusi arutada luhtub, osutub mees ko\u0303igest hoolimata u\u0308sna stoiliseks ja la\u0308heb lihtsalt pikemalt ja\u0308rele mo\u0303tlemata eluga edasi. Moment, mil tegelased \u201eoma koha\u201d leiavad ja teos lo\u0303ppeb, na\u0308ib seega arbitraarne. Lugemisel tekib paratamatult soov ku\u0308sida: miks mitte mo\u0303elda va\u0308lja veel sada leheku\u0308lge juhuslikke seiklusi? Miks mitte kiirendada tegelaste sihtkohta saabumist ja raamatut saja leheku\u0308lje jagu lu\u0308hendada? Ei Lilyle ega Tsuneole ole paik\u00adseks ja\u0308a\u0308mine eelneva arengu loomulik kulminatsioon (selline areng lihtsalt puudub): nad saavad vastuse ku\u0308simusele, mida kumbki neist o\u0303ieti ei esitagi."}, {"text_idx": "#000038", "text": "Raua romaani probleem on aga su\u0308ga\u00advam kui eespool kirjeldatud struktuuri- hajusus. Ka oma iseseisvate narratiivide sees on tegelastes na\u0308ha va\u0308ga va\u0308he aren\u00adgut. Raud asetab nad sageli a\u0308a\u0308rmiselt po\u0303nevatesse olukordadesse vo\u0303i ebatava\u00adliste proovikivide ette, ent su\u0308ndmuste potentsiaal karakterit mo\u0303jutada ja\u0308a\u0308b lo\u0303puni kasutamata. Na\u0308iteks satub Tsuneo koduso\u0303jast ra\u0308situd No\u0303ukogude Venemaale saabudes punakaartlaste ka\u0308tte, kes tahavad ta pikema arupida\u00admiseta eksootilise va\u0308limuse pa\u0308rast maha lasta. Jaapanlane viiakse seina a\u0308a\u0308rde, ta na\u0308eb pealt su\u0308u\u0308tu vanamehe hukkamist, kuid pa\u0308a\u0308seb ise juhuse tahtel u\u0308le noatera. Selle asemel, et kirjeldada stseeni emotsionaalset mo\u0303ju, u\u0308ksnes viidatakse po\u0303gusalt vu\u0308rst Mo\u0303s\u030ckini arutlusele surma\u00admo\u0303istetu tunnete u\u0308le, kusjuures Dos\u00adtojevski kirjeldatud traumat Tsuneo tege\u00adlikult ei saa. Mahalaskmise eelmaitse ei avalda talle otsustavat mo\u0303ju, ta ei jo\u0303ua elu radikaalse u\u0308mbermo\u0303tes\u00adtamiseni, kogetu ei ja\u0308a\u0308 teda edasise loo ka\u0308igus painama. Sama tagaja\u0308rjetu on Lily salapa\u0308rane ja eluohtlik kohtumine yakuza liidriga, mis paneb ku\u0308ll naise majast va\u0308ljumisel hirmust oksendama, aga osutub nii narratiivi, filosoofilise mo\u0303tte kui ka tegelase iseloomu avamise seisukohalt ta\u0308iesti tarbetuks \u2013 stseeni va\u0308ljaja\u0308tmisel ei muutuks midagi."}, {"text_idx": "#000039", "text": "Asi ei ole selles, et Raua karakterid oleksid kuidagiviisi igavad vo\u0303i u\u0308hemo\u0303o\u0303t\u00adme\u00adlised. Keerdka\u0308igud, millesse tema tege\u00ad\u00adlased satuvad, annavad piisavalt vo\u0303ima\u00adlusi nende ekstsentrilise kogemuse ava\u00admiseks. Autor u\u0308ritabki niisuguseid olukordi a\u0308ra kasutada, aga paraku ja\u0308a\u0308b suur osa katsetest poolikuks. Na\u0308iteks puudutab ta riivamisi u\u0308hiskondlikult tu\u0308likate kehade probleemi. Nimelt avas\u00adtab Lily Jaapanisse jo\u0303udes, et selles riigis on ko\u0303ik loodud va\u0308iksemate inimeste jaoks, ta ei mahu u\u0308mbritseva maailma raa\u00admi\u00addesse, mo\u0308o\u0308daminejad vo\u0303o\u0303rista\u00advad teda. Kimbatus tuuakse esile, aga ei vastata ku\u0308simusele, kuidas Lily selle lahendab. Kas tal on u\u0308ksko\u0303ik? Kas ta on oma \u201esobimatuse\u201d kui valusa paratamatusega a\u0308ra harjunud vo\u0303i hoopis leidnud erilise viisi enda keha armastamiseks ja va\u0308a\u0308rtustamiseks? Sama va\u0308he saab lugeja teada sellest, kuidas tuleb oma uue identiteediga toime Tsuneo vend Gen\u2019ichi, kes teeskleb elluja\u0308a\u0308mise nimel riigireeturit ja astub sedasi kogu oma kasvatuse vastu. See paistab talle olevat sama kerge kui to\u0308o\u0308kohavahetus. Ei su\u0308u\u0308vita ka sisemisse transformatsiooni, mille tulemusel saab mo\u0303neti a\u0308rahellitatud aadli\u00adpreilist Lenots\u030ckast halas\u00adtamatu vendeta ta\u0308ideviija."}, {"text_idx": "#000040", "text": "Vahest seisneb \u201ePa\u0308ikesekirja\u201d suurim probleem selles, et romaan pu\u0308u\u0308ab lu\u0308u\u0308a liiga palju ka\u0308rbseid u\u0308he hoobiga. Rein Raud on vaieldamatu keelemeister, kelle tegelased suudavad so\u0303nastada keerukaid ja peenelt nu\u0308ansseeritud mo\u0303tteid. Raud suudab sa\u0308ilitada ka mo\u0303o\u0303dutunnet: oma filosoofiliste arusaamade kirjapanekul peab ta silmas, et su\u0308z\u030cee ei kaotaks oma kaasahaaravust, ega lange kunderalikku snobismi. Kui \u201ePa\u0308ikesekirja\u201d asemel oleks ilmunud kaks eraldi teost \u2013 po\u0303hjalikum keelemetafu\u0308u\u0308siline essee ja po\u0303nevik \u2013, ei saaks ilmselt kummalegi neist suuremaid etteheiteid teha. Romaan on kahtlemata nauditav lugemine, aga kukub paraku oma su\u0308gavamates taotlus\u00adtes la\u0308bi. Raud pu\u0308u\u0308ab ko\u0303neleda elu juhuslikkusest, saatuslikest kokkusattumustest ja maailma tabamatutest mehhanis\u00admidest, kuid su\u0308z\u030cee ja tegelaskujud neid teemasid ei toeta. Selleks, et kujutada spontaanset tantsu, tuuakse ohvriks tervik\u00adpilt, ent viimase korvamiseks ei leita piisavaid vahendeid: tantsu asemel meenutab keerukas su\u0308ndmuste ra\u0308gastik pigem juhuslikku ekslemist."}, {"text_idx": "#000041", "text": "Mo\u0303ttes\u030caakalid kla\u0308fivad neetud poeedi pa\u0308a\u0308le"}, {"text_idx": "#000045", "text": "Ju\u0308rgen Rooste: \u201eSignaal surnud ta\u0308helt. Meeleheite laulude 3. ja viimane osa\u201d."}, {"text_idx": "#000046", "text": "Ju\u0308rgen Rooste on ta\u0308napa\u0308eva Eesti viljakamaid luuletajaid. Alates sajandivahetusest on ta avaldanud peaaegu igal aastal luulekogu, mo\u0303nikord isegi kaks; lisaks sellele mitmesugused koosto\u0308o\u0308d, helisalvestused, kaardipakid, tema koostatud antoloogiad. Vo\u0303iks arvata, et sellise loova ku\u0308llusega ka\u0308ib kaasas raugematu eluro\u0303o\u0303m, jagamise ja sigimise nauding, u\u0308levoolav ma\u0308ngulust. No\u0303nda ongi, kuid Rooste eluro\u0303o\u0303mul on ka oma tumedam pool. Loominguline ku\u0308llus on u\u0308htlasi loominguline po\u0303lemine: see on tuli, mis hoiab luuletaja sisu lakkamatult sa\u0308risemas, kuid u\u0308htlasi laastab ja ko\u0303rvetab, isegi praeb. Luuletaja su\u0308dant grillib meele\u00adheide, selle lo\u0303hna on juba kaugelt tunda nagu mo\u0303nes laupa\u0308evao\u0303htuses ka\u0308mpingus."}, {"text_idx": "#000047", "text": "Nu\u0308u\u0308d on Rooste selle sa\u0308rina ja po\u0303lemise kokku vo\u0303tnud \u201eMeeleheite laulude\u201d triloogias. (Algselt oli sari kavandatud nelja\u00adosalisena, kuid paistab, et luuletaja viimaks tu\u0308dis meeleheite produtseerimisest.) Kaootilisest esmamuljest hoolimata on see triloogia kontseptuaalselt va\u0308ga u\u0308htne, valitud peateest ei kalduta kuskil ko\u0303rvale ja meele\u00adheide ma\u0308ngitakse va\u0308lja ko\u0303ik\u00advo\u0303imalikes astmetes, toonides ja varjundites. Seeto\u0303ttu on triloogia z\u030canriliselt ku\u0308llaltki kirev: siin leidub isikukeskset lu\u0308u\u0308rikat, anafoorseid lausumisi, maskiluulet, dialooge, pastis\u030cs\u030ce, retoorilisi po\u0308o\u0308rdumisi ja tiheda koega proosaluuletusi. Rooste luulekeel on u\u0308le kogu triloogia pillav ja pulbitsev, siin vilksatab ko\u0303ikvo\u0303imalikke keelekihte, igapa\u0308evast ko\u0303net, poeetilist ko\u0303rgstiili, manerisme, arhaisme, vulgarisme, neo\u00adlogisme, sla\u0308ngi, z\u030cargooni, laenatud fraase, isikupa\u0308raseid idiomaatilisi va\u0308ljendeid \u2013 ja ko\u0303ike seda saadab so\u0303nama\u0308ngude tuleva\u0308rk, retooriliste figuuride u\u0308llatavad po\u0303imingud, hu\u0308perboolid, litootesed, apostroofid, asu\u0308ndetonid, anakoluudid, paronomaasiad, ning muidugi algriimid ja siseriimid, isegi lo\u0303ppriimid. Lu\u0308hidalt, kuigi luuletuste toitepinnaks on alati meeleheide (va\u0308lja arvatud ehk paar iroonilist travestiat), muutub see kiiresti joovastavaks ja metsikuks, sellest saab norutunde ja masenduse mu\u0308rgel, depressiooni orgia, omamoodi meeleheite pillerkaar. Rooste lihtsalt ei suuda ko\u0303ike endale hoida, mis tema hinge taga mo\u0308llab, ja kui ta seda kord va\u0308lja u\u0308tlema hakkab, kerkivad lained ko\u0303rgele, silmad la\u0308hevad kirjuks ja lahti rullub raevukate, konfliktsete, vastuoluliste tunnete panoraam, millele vo\u0303rdset annab otsida."}, {"text_idx": "#000048", "text": "Hiljuti on ta\u0308helepanu juhitud Ju\u0308rgen Rooste enesepildi reljeefsusele praeguse luule kontekstis. Rooste olevat \u201eoma hoiakutes nii poeet, kui olla saab\u201d, vastandudes sellega teatavat tu\u0308u\u0308pi modernistlikule askeesile, mis no\u0303udis, et luulest puhastataks va\u0308lja nii poeedi hoiak, poeetiline toon kui ka poeetiline vorm.