[{"text_idx": "#000000", "text": "Paljudes muuseumides ta\u0308heldati juba 1990. aastal, et teatud plastikud vananevad teistest plastmassidest palju kiiremini ning eritavad kahjulikke gaasilisi u\u0308hendeid, mis mo\u0303jutavad muude materjalide (nt paberi, metalli ja tekstiili) sa\u0308ilivust. Peale selle on eralduvad u\u0308hendid tihtilugu ka inimorganismile kahjulikud, nii et siin va\u0308lja toodud plastmassidesse tuleb suhtuda ko\u0303rgendatud ta\u0308helepanuga."}, {"text_idx": "#000002", "text": "Nitrotselluloos (nitrocellulose, NC) on la\u0308mmastik- ja va\u0308a\u0308velhappega modifitseeritud tselluloos, mille leiutajaks loetakse inglise metallimeistrit Alexander Parkesi, kes tutvustas parkesiinist (Parkesine\u2019ist) valmistatud esemeid Londonis 1862. aastal. Laialdasemalt on see mitmeku\u0308lgne poolsu\u0308nteetiline plastik alates 1870. aastatest tuntud tselluloidi (Celluloid\u2019i) nime all, mis on sisuliselt sama mis parkesiin, kuid millele Ameerika leiutajatest vennad Hyattid lisasid pehmendusainena kamprit. Tegemist on termoplastikuga, millest sai valmistada elevandiluulaadseid ko\u0303vasid esemeid (nt piljardikuule), aga ka painduvaid la\u0308bipaistvaid kilesid. Nitrotselluloosi oli lihtne mitmetesse va\u0308rvivarjunditesse toonida, misto\u0303ttu uus materjal saavutas o\u0303ige pea populaarsuse tarbekaupade ja nipsasjakeste seas. Lisaks leidis see ta\u0308nu George Eastmanile alates 1889. aastast rakendust foto- ja filmipo\u0303himikena."}, {"text_idx": "#000003", "text": "Foto1 ja Foto 2: Na\u0308ited tselluloidist esemetest: elevant (ERM A 800:19) ja prillitoos (ERM 920:47)."}, {"text_idx": "#000004", "text": "Kui paigutada \u201epahatahtlikud plastikud\u201c pingeritta, siis oleks nitrotselluloos kahtlemata esimesel kohal. Po\u0303hjusi selleks on mitmeid. Peamine ja ko\u0303ige olulisem on see, et nitrotselluloosist eralduvad vananedes la\u0308mmastikoksiidid, mis moodustavad o\u0303hus leiduvate veemolekulidega reageerides mu\u0308rgise la\u0308mmastikhappe. Selliste gaaside sissehingamine vo\u0303ib a\u0308rritada nina ja ko\u0303ri. Otsene kokkupuude la\u0308mmastikhappega a\u0308rritab nahka ja silmi. O\u0303nneks on inimeste kokkupuude vananeva tselluloidiga enamasti lu\u0308hiajaline. Kui la\u0308heneda asjale eseme seisukohast, siis on olukord sootuks teine. Na\u0308iteks 1915. aastal valmistatud tselluloidkamm on eralduva la\u0308mmastikhappega pidanud otseses kokkupuutes olema 100 aastat! Eriti hull on lugu siis, kui eset on sa\u0308ilitatud kinnises keskkonnas."}, {"text_idx": "#000005", "text": "Vo\u0303tame na\u0308iteks nitrotselluloosist valmistatud prilliraamid, mida on sa\u0308ilitatud aastaku\u0308mneid originaalkarbis. Aegamo\u0308o\u0308da kogunenud la\u0308mmastikhape ei pa\u0308a\u0308se karbist va\u0308lja ning kahjustab ja\u0308rjepidevalt prilliraame. Siinkohal tuleb mainida, et la\u0308mmastikuu\u0308hendid ei ole sugugi ainsad, mis nitrotselluloosist eralduvad. Ka pehmendusainena kasutatud kamper ei taha sugugi tselluloidis pu\u0308sida. Kampri kao tagaja\u0308rjel to\u0303mbub ese kokku ning sellesse tekivad la\u0308bivad