[1] Olen selle va\u0308itega po\u0303himo\u0303tteliselt no\u0303us. Rooste kultiveerib oma tekstides ilmselgelt poe\u0300te maudit\u2019, \u201eneetud poeedi\u201d kuvandit, mis hakkas levima XIX sajandi lo\u0303pus ja oli mo\u0308o\u0308dunud sajandi keskel muutunud klis\u030ceeks, kuni biitnikud selle u\u0308les korjasid ja seda uut moodi kasutama hakkasid.[2] Muidugi su\u0308nnitas see vastuvoole ja tugevalt kontrastseid taotlusi, soovi vabaneda ko\u0303igest \u201epoeetilisest\u201d. Ometi on to\u0303si seegi, et ja\u0308rje\u00adkindlalt rakendatuna muutub modernistlik askees u\u0308pris va\u0308sitavaks. Olen vahel pu\u0308u\u0308dnud u\u0308le lugeda na\u0308iteks Ezra Poundi \u201ePisa cantosid\u201d, kus to\u0303esti on lahti saadud nii hoiakust, toonist kui ka vormist, aga miskipa\u0308rast need ei ko\u0308ida mind enam, kuigi vaimustasid teismeeas. Igal asjal on oma aeg, lo\u0303putu vabanemine \u201epoeesiast\u201d muutub viimaks tu\u0308u\u0308tuks ega kosuta enam. Vabastavalt hakkab mo\u0303juma hoopis \u201evabanemisest vabanemine\u201d."}, {"text_idx": "#000049", "text": "Rooste enesekesksel poeedikuvandil on minu meelest kaks po\u0303hilist eelist. Esiteks, see seob teda teatava dekadentliku traditsiooniga, mis juba sisaldab distantsi kehtivast u\u0308hiskondlikust standardist ja ho\u0303lbustab ka so\u0303numi vastuvo\u0303tmist. Luule\u00adtaja pole siin lihtsalt mingi tuisupea vo\u0303i mo\u0308ira\u00adkaru, vaid justkui ajasu\u0308gavusest kerkiv ilmutus, omamoodi die-hard, kes valitseva reipa nihilismiga u\u0308hte sammu ei ka\u0308i, sest ta ei taha, no\u0303nda nagu ei tahtnud ka tema varasemad eelka\u0308ijad. Teiseks, just selline la\u0308biproovitud poeedikuvand loobki platvormi, millelt la\u0308htudes Rooste saab o\u0308elda ko\u0303ige erinevamaid asju, paisata o\u0303hku pealtna\u0308ha seosetuid hu\u0308u\u0308atusi, torkeid ja valukarjeid, sest \u201eneetud poeedi\u201d kuju taustal omandavad need ta\u0308henduse. Selline kuju on ju paratamatult u\u0308leelu\u00adsuurune, Ju\u0308rgen Rooste isikust tunduvalt suurem, ja luuletaja peamiseks probleemiks saab, kuidas teda individualiseerida, kuidas pa\u0308a\u0308seda abstraktsusest ja anonu\u0308u\u0308msusest. Seepa\u0308rast ongi Roostel vaja kogu keelelist tuleva\u0308rki, retoorilisi no\u0303kse ja vormima\u0308nge. Aga mida ta meile selle kaudu ikkagi o\u0308elda tahab?"}, {"text_idx": "#000050", "text": "Ju\u0308rgen Rooste meeleheite-triloogia kulgeb valdavalt kahes registris. U\u0308ht neist vo\u0303iks nimetada konfessionaalseks: luuletaja jutustab meile oma elust, tuues esile meeldeja\u0308a\u0308vaid momente, intiimseid detaile, valusaid kogemusi, ta so\u0303na to\u0303sises mo\u0303ttes pihib oma meeleheidet, nii et lugeja muutub paratamatult selle osaks, hakkab jagama tema muresid ja ro\u0303o\u0303me. Kui luuletaja meenutab mo\u0303nd kadunud o\u0303nnehetke, a\u0308rkab ka lugejas ha\u0308belik nostalgia, kuigi need hetked ei kuulu pa\u0308riselt talle; ja kui luuletajal on halvasti la\u0308inud, tunneb lugeja end selles natuke su\u0308u\u0308di, kuigi ei tea ta\u0308pselt, miks. Luuletaja po\u0308o\u0308rdub lugeja poole, anudes ko\u0303igest va\u0308est mo\u0303istmist, ja see surve on nii tugev, nii painav, et lugeja hakkabki mo\u0303istma; aga tal pole sellega midagi peale hakata, ta ei saa aidata, ja nii hakkab temalgi tasapisi valus, luuletaja valu siseneb temasse ja teeb sinna endale pesa justkui invisible worm, \u201ena\u0308htamatu ussike\u201d, millest kunagi kirjutas Blake. Nii tekib salajane side, luuletaja ma\u0308ssib lugeja ma\u0308rkamatult oma meeleheite vo\u0303rku, ja sellest areneb va\u0308lja nartsissistlik ringka\u0308ik: luuletaja tahab veel enam piinelda, et valu vaatema\u0308ng vo\u0303imenduks ja kestaks, ning lugeja la\u0308heb sellega kaasa, tal tekib arusaamatu tung sellest valust veel osa saada, kuigi aeg-ajalt tekib kahtlus, kas just mina, lugeja, polegi see, kes luuletaja su\u0308dames va\u0308itsa keerab. A\u0308kki mina olengi timukas, enese tahtmata? Niisugusel protsessil ei puudu la\u0308hedus sadomasohhistliku erootikaga, ja see on pihtimusliku kirjanduse universaalne tunnus."}, {"text_idx": "#000051", "text": "Meeleheite teine register on suunatud u\u0308hiskonnale. Siin pole kahtlust: see register on satiiriline. Kui juttu tuleb u\u0308hiskonnast, siis vo\u0303ib luuletaja va\u0308lja valada kogu oma sapi, kogu endasse kogunenud viha, vimma ja o\u0303eluse, sest kuidas ta iseennast ka ei alandaks ja materdaks, u\u0308hiskond on ikka veel vo\u0303rratult alatum, jo\u0303ledam ja vastikum kui luuletaja, kelle su\u0308gavam olemus on ju siiski hea. Aeg-ajalt paistab u\u0308hiskond siin kattuvat riigiga, mis on das ka\u0308lteste aller kalten Ungeheuer, \u201eku\u0308lmem ko\u0303igist ku\u0308lmadest koletistest\u201d, nagu leidis juba Nietzsche. Selgesti na\u0308itab u\u0308hiskonna samastamist riigiga \u201eTa\u0308numeeleavaldus ehk 99 aastat u\u0308ksildust\u201d (VA, 78\u201280), mis on puhta\u00adkujuline satiir.[3] Kuid see on kirjutatud koos Sveta Grigorjevaga, ja no\u0303nda ei tule siin esile poe\u0300te maudit, kes muidu alati kuskil tagaplaanil ho\u0303ljub ja ru\u0308nnaku ambivalentseks muudab. Sest Rooste u\u0308hiskonna\u00adkriitika ei la\u0308htu kunagi va\u0308liselt, jumalikult positsioonilt: \u201eneetud poeet\u201d on alati juba u\u0308hiskonnas sees, ta sumpab selles mudas ja roojas, sest see on ka tema muda, tema roe, mis siis, et ta ko\u0303igis toimuvates sigadustes isiklikult su\u0308u\u0308di ei ole. Ta ei ole ku\u0308ll su\u0308u\u0308di, aga tema suur su\u0308da peab paratamatult midagi sellest ko\u0303igest ka enda kanda vo\u0303tma, peab seda eneses la\u0308bi elama, la\u0308bi piinlema, ja no\u0303nda muutub see tu\u0308kikeseks temast endast \u2013 kuid just seeto\u0303ttu ru\u0308ndabki ta seda eriti a\u0308gedalt. Kes ei halasta endale, ei saa ju halastada teistele, kes on veelgi hullemad. No\u0303nda on u\u0308hiskonna kolkimine poeedi enesepiinamise osa: u\u0308hiskond ajab teda marru, sest ta ei saa sellest lahti, no\u0303nda nagu ta ei saa lahti ka iseendast, ja ko\u0303ik, millest ta vabaneda ei suuda, muserdab ja ahistab poeeti."}, {"text_idx": "#000052", "text": "Nu\u0308u\u0308d peaks juba selge olema, miks on Roostel ha\u0308dasti vaja poe\u0300te maudit\u2019 monumentaalset figuuri. Ainult selline u\u0308leelusuurune kuju vo\u0303ib endas u\u0308hendada ko\u0303ik need vastandlikud tungid, koguda kokku enese ja maailma, indiviidi ja u\u0308hiskonna peletisliku krempli, mis siis \u00admeeleheite-leheku\u0308lgedelt meile oma ta\u0308ies jo\u0303us ja ilus vastu vaatab. U\u0308kski reaalne isik, isegi u\u0308kski reaalne luuletaja seda ei suudaks. Ju\u0308rgen Rooste kui avaliku tegelase eraldumist \u201eneetud luuletaja\u201d kujust ilmestab ha\u0308sti u\u0308ks lo\u0303ik pikemast proosaluuletusest \u201eMustmiljon \u00adpo\u0303hjust\u201d, kus imaginaarse poeedi kirjeldus on ha\u0308mmastavalt ta\u0308pne: \u201eEestis pole nii haiget luuletavat-talletavat inimest ja minu puhul on kohutav see, et suurel ma\u0308a\u0308ral on see so\u0303nnik, mis ma toodan, ka po\u0303nev. Noh, po\u0303nevam kui sajandi keskmine luule\u00adtoodang. Minu halb on sageli parem kui see emotsionaalne praak, mida auhinnatakse. Aga muidugi ma ei tahtnud kirjutada luuletust sellest, kui u\u0308lbe, uhke ja haige ma olen ..\u201d (VA, 58.) Kui vaadata Rooste loomingulist biograafiat, na\u0308eme, et teda on auhinnatud o\u0303ige mitmel korral: Betti Alveri debu\u0308u\u0308di\u00adpreemia, Friedebert Tuglase novelli\u00adpreemia, Tallinna U\u0308likooli kirjandusauhind, koguni kaks Kultuur\u00adkapitali aastapreemiat. No ei ole tunnustamata geenius. Aga \u201eneetud poeet\u201d ei saa olla auhinnatud, ta peab olema po\u0303latud, to\u0303rjutud, maha tallatud ja unustatud. Teda lihtsalt ei tunnustata kunagi, juba definitsiooni ja\u0308rgi. Nii polegi mingi ime, et ka Ju\u0308rgen Rooste ise langeb nende auhinnatud to\u0303braste kilda, kes toodavad \u201eemotsionaalset praaki\u201d, sellal kui to\u0303eline geenius vaevleb u\u0308ksinduses, hu\u0308ljatud, alandatud ja solvatud."}, {"text_idx": "#000054", "text": "(ta oli ja\u0308a\u0308nud mind u\u0308ksisilmi po\u0303rnitsema"}, {"text_idx": "#000055", "text": "silmad olid saanud veidi ha\u0308maras valguses"}, {"text_idx": "#000056", "text": "ma arvan (sosistas ta) mulle meeldib"}, {"text_idx": "#000058", "text": "siis kui sa vaakumi a\u0308ra vo\u0303tad siis"}, {"text_idx": "#000059", "text": "on ko\u0303ik kohad seda va\u0308rsket so\u0303nulseletamatut"}, {"text_idx": "#000061", "text": "armastus aga tapab \u2013 ko\u0303ik la\u0308heb"}, {"text_idx": "#000063", "text": "ja meie oleme va\u0308rske liha"}, {"text_idx": "#000065", "text": "Nentigem siis, et Ju\u0308rgen Rooste poeetiline ko\u0303nepruuk juurdub tugevasti dekadentlikus ja romantilises traditsioonis, isea\u0308ranis poe\u0300te maudit\u2019 kuvandis ja romantilises iroonias. (Kuvandil on mo\u0303istagi varasemaidki eelka\u0308ijaid, na\u0308iteks Archipoeta.) Samas on aga selge, et Rooste figuur on ta\u0308napa\u0308eva eesti luules va\u0308ga reljeefne, tema omapa\u0308ra on selgesti tajutav ning nooremaid tulijaid ei vo\u0303rrelda Roostega sugugi mitte ilmaasjata. Kuid milles see omapa\u0308ra seisneb? Milliste omaduste silmahakkav kombinatsioon teeb Ju\u0308rgen Roostest selle Ju\u0308rgen Rooste, keda ei saa kellegi teisega segi ajada?"}, {"text_idx": "#000066", "text": "Eristada vo\u0303iks kolme peamist fookust. Esiteks, Rooste luule on alati ro\u0303hutatult teatraalne, ka siis, kui ta vestab igapa\u0308evaseid u\u0308ksikasju vo\u0303i intiimseid detaile. Ko\u0303ik joonistatakse va\u0308lja terava, dramaatilise z\u030cestiga, justkui ei elatakski enese jaoks, vaid selleks, et oma elu ko\u0303ikidele na\u0308idata: nii vabaneb \u201eneetud poeet\u201d oma needusest, jagades selle jupphaaval laiali, kuni see mureneb peaaegu olematuks. Isegi eneseiroonia on teatraalne ja personifitseeritud. Konfessionaalses registris kehastab seda irooniat \u201eLolitalugude\u201d teismeline, kelle sarkasmile luuletaja kuidagi vastu ei saa; satiirilises registris on personifikatsiooniks Jossif Stalin, hauatagune kuju, kes ko\u0303neleb luuletajaga pealtna\u0308ha so\u0303bralikult, kuid on tegelikult juba vo\u0303tnud mo\u0303rtsukaliku vo\u0303imupositsiooni, mis vastura\u0308a\u0308kimist ei salli. Stalin ilmub lavale triloogia teises osas (\u201eLuuletunnid\u201d, S, 22\u201325), ja temast on juttu ka kolmanda osa lo\u0303pus (\u201eKoba kunstitund\u201d, SST, 100\u2013101, \u201eStalini vurrud (ko\u0303ige halvemad read)\u201d, SST, 107). Just Stalini kuju kaudu sigineb meele\u00adheitelauludesse ajalooline mo\u0303o\u0303de, temaga seostatakse isegi \u201euue / va\u0308rdjaliku trumputinimaailma\u201d su\u0308ndi (SST, 107). Sedavo\u0303rd teatraalsel taustal na\u0308ib u\u0308pris ta\u0308helepanuva\u0308a\u0308rne, et triloogia juhatab sisse satiiriline proosaluuletus \u201eProloog: nu\u0308u\u0308disteatri ABC\u201d (VA, 9\u201310), millele Rooste poeetiline pihtimusteater ilmselt tahab vastanduda."}, {"text_idx": "#000069", "text": "ma olen liigagi olemas ja u\u0308htlasi"}, {"text_idx": "#000070", "text": "Kogu to\u0303de poe\u0300te maudit veel o\u0308elda ei saa, aga ta saab luua to\u0303e u\u0308tlemise tingimusi, teatavat \u201etaustamu\u0308ra\u201d, mille po\u0303hjal to\u0303de saab viimaks esile tulla. See to\u0303de ei ole teadlaste ega o\u0303petlaste to\u0303de, ta ei ole verifitseeritav ega falsifitseeritav: ta on miski, mis paneb vastu, millest u\u0308kski u\u0308hiskond kunagi lahti ei saa, ja mis alati tagasi tuleb, hoolimata to\u0303rjumisest, manamisest ja ha\u0308mamisest. Ja lo\u0303ppkokkuvo\u0303ttes on see ainus asi, mis poeetilist pingutust va\u0308a\u0308rib."}, {"text_idx": "#000071", "text": "Need kolm fookust \u2013 teatraalsus, poeetilise va\u0308ljenduse va\u0308a\u0308rtustamine, to\u0303eu\u0308tlemise vo\u0303imalikkus \u2013 loovadki minu meelest konstellatsiooni, millesse koonduvad tunnused Ju\u0308rgen Rooste omapa\u0308ra moodustavad. Eraldi vo\u0303etuna poleks u\u0308kski ku\u0308ll piisav, kuid koos annavad nad vajaliku kontsentratsiooni. Ilmselt kehtib see ka Rooste loomingu kohta tervikuna. Meeleheite-triloogia paistab lihtsalt olevat moment, kus mo\u0303ttes\u030caakalid eriti raevukalt kla\u0308fivad. Ja mida a\u0308gedamalt nad seda teevad, seda tugevamini kumendab ko\u0303ik, \u201emis kunagi ei juhtunud\u201d, aga mis on ometi saabumas, ilma irooniatagi."}, {"text_idx": "#000072", "text": "[2] \u201eNeetud poeedi\u201d so\u0303napaar tuli laiemalt ka\u0308ibele pa\u0308rast Paul Verlaine\u2019i antoloogiat \u201eLes poe\u0300tes maudits\u201d (1884), kus Verlaine esitleb viit kaasaegset luuletajat, nende seas Ste\u0301phane Mallarme\u0301 ja Arthur Rimbaud. Verlaine ei ma\u0308a\u0308ratle \u201eneetud poeeti\u201d kuigi selgelt, raamatu eesso\u0303na koosneb vaid paarist lu\u0308hikesest lo\u0303igust, kus ro\u0303hutatakse, et antoloogias tutvustatavad luuletajad olevat \u201eabsoluutsed kujutlusvo\u0303imelt, absoluutsed va\u0308ljenduses\u201d, kuid sellest hoolimata \u201eneetud\u201d. Seega on algusest peale tegu enneko\u0303ike kuvandi loomisega, mis luuletaja isiksust ega loomingut ta\u0308psemalt ei iseloomusta, vaid osutab ainult ta suhtele u\u0308hiskondliku kontekstiga."}, {"text_idx": "#000073", "text": "[3] Triloogia osadele viitavad ja\u0308rgnevalt lu\u0308hendid VA (\u201eVeider aeg\u201d), S (\u201eSagittarius A*\u201d) ja SST (\u201eSignaal surnud ta\u0308helt\u201d)."}, {"text_idx": "#000077", "text": "Tiina Pai: \u201eKo\u0303nelused teise tiigriga\u201d."}, {"text_idx": "#000079", "text": "No\u0303nda algab Tiina Pai jutukogumik \u201eKo\u0303nelused teise tiigriga\u201d. Ha\u0308rrasmees u\u0308lakorruselt on endine tsirkuseartist, tiigritaltsutaja Ma\u0301rkus Mester, kes nu\u0308u\u0308d koos Menelaose-nimelise polu\u0308glotist tiigriga aitab ko\u0303iksugustel maailma asukatel oma keeruka hingeeluga toime tulla. Kakaduu Melnikov, lauluha\u0308a\u0308le kao\u00adtanud kunagine kuldko\u0303ri, on vaid u\u0308ks selle paari paljudest patsientidest. O\u0303hukese teose raamjutustuse jooksul ka\u0308ib minajutustaja u\u0308lakorrusel loomi toitmas ja paneb kirja jutuka tiigri pajatused mitme\u00adsugustest haigusjuhtumitest, pikkides sinna vahele ka turulka\u0308igu kirjeldusi ja igat laadi teavet, mis tal u\u0308lakorruse elanikest o\u0303nnestub hankida. Niisiis on jutukogumikul kaks mo\u0303neti eraldiseisvat, mo\u0303neti po\u0303imuvat narratiivitasandit: raamjutustus, kus figureerivad peamiselt minajutustaja ja tiiger, ning lood, mis kubisevad erilaadsetest elusolenditest \u2013 ka neist, keda \u201ekonventsionaalses mo\u0303ttes olemas ei ole\u201d (lk 57)."}, {"text_idx": "#000080", "text": "Raamjutustuses on kandev nimetu minajutustaja, riigibu\u0308rokraatia mada\u00adlama astme to\u0308o\u0308taja kuiv ja natuke iroo\u00adniline ha\u0308a\u0308l. Tegu on u\u0308sna trafaretse tege\u00adlasega, kes satub argistesse tu\u0308u\u0308psituat\u00adsioonidesse: vihastab la\u0308rmakate naabrite peale, ahastab a\u0308rkamisja\u0308rgse heinakuhjasoengu pa\u0308rast, lo\u0308o\u0308b aega surnuks tu\u0308histe ajaviidetega ja hellitab kirjanduslikke ambitsioone, mis saavad hoogu \u201eeriti pa\u0308rast mo\u0303ne ja\u0308rjekordse paljukiidetud uudisteose la\u0308bilugemist\u201d (lk 10). Siiski antakse mo\u0303ista, et jutustaja pole oma va\u0308ikekodanliku eluga la\u0308binisti rahul, vaid loodab igapa\u0308eva mattklaasist akna taga na\u0308ha midagi kas vo\u0303i natukenegi erakordset. Ta tunnistab, et on aeg-ajalt segi ajanud unena\u0308o ja reaalsuse, et uude kohta kolides tabas teda \u201ekummaline tundmus, et asjad siinkandis pole pa\u0308ris sellised, nagu na\u0308ivad, et tegelikkus pole kaugeltki nii va\u0308ikekodanlikult u\u0308ksluine, kui maja u\u0308le vaadates tundus\u201d (lk 9). Ra\u0308a\u0308kiva tiigriga kohtudes tabab teda esialgu ootuspa\u0308rane s\u030cokk, ent mida enam ta Menelaose lugusid kuulab, neile kaasa elab ja neid kirja paneb, seda enam muutub u\u0308leloomulik tema silmis loomulikuks."}, {"text_idx": "#000081", "text": "Tiiger pajatab olukordadest, kus iga\u00adsugused elusolendid on keerukatel viisidel ha\u0308tta sattunud ning vajavad paari head so\u0303na vo\u0303i arstirohtu. Nendes lugudes demonstreerib Tiina Pai suurepa\u0308rast kujutlusvo\u0303imet ja oskust absurdi juures to\u0303sist na\u0308gu teha. Juhtumid on ko\u0308itvad: alates maailmatasemel kassteadlasest, kelle omanikud na\u0308evad teda ainult armsa lollikesena, kuni kaheksajalg Oskarini, kes teeb mereno\u0303ia abil la\u0308bi ta\u0308ieliku metamorfoosi. Sekka lood haldjariigist ja selle bu\u0308rokraatiast, verioravatest ja aust\u00adrist, kel on vaimse tervise ha\u0308ired."}, {"text_idx": "#000082", "text": "Need kaks lootasandit moodusta\u00advad vastandpaari: u\u0308hel pool lapselik ma\u0308n\u00adgude ja lugude maailm ning teisal rutiinne, kohustusmustriline ja va\u0308ikekodanlik lihvitud ta\u0308iskasvanuelu. Nende segipaiska\u00admine ja lammutamine na\u0308ibki olevat teose tuum. Ko\u0303ik-on-vo\u0303imalik-maailm ja ko\u0303ik-lihtsalt-on-nii-maailm. \u201eKo\u0303nelused teise tiigriga\u201d paneb need kaks sfa\u0308a\u0308ri ko\u0303rvuti liikuma ja so\u0303lmib nende otsi kokku, lepitab vastandeid. Na\u0308iteks tiiger Menelaose jutustused ra\u0308a\u0308givad ku\u0308ll igapa\u0308evaeluga vo\u0303rreldes fantastilistest su\u0308ndmustest, ent lo\u0303ppevad tihti Menelaose ja Ma\u0301rkuse arstliku sekkumisega. Vastandpaari lagunemise murdepunktiks vo\u0303ib pidada momenti, mil Menelaos kuulutab mo\u0303istatuslikuks ja ettena\u0308gematuks hoopis argise inimelu, mida senimaani on kirjeldatud tsu\u0308klilise ja igavana: \u201eVaata, inimeste puhul ei ole kuidagi antud aimata lo\u0303pplahendusi. Kivist su\u0308da vo\u0303ib ja\u0308a\u0308da kiviks, muutudes ja\u0308rjest ko\u0303vemaks. See vo\u0303ib mureneda, vo\u0303ib teisi kivisid lo\u0303ikavaks teemandiks muutuda, vo\u0303ib uuesti u\u0308les sulada, ko\u0303ik on vo\u0303imalik.\u201d (Lk 58\u201359.) Ko\u0303ik-lihtsalt-on-nii-maailmast saab ja\u0308lle ko\u0303ik-on-vo\u0303imalik-maailm, vii\u00admasest ku\u0308ll ei puudu absurdi\u00adnoodid \u2013 sest absurd on va\u0308ltimatu, kui puutuda ootamatult kokku ammu selja taha ja\u0308a\u0308nud lapsepo\u0303lve toimemehhanis\u00admidega."}, {"text_idx": "#000083", "text": "U\u0308ks vahend, mis seda lapsepo\u0303lve taas\u00adtulekut struktureerib, on jutukogumiku intertekstuaalne mo\u0303o\u0303de. See avaldub suh\u00adtes lastekirjandusega: laiemalt looma\u00adlugude z\u030canriga, kitsamalt dialoogis kind\u00adlate hu\u0308potekstidega. Mo\u0303lemal juhul ma\u0308ngitakse nendesamade eespool kirjeldatud vastandlike olemisvormidega, lapselikult fantastilise ja ta\u0308iskasvanulikult argisega. Nagu intertekstuaalsetes ma\u0308ngudes ikka, sa\u0308ilitatakse alustekstist mo\u0303ni aspekt, aga lisatakse midagi uut, mis seda nihestab. Na\u0308iteks enamikus kogu\u00admiku loomalugudes kasutatakse antro\u00adpomorfiseerimisvo\u0303tet, ent mo\u0303nel juhul keeratakse sellele uus vint peale: hobusena\u0308oga inimtu\u0308druk Angelinast saab kaunis ma\u0308ra. Teine vo\u0303te on selgitada ilmselget fantastikat realistliku loogika ja\u0308rgi. Kassteadlase Alfonsina loost selgub, et kassidel to\u0303epoolest on u\u0308heksa elu ta\u0308nu nende erakordsele vo\u0303imele ajas ra\u0308nnata \u2013 realistlik pole siin muidugi po\u0303hjendus ise, vaid po\u0303hjendamine kui vo\u0303te. Haldjate ja inimeste maailma u\u0308henduspunktiks ja mo\u0303lemas sfa\u0308a\u0308ris toimivaks psu\u0308hholoogiliseks ravimeetodiks on medi\u00adtatsioon. Ja no\u0303nda edasi: ta\u0308iskasvanuelu a\u0308raseletatud niidid po\u0303imitakse kokku lapse\u00adpo\u0303lve lo\u0303putute vo\u0303imalustega."}, {"text_idx": "#000084", "text": "Mis puudutab konkreetseid alustekste, siis neid on teosel mitu. Na\u0308iteks detektiiv-psu\u0308hholoog-arst Ma\u0301rkus Mester meenutab oma ravitegevustes kahtlemata Doktor Dolittle\u2019it. Ning loos \u201eKarpidest ja pa\u0308rlitest\u201d selgub ajapikku, et peatu\u0308ki alustekstiks on Lewis Carrolli jutustav luuletus Morsast ja Puusepast, mis pa\u0308rineb loost \u201eAlice peeglitagusel maal ja mis ta seal na\u0308gi\u201d. Ent ko\u0303ige ilmsem viide lastekirjandusele peitub muidugi Pai kogumiku pealkirjas, mis viitab Donald Bisseti raamatule \u201eKo\u0303nelused tiigriga\u201d."}, {"text_idx": "#000085", "text": "Bisseti loos no\u0303udis va\u0308ike tiiger, et jutus\u00adtaja talle lugusid pajataks. Tiiger nimelt toitus so\u0303nadest ja paisus ta\u0308nu lahkele jutustajale raamatu lo\u0303puks juba u\u0308sna priskeks. Bisseti loomake oli parajalt ninatark ja no\u0303udlik, aga kahtlemata va\u0308ga armastusva\u0308a\u0308rne. Ka\u0308sitledes Tiigrit Menelaose kirjandusliku eeskujuna, milleks kogumiku pealkiri alust annab, ilmneb nii mo\u0303ndagi po\u0303nevat. Erinevalt Bisseti Tiigrist ei so\u0308o\u0308 Menelaos lugusid, vaid toorest liha, ning peab depressiooni leevenduseks vo\u0303tma antidepressante. Kui Tiiger on muinasjutuna\u0308ljaste laste vo\u0303rdkuju, siis Menelaos on justkui ta\u0308iskasvanuks saamise vo\u0303rdpilt. Midagi on Menelaose ja Tiigri juures sarnast \u2013 nimelt lugude teraapilisus. Lugusid sisse ahmivast Tiigrist on nu\u0308u\u0308d saanud nende jutustaja ning Menelaos annaks justkui kitsarinnaliseks muutunud ta\u0308iskasvanule, keda kehastab minajutustaja, laste\u00adraamatu tarkused edasi (vo\u0303i pigem tagasi)."}, {"text_idx": "#000086", "text": "Kuigi see ta\u0308iskasvanuelu ja lapsepo\u0303lve vastandus loob lo\u0303busa ja nauditava jutumaailma, on kogumikul ka mo\u0303ningaid no\u0303rku kohti. Need on enamjaolt raamjutustuse, mitte lugude puuduja\u0308a\u0308gid. Na\u0308iteks ei paku seigad jutustaja puhkusest ja tegevustest va\u0308ljaspool ko\u0303nelusi tiigriga just kuigi rammusat vaimutoitu. On raske o\u0308elda, miks, ent asi vo\u0303ib olla minajutustaja stereotu\u0308u\u0308pses kuivas iroonias ja ka\u0308itumises. Ning pean tunnistama, et samal po\u0303hjusel ja\u0308ttis mind ku\u0308lmaks ka teose lo\u0303pp. Ku\u0308simused, mis raamjutustuses o\u0303hku ja\u0308a\u0308vad, to\u0303otavad teosele ja\u0308rge. Ent kuna jutukogu\u00admiku tugevaks ku\u0308ljeks on tiigri lood, mitte raamjutustuse narratiiv, ei tekita potentsiaalne ja\u0308rjeootus sellest aspektist kahjuks po\u0303nevust. Ja\u0308a\u0308gu ku\u0308simused siis parem juba vastusteta."}, {"text_idx": "#000087", "text": "Niisiis \u2013 millest saavad alguse muu\u00adtused? Igapa\u0308evaelu tsu\u0308klilisusest aitab va\u0308lja murda loojutustamise maagia. (Ja ega puhkus ka paha tee.) Tiina Pai jutukogumikus ro\u0303kkab absurdihuumor ja leidub siirast ro\u0303o\u0303mu lugudest, kus kohtuvad pa\u0308riselu ja muinasjutuilm. Fan\u00adtastilisele leidub seletus, inimka\u0308itumisele aga mitte alati \u2013 nagu lapsepo\u0303lves, kui ko\u0303ik mo\u0303istatuslik leidis aegamisi oma koha ning alles hiljem selgus, et po\u0303hjen\u00addused ja seletused on a\u0308a\u0308rmiselt suhtelised. \u201eKo\u0303nelused teise tiigriga\u201d on kiire arenguga kujutlusrikas lugu, mis pakub igapa\u0308evaelu piire u\u0308letavas muinasjutulisuses mo\u0303nusat meelelahutust."}, {"text_idx": "#000088", "text": "Teisel pool ridu on vo\u0303rratu tu\u0308hermaa"}, {"text_idx": "#000090", "text": "Ideaalne su\u0308gisraamat. Ha\u0308marad musta huumoriga lood inimloomuse tumeda\u00adtest soppidest, mis on nagu loodud pime\u00addatel o\u0303htutel lugemiseks. Peamiselt krimikirjanikuna, aga ka terava kultuurikriitikuna tuntud Katrin Pauts on temaatiliselt seotud kogumiku tosin nurjatut lugu pannud kirja nii, et lugemine ei tekita depressiooni (issand, mil\u00adlised raisad me, inimesed, ikka oleme!), vaid pigem aitab sellest lahti saada, sest kui kirjanik tabab biiti, annab see ikkagi lootust."}, {"text_idx": "#000091", "text": "Masendust o\u0303hkub neilt leheku\u0308lgedelt ku\u0308ll, aga see annab ainult sa\u0308rtsu juurde nagu vu\u0308rtsid tumedas o\u0303lles. \u201eMind valdab lootusetu tu\u0308lpimus.\u201d (Lk 36.) \u201eTunnen, et mu elul puuduvad siht ja mo\u0303te.\u201d (Lk 60.) \u201eNoodid kerkivad o\u0303hku ja langevad elutult maha, ruumi mu u\u0308mber ho\u0303lvab a\u0308kki saabunud su\u0308gise la\u0308ppunud mullalo\u0303hn.\u201d (Lk 79.) \u201eSu vanaema on siis ehk o\u0303nneks surnud.\u201d (Lk 176.) Mingi tont paistab vaevavat ko\u0303iki tegelasi."}, {"text_idx": "#000092", "text": "Autori vilumus krimikirjanikuna on pinge kruttimisel abiks olnud, kuigi puhta\u00advereliste mo\u0303rvalugude asemel on \u201eTallinna tumedas\u201d tegemist pigem moodsate inimtu\u0308u\u0308pide liialdatud psu\u0308hholoogiliste portreedega. Paljud tu\u0308u\u0308bid on u\u0308sna sarnased: varases keskeas pealinlased, kes on ta\u0308iskasvanuks saamist edasi lu\u0308kanud ja kohtuvad nu\u0308u\u0308d eluteel esimeste to\u0303siste jo\u0303nksude ja ka\u0308a\u0308nakutega, mida nad u\u0308letavad kahtlasi vo\u0303i kuritegelikke abino\u0303usid kasu\u00adtades. Sest maailm kukub ju kokku, kui nende uus teos piisavalt ta\u0308helepanu ei saa vo\u0303i kui see, kellele silma heidetakse, neid ei ma\u0308rka. Loos \u201eMuusika\u201d triivib peategelane painavasse hallutsinatoorsesse ulma. Lu\u0308hikeses jutus on mitu po\u0308o\u0308ret, enim paelub lugedes aga ko\u0303he atmosfa\u0308a\u0308r. U\u0308hes mo\u0303juvaimas novellis \u201eHa\u0308a\u0308l\u201d ei juhtu aga midagi otse kuritegelikku. Siin otsib kirjanik oma ha\u0308a\u0308lt, kuid kaotab end rivaliteedis so\u0303pradega sootuks, su\u0308nd\u00admustesse sekkuvad meelepetted ja viirastused. Vanalinna kummitusmajalik atmosfa\u0308a\u0308r on loodud hoogsalt, loo iva on aga selles, mis juhtub, kui pidada va\u0308liseid saavutusi inimsuhetest ta\u0308htsamaks. Moraali ei tooda o\u0303nneks va\u0308lja rasvaselt ja jo\u0303uga, ent kadeduse ja konkurentsi teema kerkib u\u0308les veel mitmes loos: romaani\u00adkirjaniku identiteedi vargus \u201eHullumajas\u201d, armukadedus, mis viib teise elu ihkamiseni, \u201eJa\u0308ises vees\u201d. Alati ei ole asjad nii lootusetud: \u201eVuhvel Fendi\u201d na\u0308itab, kuidas saada u\u0308le tapvast FOMO-st, meie aja ajuhaigusest. Filmirez\u030cisso\u0308o\u0308ri tung iga hinna eest pildil olla leiab siin ootamatult lihtsa lahenduse."}, {"text_idx": "#000093", "text": "U\u0308ldiselt himustatakse \u201eTallinna tume\u00addas\u201d aga ligimese naist, meest, koda, edu, vara ja loomingut, kariloomi ku\u0308ll siiski mitte. Himustajad ka\u0308ituvad nagu Wilhelm Buschi Maks ja Moorits \u2013 nad on to\u0303elised paharetid, kes ei kohku tagasi u\u0308hegi moraalse takistuse ees, ehkki \u201eJa\u0308ise vee\u201d peategelane, kes astub vo\u0303itlusse kuulsa laulja Anetiga filmirez\u030cisso\u0308o\u0308r Veiko pa\u0308rast, lausub endale: \u201eEga ma jumal ole, et elu ja surma u\u0308le otsustada tohiksin.\u201d (Lk 196.) See lause toob va\u0308lja teose ko\u0303ige o\u0303o\u0303vastavama ku\u0308lje: tegelased on silmakirjalikud iseendaga, oma sise\u00admonoloogides. Ilmselt rahulolematusest enesega kerkib esile veel u\u0308ks jutukogu la\u0308biv motiiv: ei himustata mitte ainult ligimese vara ja abikaasat, vaid ligimest ennast, tema identiteeti ko\u0303ige naha ja karvadega."}, {"text_idx": "#000094", "text": "Lood katkevad u\u0308pris ja\u0308rsult, efektselt, lugejal to\u0303mmatakse a\u0308kki vaip alt a\u0308ra, kuigi kohati tundub, et midagi ja\u0308a\u0308b u\u0308tlemata, kirjanik on selle julma ja kindla ka\u0308ega ka\u0308rpinud, et mitte muutuda didak\u00adtiliseks. O\u0303petuseiva vo\u0303iks ehk leida negatiivsest eeskujust, aga selleks peaks lugeja suutma neisse tegelastesse sisse elada \u2013 see ei ole eriti reaalne, kes meist ikka end lontrusena tunda tahaks. Pauts ei kujuta oma kangelasi just erilise empaatiaga (kui va\u0308lja ja\u0308tta mu\u0308stilisim neist, \u201eKajaka\u201d minategelane). Sappi ja soppa on mo\u0303nuga va\u0308lja valatud, mo\u0303ni lugu on nagu a\u0308mber ja\u0308a\u0308vett pa\u0308he, na\u0308iteks \u201eJo\u0303ulumees\u201d, olge lahked, kas me siis sellist jo\u0303ulumeest oota\u00adsime!"}, {"text_idx": "#000095", "text": "Ko\u0303ige naljakam on \u201eAnonu\u0308u\u0308mne alli\u00adkas\u201d. Totras laadis ja justkui u\u0308he hooga lajatatud lugu kannab aga su\u0308gavamat ta\u0308hendust. Loos esindavad kaks tegelaskuju vastassuunalisi jo\u0303ude: u\u0308hes on a\u0308a\u0308rmusliku kuju vo\u0303tnud lahe logardlus ja teises to\u0308o\u0308kas ja tubli \u201eedasipu\u0308rgiv vaim\u201d, mis va\u0308ljendub ko\u0303mu-uudiseid jahtivas ajakirjanikus. Veebiuudiste vilgas tuleva\u0308rk on keeratud ta\u0308ielikku groteski. \u201eKohutav! Mu\u0308rkmadu nudistide rannas!\u201d (Lk 151.) Narkourgas pitsabaaris, iidse ordu salau\u0308hing Kalamaja keldris. Lahutavad kuulsused niikuinii. Klikimajanduse pihta tulistatud meedia\u00adkriitilises palas kirjeldatakse samas ka leebel ja humoorikal toonil pomm\u00aduudiste ja\u0308relmo\u0303jusid."}, {"text_idx": "#000096", "text": "Mis aga esmalt pilku ko\u0308itis, oli lugude jaotumine linnaosadesse. Esindatud on ku\u0308ll ainult vanalinn, Kalamaja, Kadr\u00adi\u00ad\u00adorg, Noblessner ja Meriva\u0308lja. Peab kah\u00adjuks u\u0308tlema, et linnageograafia on raamatu teljeks vaid va\u0308liselt, pigem on see ehk to\u0303mbav mu\u0308u\u0308giargument. Seda ku\u0308lge oleks vo\u0303inud \u201eTallinna tumedas\u201d edasi arendada. Rohkem linnaosi, rohkem lugusid igast osast (praegu on igast kaks, va\u0308lja arvatud neljaga esindatud Kalamaja), rohkem linnaosade eripa\u0308ra ja vaimu. Kuid siis peaks raamat olema tu\u0308sedam kui napp 200 leheku\u0308lge, kuhu mahub kaksteist lugu."}, {"text_idx": "#000097", "text": "Paar lugu on ka liiga visandlikud, et toimima hakata, nimelt \u201ePostkast\u201d ja \u201eMa\u0308gedes\u201d. Asi polegi miniatuursuses, vaid nappidel leheku\u0308lgedel ei jo\u0303ua autori trumbiks olev vo\u0303o\u0303ritusefekt to\u0308o\u0308le hakata. Samas ka\u0308ivitub see po\u0303gusas \u201eKajakas\u201d hooga ja mo\u0308llab ta\u0308istuuridel."}, {"text_idx": "#000098", "text": "Kokkuvo\u0303tteks: kas tegu on lihtsalt ja\u0308rje\u00adkordse jutukoguga vo\u0303i sellisega, mida vo\u0303iks lugeda inimene, kes ko\u0303ike lugeda ei jo\u0303ua (kes jo\u0303uakski?), aga kes tahaks lugeda neid ko\u0303ige ta\u0308htsamaid, mille abil saab pildi sellest, mis kirjanduses toimub?"}, {"text_idx": "#000099", "text": "Viimasel paaril aastal on Eestis ho\u0303isatud lu\u0308hiproosa tagasituleku vo\u0303i lausa vo\u0303iduka\u0308igu u\u0308le. Et otsisime noid suuri pakse romaane mis otsisime. Mo\u0303ned saime ka. Nu\u0308u\u0308d tahaks mo\u0303nusaid jutukesi, kena kompaktne vo\u0303tta ja lugejal, va tormajal, on aega lugeda. Ei pea surema sinna pika taiese otsa! Vo\u0303ta vo\u0303i lausa bussi\u00adpeatuses telefoni asemel ka\u0308tte! Ja to\u0303esti, paaril viimasel aastal on neid novellikogusid lademeis ka tulnud, ku\u0308ll autorikogumikke, ku\u0308ll antoloogiaid. Ku\u0308simus on ja\u0308rjekordset uudisteost ka\u0308tte vo\u0303ttes ju peamiselt selles: kas kirjanik u\u0308letab ku\u0308nnise konkurentsis tuhandete teiste kirjanike ja raamatutega, inimeste \u201earvuti\u00adajaga\u201d, multira\u0308hklemise ja ts\u030cillimisega, kohvikutes ja mittekohvikutes seltsimisega. Istungi lambi all ja loen, diivanist ei to\u0303use?"}, {"text_idx": "#000100", "text": "Kogu oma pessimismi juures olen optimist (kui enam halvemaks minna ei saa, siis ei saa) ja mulle tundub, et seotud tekstil on koht olemas. Kui raamat lubab, siis surun end sinna diivanisse, ja ma pole vist ainus. Elame kerimise ajastul, kerime voogedastuses muusikaalbumeid ja filme ja sarju, videoloenguid \u2013 jo\u0303uaks ainult lo\u0303ppu, sest lo\u0303pus on mingi valgus? Ehk on? Ha\u0308sti, see tuluke oli miraaz\u030c, vo\u0303tame ette ja\u0308rgmise. Aga ega loojad ka lollid ole, nad leiutavad liime, et hu\u0308per\u00adaktiivset elukat taiese ku\u0308lge taltsutada. Samas muutub tarbija u\u0308ha targemaks: tu\u0308hja efektiga teda ei vo\u0303lu."}, {"text_idx": "#000101", "text": "Pautsil on see liim olemas. Ning vo\u0303lu\u00adnipp on asjaolu, et tema tegelased on ise samasugused ra\u0308hklejad nagu enamik eeldatavaist lugejaist ning nende ka\u0308ike ja saatusi lugedes ette ei aima. Lugu pole siiski iial po\u0303nev pelgalt po\u0303nevuse pa\u0308rast: keegi sooritab roima, noh ja mis siis? Paljud krimikirjanikud lo\u0303ikavad loorbereid kohavaimuga: kuskil ku\u0308las kollitab salapa\u0308rane mo\u0303rvar. Teised ro\u0303huvad psu\u0308hholoogiale, su\u0308u\u0308mega elamisele, tsivilisatsiooniniidistiku haprusele: tun\u00adtuim na\u0308ide on Dostojevski \u201eKurito\u0308o\u0308 ja karistus\u201d. Nordic noir u\u0308ritas ka vahepeal \u201eDostojevskit teha\u201d, kuid viimasel ajal on hakanud end lihtsalt kordama."}, {"text_idx": "#000102", "text": "Saarte-po\u0303nevike sarjaga tuntust kogu\u00adnud Katrin Pauts on kohavaimu mana\u00admises meister, aga kordama ta end ei hakka, va\u0308hemalt mitte selle teosega. Psu\u0308hholoogilisel poolel on ta astunud sammu edasi, ent \u201eTallinna tumeda\u201d jo\u0303ud on muus: see on hetkede tabamine. Kui mingisse viivu su\u0308veneda, ilmneb imelikke asju. O\u0303hk hakkab va\u0308relema, tu\u0308hja koha pealt hakkavad arenema su\u0308ndmused, fantaasia ka\u0308ivitub, inimesed ei ole need, kes na\u0308ivad. Pauts oskab hetki seisma panna ja neid seeja\u0308rel maalida, sageli lopsakate, kirevate va\u0308rvidega, mis pastelsemaid toone ihkavale lugejale vo\u0303ivad lausa vo\u0303ikad paista. Tume on kogumik pigem meelelaadi poolest, kuid ha\u0308mar on ju paeluv."}, {"text_idx": "#000103", "text": "Jah, naeruva\u0308a\u0308ristatud on mo\u0303ndagi inim\u00adl\u00adoomuse tobedamat tahku: alpust, ahnust, kadedust. Ning ko\u0303ige ka\u0308ivitajaks on meedias propageeritav edukultus. Aga ma ei tahaks siduda Katrin Pautsi jutte mingi u\u0308he o\u0303o\u0303nsa u\u0308ldistuse ku\u0308lge. Maailma ei tee huvitavaks mitte suured u\u0308ldistused ja u\u0308htsed narratiivid, vaid pigem pisimad u\u0308hisnimetajad. Neid pisiasju, mida avastada vo\u0303i a\u0308ra tunda, siin leidub: \u201e.. istun u\u0308hele pingile, millelt saab ta\u0308navat ja\u0308lgida. Asjata nurisevad inimesed nende pinkide u\u0308le, et siit ei ole ju midagi na\u0308ha. Kuidas ei ole? Teisel pool on vo\u0303rratu tu\u0308hermaa, kus o\u0303htu\u00adpimeduses plingivad salapa\u0308rased tuled. Ta\u0308na o\u0303htul kujutan ette, et need on soovaimud.\u201d (Lk 63.) See on minu jaoks raamatu u\u0308ks vo\u0303tmekohti. Kirjanik ise istub, kujutab ette, ja kujutab ette midagi reaalsusest erinevat, ent sellega haakuvat. Ameerika kirjandusteadlane Walter Benn Michaels vo\u0303tab oma teose \u201eU\u0308hiskondliku probleemi ilu\u201d kokku so\u0303nadega: \u201eSest ta\u0308iuslik teos on selline, mis enda ja maailma erinevust kinnitades tagab nii omaenda autonoomia kui ka selle maailma suhtelise autonoomia \u2013 u\u0308hiskondliku struktuuri taandamatuse meie afektiivsele suhtele selle struktuuriga. Just seeto\u0303ttu on kunsti u\u0308lesanne maailmas luua maailmast erinevat kunsti.\u201d[1]"}, {"text_idx": "#000104", "text": "\u201eTallinna tume\u201d ei ole ta\u0308iuslik, aga on iselaadne, ja mo\u0303ningatele puudustele vaatamata aasta olulisemaid novelli\u00adkogusid tihenevas konkurentsis. Loodan, et konkurendid ei kipu tema hinge kallale."}, {"text_idx": "#000107", "text": "Elu on unena\u0308gu, aga mis siis?"}, {"text_idx": "#000109", "text": "Ka\u0308tlin Kaldmaa \u201eMinu ku\u0308las Islandil ja minu ku\u0308las Kreekas\u201d na\u0308ib pealiskaud\u00adsemal tutvumisel lihtsa ja mo\u0303nusa, vahest isegi pre\u00adtensioonitu lugemisena. Va\u0308ikesed ja lee\u00adbed igapa\u0308evadetailid, mis raamatu leheku\u0308lgedel ilmuvad, na\u0308iteks hommikukohv ja aprikoosimoos, mo\u0303juvad erakordselt vo\u0303luvana, samuti kui kohalikku kultuuri ja kombeid talletavad hetkeu\u0308lesvo\u0303tted lasevad aimata midagi just sellele konkreetsele paigale ainuomast. \u201eSee kohvik on ko\u0303ige varem lahti, seal saab juba kuuest kohvi, ro\u0308stsaia ja vett. Mo\u0303ni hommik istub siin ka Manolis ja mo\u0303ni hommik on tal neli eeslit kaasas. Eeslid ei istu, nemad proovivad viinapuulehti nahka pista ja siis annab kohvikumees neile eelmise pa\u0308eva saia.\u201d (Lk 8.) Need ei ole enam tavalised hetked, vaid iseloomustavad tervet paika, kultuuri ja u\u0308hiskonda otsekui koond\u00ad\u00adport\u00adree. Autori kirjeldatud kohad ja situat\u00adsioo\u00adnid mo\u0303juvad misanstseenidena mo\u0308o\u0308dunud sajandite rahulikuma ru\u0308tmiga elust, mil aega oli alati ku\u0308llaga ning inimesed leidsid to\u0308o\u0308de-tegemiste ko\u0303rvalt mahti, et ja\u0308lgida elu kulgemist. Lihtsate, argiste tegevuste ja olukordade kirjeldamine ning hinnangu\u00advaba vaatlemine ongi teost la\u0308biv niit. Kaldmaa juhatab lugeja kirjelduste kaudu millegi suuremani: kirjeldades kohta, argimiljo\u0308o\u0308d, kirjeldab ta ka inimese ja paiga lahutamatust, viise, kuidas paik tingib ini\u00admese ka\u0308itumist, elu\u00adtempot, olemise ja elamise viise. Sealt edasi on veel u\u0308ks samm: tasahilju ja rahulikult, nagu liiguvad ka lood ja u\u0308lesta\u0308hendused raamatus, saab lugeja aimu, et Kaldmaa viitab inimelu uni\u00adversaalsusele. Ko\u0303rvu\u00adtades Islandit Kreekaga, tuues va\u0308lja pisi\u00adkesi sarnaseid detaile olustikupiltides ja inimeste maneerides, antakse meile mo\u0303ista, et nii polaarjoone la\u0308hedal asuval Islandil kui ka vahemerelises leitsakus ka\u0308iakse koos kohviku\u00adtes, ehitatakse maju ja teid, tutvutakse vo\u0303o\u0303\u00adrastega ja tuntakse la\u0308hedust omadega. Mo\u0303ned motiivid ja tegelased on korduvad: oma sariehitaja on nii Islandil kui ka Kreekas; kui minategelane elab Kreekas kiriku ko\u0303rval, siis Islandil lausa kirikuhoones. Islandi ku\u0308laelu po\u0303imub Kreeka eluga ja Kreeka saarerahva toimetamised islandlaste omadega ning kohati eristab neid stseene vaid nutikas ja kaunilt lahendatud ku\u0308ljendus-kujundus. \u201eMinu ku\u0308la Kreekas\u201d ja \u201eminu ku\u0308la Islandil\u201d saavad su\u0308mbol\u00adpaikadeks, kuna nende pa\u0308risnimesid ei maini autor kordagi. Neid vo\u0303ib na\u0308ha kui kodusid vo\u0303o\u0303rsil, mo\u0303lemast korjab minajutustaja su\u0308mpaatsemaid seiku, muutes need enda omadeks."}, {"text_idx": "#000110", "text": "Kaldmaal on vesi sage element, mis tungib teostes esile kui maastiku meelde\u00adja\u0308a\u0308vaim ja vo\u0303imsaim osa: nii siin kui ka romaa\u00adnis \u201eIslandil ei ole liblikaid\u201d on ookean vo\u0303i meri justkui omaette tegelane, mida minajutustaja igatseb ja armastab ning mis ka\u0308tkeb endas alati ka piiritust ja vabanemise tunnet. Kohalejo\u0303udmist. Nii na\u0308iteks esimese supluse hetkel Kreekas: \u201eMina panen pa\u0308ikad selga ja jooksen u\u0308ksipa\u0308ini tagasi sinise a\u0308a\u0308rde. See esimene vetteminemine on mu DNAs nagu rinna all kantud laps.\u201d (Lk 22.) Vesi ta\u0308histab u\u0308htlasi inimeste maailma a\u0308a\u0308rt: \u201eMinu ku\u0308la Islandil on maa lo\u0303pp. Sellest edasi on ainult meri.\u201d (Lk 39.) Kuigi loomult vo\u0303o\u0303ras, teine, on meri ja ookean nii Kreeka kui ka Islandi kontekstis siiski oma, sest inimesed on harjunud merega, selle ko\u0303rval ja seda austades elama. Nendes paikades on eluviis la\u0308bi po\u0303imunud maastiku ja loodusega. Kes on mere a\u0308a\u0308res elanud vo\u0303i merd armastanud, teab hooaja alguses esimest korda lainetesse viskumise tunnet, seda va\u0308rskust ja uut hingamist. Niisamuti kui ritsikate saatel uinujale saavad need va\u0308simatud putukad ka vahemerelise kuiva pa\u0308evakuumuse, hiliso\u0303htul viimaks vaibuva tuule ning lausa paitava pehme o\u0308ise soojuse vo\u0303rdkujuks. Kaldmaa kirjutab: \u201eMu veres ei ole kunagi piisavalt ritsikaid.\u201d (Lk 34.)"}, {"text_idx": "#000111", "text": "Huvitavamates kujundites ja luuleliselt mo\u0303juvates lo\u0303ikudes po\u0303imub loodus ihulisusega, tekib kehaliselt la\u0308bi tajutud poeesia, na\u0308iteks siis, kui minajutustaja on Kreeka saarel seigeldes sunnitud tun\u00adgima la\u0308bi vo\u0303sa: \u201ePa\u0308ike po\u0303letab selle vo\u0303sakaardi kehasse, seda sirgjoonelist kehata\u0308toveeringut kannan su\u0308gavpimeda talveni va\u0308lja.\u201d (Lk 28.) Na\u0308ib, et maastikuelementidest, mis on autorile ko\u0303ige su\u0308damela\u0308hedasemad, loob ta ka ko\u0303ige rikkalikumad kujundid."}, {"text_idx": "#000112", "text": "U\u0308ldiselt on autori va\u0308ljenduskeel ja stiil siiski minimalistlik, mo\u0303nes kohas leiab lugeja vaid napid sedastused olukorra vo\u0303i vaatepildi kohta. Oluline on lauseru\u0308tm, mis tingib lugemise aegluse. Vo\u0303rreldes Kaldmaa varasemate teostega, on siin realismi rohkem ning maagilisust veidi va\u0308hem. Po\u0303hiro\u0303hk on paikade ja sealsete inimeste va\u0308ikeste rutiinide truul kirjeldusel. Kuid hu\u0308ppeid maagilise realismi elutunnetusse ja kirjelduskeelde leiab siingi: \u201eja ku\u0308la taga on ma\u0308ed, kus trollid lammastele jahti peavad \u2013 ainult o\u0308o\u0308siti, sest pa\u0308ikesekiirte vo\u0303lujo\u0303ud teeb trollidest kivikujud.\u201d (Lk 35.) Maagiline, fantaasiarikkam tasand avaldub Kaldmaal sageli just looduslike na\u0308htuste \u2013 ma\u0308ed, ookean, meri \u2013 ning argiste elementide u\u0308hendamises kergelt mu\u0308toloogilises vo\u0303tmes. Vo\u0303i siis nagu kirjelduses Islandil asuvast majakesest: \u201eSelle esimesel korrusel on suur saal ja teine korrus on nagu puri, seljaga po\u0303hjatuule poole. U\u0308kski aken ei avane po\u0303hja. Ookean tuleb akendest sisse, ookeani ha\u0308a\u0308l ja ilmeksimatu heeringalo\u0303hn, aga na\u0308ha teda ei ole.\u201d (Lk 25.) Siin on loodud kujutlus ookeanist, mis lisaks ookeanimu\u0308hale ja soolasegusele lo\u0303hnale vo\u0303iks ka pa\u0308riselt, fu\u0308u\u0308siliselt majja imbuda."}, {"text_idx": "#000113", "text": "Loodus ei ole kunagi omaette, olgugi et u\u0308mbritseb ko\u0303ike ja on inimestest mo\u0303o\u0303tmatult suurem. Loodust kirjeldatakse ini\u00admeste tegemiste taustal, kontekstina, ning sellele annavad va\u0308rvingu eelko\u0303ige ini\u00admeste eluoluga seotud detailid: kohvikud, ma\u0308girajad, hooned, kohalike jaoks tuntud maama\u0308rgid. No\u0303nda maalib Kaldmaa meie silme ette pildikesi mo\u0303lema maa inimestest ja maastikust, autor ise on korraga nii kaastegutseja (taimede kor\u00adjaja, sup\u00adleja, jalutaja) kui ka rahulik vaatleja distantsil (kohvikus istuja). Teost vo\u0303ib lugeda kui lu\u0308hiproosat, mil\u00adlesse on pikitud luulelisust, kujundlikkust, laetud minimalismi, vo\u0303i miks mitte kui vaatlemise ja aegluse poeesiast laetud proosaluulekogu."}, {"text_idx": "#000114", "text": "U\u0308ht to\u0303deb Kaldmaa nii Islandi kui ka Kreeka kohta: seal \u201eliigub aeg aegamisi. Sellega on, nagu on alati olnud \u2013 on pa\u0308ev ja on o\u0308o\u0308 ja u\u0308hest kohast teise ei joosta.\u201d (Lk 35 ja 40.) Just vaatlemise kunst, oskus ja\u0308lgida inimeste toimetamisi ja elu tasast mo\u0308o\u0308dumist na\u0308ib olevat u\u0308ks raamatu kandvaid ideid nii vormiliselt kui ka sisuliselt. Raamatu viimases olustikukirjelduses so\u0303nastab minajutustaja oma eesma\u0308rgi: \u201eKui ma suureks saan, siis ma tahan saada vanameheks, kes istub kohvikus, loeb teiste kirjutatud ta\u0308hema\u0308rke ja vaatab, kuidas maailm liigub.\u201d (Lk 40.) Sa\u0308a\u0308rasest ellusuhtumisest, maailmaga rahulikus tempos kaasa kulgemisest, oleks ko\u0303igil u\u0308ht-teist ko\u0303rva taha panna. Aeglus ja puhkamine na\u0308ib olevat see ko\u0303rge kunst, mida nii Islandil kui ka Kreekas juba loomuldasa osatakse. Raamat ise mo\u0303jub seeto\u0303ttu samuti kui puhkus, mis on korraga nii mo\u0303nus kui ka uudishimu a\u0308ratav ja u\u0308llatusmomente pakkuv."}, {"text_idx": "#000115", "text": "Kohalike eluolu kirjeldused, pildid maas\u00adtikest, u\u0308lesta\u0308hendused argirituaa\u00adli\u00addest, mis ilmestavad nii po\u0303liselanike kui ka ku\u0308llasaabunute pa\u0308evi \u2013 sarnaselt vo\u0303iks kirjeldada ka reisikirja formaadis teoseid. Ent kui reisikirjade ja -pa\u0308evikute ning \u201eMinu\u201d-sarja laadsete raamatute puhul pu\u0308u\u0308takse kirjeldada peaaegu alati just konkreetsele paigale ainuomast, tekib Kaldmaa teost lugedes tunne, et ku\u0308lasid kirjeldades on autor soovinud jo\u0303uda inimeseks olemise universaalini. Po\u0303imides paralleelseid seiku Kreekast ja Islandilt, kirjutab autor tegelikult elust kui sellisest. Asjaolu, et teost on lihtne lugeda, et see annab end lugejale kergelt ka\u0308tte, on u\u0308ks selle vo\u0303ludest ning ma\u0308rk sisu- ja vormiplaani u\u0308htsusest. \u201eMinu ku\u0308las Islandil ja minu ku\u0308las Kreekas\u201d on napp, aga ko\u0303nekas raamat. Oma olemiselt sealjuures soe. Nagu vo\u0303ib vabalt olla ka u\u0308ks Kreeka vanamees, kui ta koh\u00advi\u00ad\u00adjoomise ja eeslile z\u030cestikuleerimise argi\u00adproosa vahele mo\u0303ne kauni vo\u0303rdluse vo\u0303i erilise tarkusetera pillab."}, {"text_idx": "#000116", "text": "Tagamaal on midagi pistmist inimese hingega"}, {"text_idx": "#000117", "text": "Kirjanduses meeldivad mulle lu\u0308hivormid. Need on nii ka\u0308epa\u0308rased. Loen neid Tartu-Tallinna rongis, muusikakooli park\u00ad\u00adlas oma lapse klaveritunni lo\u0303ppemist oodates, politsei\u00admajas dokumentide tege\u00admise ja\u0308rjekorras, niisama o\u0303htujutuks. Need mahuvad kotti ja tagavad rahuliku une. Aga mitte Martin Alguse novelli\u00adkogu \u201eTagamaa\u201d."}, {"text_idx": "#000118", "text": "\u00adO\u0303lakotis kaasa vedamiseks on \u201eTaga\u00admaa\u201d pisut liiga raske: ligi 200 leheku\u0308lge, kvaliteetne paber, ko\u0303vad kaaned... Sa\u0308tin siis \u201eTagamaa\u201d sa\u0308ngi ko\u0303rvale ja avan o\u0303htuti huupi, aga oh ha\u0308da, na\u0308dal aega ja\u0308rjest lo\u0303pevad ko\u0303ik jutud a\u0308ngistavalt. Magan rahutult. Sellegipoolest on \u201eTagamaa\u201d hea raamat. Lugeja unena\u0308od a\u0308rgu olgu autori mure."}, {"text_idx": "#000119", "text": "Mis on autori mure? Mis vedru on ka\u0308ivitanud Martin Alguse tekstimootori? U\u0308he to\u0303lgendusvo\u0303imaluse annab alati ra\u00ada\u00admatu kaanetekst. \u201eTagamaa\u201d puhul vo\u0303ib lugeda: \u201eMartin Alguse novelli\u00adkogu koosneb ku\u0308mnest loost, mille tegevus toimub peateedest ko\u0303rvale ja\u0308a\u0308val tagamaal. See on u\u0308ks omamoodi ra\u0308nnak la\u0308bi saja-aastase perioodi kuni ta\u0308napa\u0308evani, kus iga lugu leiab aset meile olulisel ajahetkel, aga seda ko\u0303ike tagamaa varjulistes nurkades, kuhu suured aja\u00adloosu\u0308ndmused ulatuvad vaid kauge kajana kusagil voorte taga. Esiplaanil on inimene ja loodus.\u201d Jne."}, {"text_idx": "#000120", "text": "Enam-va\u0308hem no\u0303nda ongi teost seni mo\u0303istetud. Na\u0308iteks Tauno Vahter mainib oma arvustuses: \u201eKui neid lugusid u\u0308ritada u\u0308he mu\u0308tsi alla sokutada, siis kumab sellest kokku la\u0308bi natuke rahvus\u00adromantilises toonis idee, et inimesed surevad, aga Eestimaa ja tema loodus ja\u0308a\u0308vad. Siit on poolteist sammu vana tuttava motiivini, kuidas o\u0303ige Eesti on maal ning linnaelu on ropp ja roojane mammona orjamine.\u201d[1] Johanna Ross ma\u0308rgib \u201eLoomingu\u201d lu\u0308hiproosa-u\u0308levaates: \u201e\u201eTaga\u00admaa\u201d koosneb lugudest, mis kaardista\u00advad Eesti elu XX sajandil. Natukene kli\u00ads\u030ceelikust teema\u00adpu\u0308stitusest annab ma\u0308r\u00ad\u00ad\u00adku see, et tegevus toimub tihti maal, raamatust leiab hulganisti troostituid kirjeldusi hallivo\u0303itu loodusest, tegelastel ei la\u0308he u\u0308learu ha\u0308sti ja tihti vaevab neid meeltesegadus.\u201d[2] Ka Joonas Ojap vaatleb teost Eesti ajaloo kujutamise vo\u0303tmes ning na\u0308eb seda katsena ko\u0303netada ko\u0303iki eestlasi, (filmi)klis\u030ceelikuna na\u0308ib arvus\u00adtajale mo\u0303juvat lugude teostus.[3]"}, {"text_idx": "#000121", "text": "Eks hakka mo\u0303nikord ka arvustustes ringlema klis\u030ceed. Pa\u0308rast mitmendat u\u0308lelugemist na\u0308ib siiski, et rahvus, riik ja ajalugu ei ole Martin Algusele endale olnud primaarsed. To\u0303ik, et \u201eTagamaa\u201d su\u0308nd\u00admused leiavad a\u0308ratuntavalt aset Voore\u00admaal, mo\u0303jub loomulikult, kuna autor on sealt pa\u0308rit: \u201eSeesama loodus ja need inimesed on mind kuidagi lapsest peale mo\u0303jutanud. [\u2014] See raamat on ha\u0308sti su\u0308gavalt minu seest. Loodusest ja lapsepo\u0303lvest, mis on la\u0308bi minu settinud.\u201d[4] Samamoodi na\u0308ib paratamatu juttude rustikaalne miljo\u0308o\u0308 ja etniliselt to\u0303tt-o\u0308elda kirev tegelaskond: eestlased, venelased, sakslased, baltisakslased, va\u0308liseestlased, romad... Saja-aastane ajaraam na\u0308ib olevat tinglik, mingi raam tuleb ju valida. Martin Alguse tagamaa aeg ja ruum on vo\u0303rreldavad Gabriel Garci\u0301a Ma\u0301rqueze Macondo relatiivsusega: loo ja so\u0303numi seisukohalt ei ole ma\u0308a\u0308rav, kes juhib dz\u030cungli, soo vo\u0303i voorte taga riiki ja mis aasta parasjagu on."}, {"text_idx": "#000122", "text": "Mulle andis \u201eTagamaa\u201d mo\u0303istmiseks vo\u0303tme kaheksas lugu \u201eGandhi\u201d. Pealtna\u0308ha eristub see tervikust: lustlik lugu, otsi\u00adtakse mustlaste lo\u0303vi, keegi ei saa surma, hea uni on garanteeritud. U\u0308hes arvustuses nimetatakse seda huvitavaks kreisiraadiolikuks ko\u0303rvalepo\u0303ikeks, mis on \u201esada protsenti to\u0303sine nagu parim absurdi\u00adhuumor ikka\u201d.[5] Aga tegu ei ole absurdihuumoriga, vaid pigem 1990-nda\u00adte alguse ta\u0308pse olustikukirjeldusega. Veet\u00adsin varase teismeea samal ajal ja sama\u00adsuguses va\u0308ikelinnas kui \u201eGandhi\u201d tegevuspaik, muu hulgas iseloomustasid ka seda asulat fantastilised a\u0308rimudelid. Na\u0308iteks to\u0308o\u0308tasin suviti u\u0308hes puhvetis (toona tundunuks absurdihuumor praeguse \u201eTo\u0308o\u0308lepingu sea\u00adduse\u201d paragrahvid 7 ja 8). Puhveti nu\u00adrgas paiknes menukas videolaenutus, milles pakutav oli to\u0303ena\u0308oliselt piraattoodang (nagu igal pool mujalgi). U\u0308kskord astus sisse kohalik konstaabel, kes ku\u0308sis rahumeeli n-o\u0308 eratarbimiseks neid filme, mis on leti all (selgus, et porno). Puhveti ees va\u0308ljakul parkis pea o\u0308o\u0308pa\u0308ev la\u0308bi auto hu\u0308u\u0308dnimega Elumaja \u2013 seal pesitses kohalik rullnokkade kamp. Ku\u0308llap lonkis u\u0308le va\u0308ljaku ka mo\u0303ni pingviin vo\u0303i dinosaurus, olin lihtsalt koolis ja ja\u0308in vaatema\u0308ngust ilma. Ko\u0303ik ootasidki, et midagi juhtuks: kui kohalik sepp meisterdas lennuki, kogunes pool linna selle o\u0303hkuto\u0303usu vaa\u00adtama. Tagamaal, kuhu po\u0308o\u0308rdelised ajaloosu\u0308ndmused ei ulatu ja kus keegi ise ajalugu ei po\u0308o\u0308ra, unistatakse imedest. Unistamine annab tiivad."}, {"text_idx": "#000123", "text": "Tore, kui tekst ei virguta mitte ainult kujutlusvo\u0303imet, vaid elustab ka veidraid ma\u0308lestusi. Ja\u0308ttes subjektiivse mo\u0303ju ko\u0303rvale, peaks \u201eGandhi\u201d ro\u0303o\u0303mustama klassikalise novelli ihalejaid \u2013 lool on na\u0308iteks selge u\u0308lesehitus ja pua\u0308nt (mida siinkohal ei paljastata). Samaha\u0308sti vo\u0303ib \u201eGandhi\u201d muidugi ka hoopis haaravaks stsenaariumiks liigi\u00adtada. Na\u0308eme, kuidas kaamera septembri\u00adkuu ta\u0308hisel varahommikul u\u0308ht va\u0308ikelinna \u201esuumib\u201d ja seeja\u0308rel justkui u\u0308helt tegelaselt teisele liigub, pudukaupade poe taga Datsun Cherrys magavatelt joodikutelt libiseb see peata\u0308naval jalutava koristaja luuale (\u201enagu pu\u0308ss o\u0303lal\u201d, ette rutates: pauk ja\u0308a\u0308b tulemata), juba a\u0308ratab telefoni\u00adhelin u\u0308he mo\u0303rase paneelmaja korteris u\u0308les kons\u00adtaabel Alar Pa\u0308rnlini, juba harjutab a\u0308a\u0308re\u00ad\u00adlinna eramus o\u0308konomist Valter Saarniit vannitoapeegli ees eksistentsiaalse kaaluga so\u0303navo\u0303ttu jne. Martin Algusel ei ole mitte ainult silma, vaid ka ko\u0303rva: autor on ta\u0308helepanelik eri tege\u00adlaste keeleregistrite suhtes, vo\u0303rrel\u00adda\u00adgu na\u0308iteks ametnike asjalikke rep\u00adliike romade fraseoloogilise koktei\u00adliga (\u201epikka iga teile, seltsimees prints, seda asja peab uurima, peab kuritegijad tabama, meil ko\u0303ik paberid korras, ha\u0308rra u\u0308lemus, tulge vo\u0303i eile meile\u201d, lk 111). Kui midagi veel soovida, siis Datsun Cherry rahva \u201eso\u0303nu valimata\u201d arutelu vajanuks paari na\u0308idet ning kauboikostu\u0308u\u0308mis Meelise kohta tarvitatud va\u0308ljend \u201ekannatas raske depressiooni all\u201d on ajast ku\u0308mme aastat ees \u2013 1990. aastate alguse va\u0308ikelinnas o\u0308eldi lihtsalt, et inimene on imelik vo\u0303i la\u0308ks lolliks. Ka ro\u0303dude pesurestid tunduvad ajastu kohta ebatu\u0308u\u0308pilised."}, {"text_idx": "#000124", "text": "Mustlaslaagrist plehku pa\u0308a\u0308senud lo\u0303vi Gandhi on \u201eGandhi\u201d n-o\u0308 punane niit, mis traageldab eri elualade tegelased kokku. Gandhit ennast kohtame ku\u0308ll vaid paaris episoodis kas pikutamas vo\u0303i loivamas, kuid sellegipoolest on tegu vo\u0303imsa su\u0308mboliga. Autor ei ole suutnud vastu panna kiusatusele osutada mitmele ta\u0308hendus\u00adkihile jutus otseso\u0303nu: na\u0308iteks on uhke taga\u00adjalgadel seisev (vapi)lo\u0303vi juhtumisi tikitud patrullpolitseiniku o\u0303la\u00ad\u00advimplile. Lo\u0303viga silmitsi sattunud o\u0308konomist Valter ma\u0308rkab aga, et \u201evana loom oli kurnatud ja alatoidetud\u201d, ning mo\u0303istab, et ta on lo\u0303viga u\u0308sna sarnases olukorras: \u201eTa elas tegelikult nagu Gandhigi kitsas ratastel puuris, mis teda vaid ettema\u0308a\u0308ratud rada mo\u0308o\u0308da ringi so\u0303idutas ja temagi eineks olid poolko\u0303lbma\u00adtud u\u0308leja\u0308a\u0308gid.\u201d (Lk 115.) Mo\u0303lemad elavad pidevas hirmus: u\u0308ks kardab peksu, teine koondamist. Ja ime juhtub, Gandhi ei murra inim-saatusekaaslast maha, ta ko\u0303igest tukas\u00ad\u00adtab pisut ning la\u0308heb siis ise tagasi puuri. Kirgastunud Valterit, kelle ka\u0308si on puudutanud suure looma lakka, ei murra aga enam mitte miski."}, {"text_idx": "#000125", "text": "Lo\u0303vi su\u0308mboliseerib jutus niisiis u\u0308ht\u00adaegu noort uljast riiki, lihtsa to\u0308o\u0308mesi\u00adlase va\u0308simust ning u\u0308lendavat kogemust, mida pakub loodus. Loodusel seevastu on inimesest ta\u0308iesti u\u0308ksko\u0303ik, see mo\u0303te kordub ja ha\u0308mmastab tegelasi mitmes Alguse jutus. Peale lo\u0303vi satutakse \u201eTagamaas\u201d silmitsi kahe hundiga, kuid kumbki ei ru\u0308nda inimest (\u201eLumi\u201d ja \u201eKodutee\u201d). Loom tapab toidu hankimiseks, seevastu kui inimene peab end pidurdama, et mitte tappa lo\u0303bu vo\u0303i kiusu pa\u0308rast. Jutus \u201eKo\u0303ik on korraga\u201d ja\u0308a\u0308vad lugejat painama vigastatud linnupoja silmad ning linnu leidnud poiste dilemma, omamoodi humaansuse tule\u00adproov. Teise maailmaso\u0303ja aega paigutuvas \u201eKodutees\u201d kirjutatakse: \u201eLinnud ja loomad, putukad ja taimed elasid edasi, oskamata so\u0303jale ja inimeste ha\u0308dadele mo\u0303elda. Inimene oli suureks saanud, oli metsast va\u0308lja la\u0308inud ja ku\u0308lvas nu\u0308u\u0308d iseendale ha\u0308vingut nagu so\u0303ge jumal, kes u\u0308ritab ennast oma va\u0308lgunoolega surnuks lu\u0308u\u0308a.\u201d (Lk 47.) Kogumiku u\u0308ks jo\u0303hkramaid lugusid on umbes ku\u0308mne aasta tagust aega kujutav \u201eTagamaal\u201d, milles viimaks pakub tapmist pealt na\u0308inud lapsele lohutust, et mitte o\u0308elda lunastust, vooreharjal puhkev koit. Raamatu lo\u0303puloos \u201eMount Everest\u201d vo\u0303tab loodus nii va\u0308givallast kui paraku ka ko\u0303igest muust vo\u0303o\u0303randunud pereisa endale lihtsalt tagasi. Midagi on tagamaal pistmist inimese hinge tagamaaga \u2013 seda na\u0308ibki Algus tahtvat o\u0308elda. Pistmist nii heas kui ka halvas."}, {"text_idx": "#000126", "text": "Kaldun no\u0303ustuma Janek Kraaviga, kes on ma\u0308rkinud, et \u201eTagamaad\u201d saab lugeda kui romaani novellides: \u201eLisaks sellele, et kahes novellis esineb ka sama peategelane, ka\u0308sitletakse eesti maakoha narratiivi eepi\u00adliselt, sajandi erinevate ku\u0308mnendite lo\u0303ikes, no\u0303nda, et iga novelli vo\u0303i peatu\u0308ki keskmes on mingi marginaal, eksleja, po\u0303genik vo\u0303i ko\u0303iksuse ja iseenda vahelist kontakti otsiv tegelane; samuti seob neid lugusid sarnane jutustajaha\u0308a\u0308l.\u201d[6] Vo\u0303ib ju koguni olla, et terviku peategelane on hoopis loodus? Senised arvustajad na\u0308ivad olevat looduskirjeldusi lugedes pisut takerdunud, kuid ise pean neid valdavalt nauditavateks. Algus annab loodusele nende kaudu ha\u0308a\u0308le."}, {"text_idx": "#000127", "text": "Po\u0303nev on ja\u0308lgida Martin Alguse sti\u00adlis\u00adtilisi katsetusi impressionistlikumast \u201eLumest\u201d naturalistliku nimilooni. Jutus \u201eKo\u0303ik on korraga\u201d pikib Algus 1936. aasta suvesse sa\u0308hvatusi tegelaste tulevikust, na\u0308iteks na\u0308eb Hans hirmunud linnupoja silmades kogu looduse hinge, mis klammerdub elusse ja mis kunagi hiljem paneb \u201eHansu liikuma, kui tema tuimad vermeis so\u0303rmed justkui iseenesest la\u0308bi lumekooriku tungivad ja vaevatud keha pisikese tulukese poole hakkavad vedama\u201d (lk 25). Kogumik on valminud pika aja jooksul: Algus hakkas seda kirjutama juba ku\u0308mme aastat tagasi.[7] Osa jutte on niisiis ilmselt varasemad kui Alguse esikromaan \u201eMidagi to\u0303elist\u201d (2018). Raske on eristada, missugused. Kas na\u0308iteks \u201eGandhi\u201d puhul on koomilised paralleelid kogumiku ilmumisaastaga juhuslikud? Vo\u0303ib ju lo\u0303vi su\u0308mboliseerida muu hulgas ka senina\u0308gematu na\u0308htuse ootamatut jo\u0303udmist kolkasse, kus kuulutatakse seepeale va\u0308lja eriolukord, parema juhendi puudumisel vo\u0303etakse kasutusele ENSV-aegne tuumaru\u0308nnaku protokoll, su\u0308u\u0308dimatu poliitik na\u0308eb vo\u0303imalust pildile ja\u0308a\u0308da, lo\u0303videtektiiv vaidleb lo\u0303vieitajaga jne. Majesteetliku looma ku\u0308laska\u0308ik tundub ko\u0303hedalt universaalne, nagu ka seeja\u0308rel puhkev kaos."}, {"text_idx": "#000128", "text": "\u201eGandhi\u201d ei ole ko\u0303rvalepo\u0303ige, vaid kese. Tugev lugu toetab tervikut ja vastupidi. Meeldeja\u0308a\u0308vaks pean ka jutte \u201eLumi\u201d, \u201eKo\u0303ik on korraga\u201d, \u201eKodutee\u201d ja \u201ePo\u0303genikud\u201d. Pikale kirjutamisajale, peategelaste rohkusele ja stilistilisele kirjususele vaatamata mo\u0303jub \u201eTagamaa\u201d kompaktsena. O\u0303nn mo\u0308o\u0308da la\u0308eb ja surm varitseb ko\u0303ikjal \u2013 need Martin Alguse meelisteemad on tuttavad juba romaanist \u201eMidagi to\u0303elist\u201d. U\u0308ksildusest pole pa\u0308a\u0308su ja elu peab austama, elu on ko\u0303ige ta\u0308htsam, sisendab Algus \u201eTagamaas\u201d. Ootan huviga uusi variatsioone ja uusi unetuid o\u0308id."}, {"text_idx": "#000136", "text": "5. september \u2013 Urmas To\u0303nisson 55"}, {"text_idx": "#000137", "text": "14. september \u2013 Triinu Tamm 50"}, {"text_idx": "#000138", "text": "16. september \u2013 Anu Salua\u0308a\u0308r-Kall 75"}]