mikromo\u0303rad. Seega on la\u0308mmastikhappel vo\u0303imalus lisaks pindmisele kahjustamisele mo\u0303rade kaudu materjali ka seespoolselt kahjustada. Hape lo\u0303hub polu\u0308meerahelaid. Tulemuseks on va\u0308ga rabe ja happeline plastik, mis puruneb kaugele arenenud vananemisstaadiumis pelgalt o\u0303rnal puudutusel. Lisaks po\u0303hjustab la\u0308mmastikhape metallide korrosiooni, va\u0308rvipigmentide luitumist ning la\u0308hedal olevate esemete muutumist happeliseks."}, {"text_idx": "#000007", "text": "Molekulide migratsioonile ja la\u0308mmastikhappe moodustamisele annavad hoogu ko\u0303rge temperatuur (termolu\u0308u\u0308s) ja niiskus (hu\u0308drolu\u0308u\u0308s). Kui meenutada minu eelmise kuu blogisissekannet \u201ePlastik kui imiteerija\u201c, tasub mainida, et elevandiluud imiteeriv tselluloid on stabiilsem kui kilpkonnakilbi imitatsioon, kuna esimene sisaldab tsinkoksiidi, mis la\u0308mmastikuga reageerides moodustab tsinknitraadi ning stabiliseerib materjali."}, {"text_idx": "#000008", "text": "Teine va\u0308ga oluline po\u0303hjus, miks nitrotselluloosi \u201epahatahtlikuks\u201c nimetatakse, on selle tuleohtlikkus. 1860. aastate alguses la\u0308mmastik- ja va\u0308a\u0308velhappe ning tselluloosiga katsetanud Parkes ei tulnud sellise materjalikombinatsiooni peale siiski ta\u0308itsa ise. Esimesena tegi seda 1846. aastal S\u030cveitsi keemik Christian Friedrich Scho\u0308nbein. Tema leiutisest ei saanud aga valmistada kamme ega prilliraame. Valminud materjal oli a\u0308a\u0308rmiselt kergesti su\u0308ttiv ja sobis seeto\u0303ttu lo\u0303hkeaineks. Scho\u0308nbein leiutas pu\u0308roksu\u0308liini ehk puuvillapu\u0308ssirohu (gun gotton), mis oli tavalisest pu\u0308ssirohust kuus korda vo\u0303imsam."}, {"text_idx": "#000009", "text": "Enne kui vennad Hyattid oma kunstelevandiluule kamprit lisasid, juhtus legendide kohaselt nende piljardikuulidega a\u0308revust tekitavaid a\u0308pardusi. U\u0308ks vendadest saanud kord kirja Colorado piljardisalongi omanikult, kes olnud mures kuulide kokkupo\u0303rkel tekkivate pisemate plahvatuste pa\u0308rast. Plahvatused ei olevatki otseselt omanikku ha\u0308irinud, aga muret olevat tekitanud see, et paukude peale hakkas iga mees oma revolvriga vehkima (tegemist oli nn westerni-ajaga)!"}, {"text_idx": "#000010", "text": "Foto 7: 1883. aastal pildistatud piljardisalong Uus-Mehhikos."}, {"text_idx": "#000011", "text": "Tunduvalt to\u0303sisem tuleohtlikkuse probleem tekkis 1889. aastal Pariisi na\u0308itusel tutvustatud nitrotsellulooskiududest valmistatud siidiga, mida kutsuti selle leiutaja Comte Hilaire de Chardonnet ja\u0308rgi Chardonnet\u2019 siidiks. Vaimustunud naisterahvad kandsid sa\u0308rades uhkeid haute couture\u2019i kleite, mida oli looduslikust siidist pea vo\u0303imatu valmistada. Kahjuks la\u0308ksid kleidid ku\u0308u\u0308nlaleegi la\u0308heduses aga otseses mo\u0303ttes sa\u0308rama, misto\u0303ttu Chardonnet\u2019 siid pa\u0308lvis peagi hu\u0308u\u0308dnime \u201ea\u0308mma siid\u201c."}, {"text_idx": "#000013", "text": "Foto 8: Kaadrid videost, kus na\u0308idatakse tselluloidist filmilindi po\u0303lemise kulgu. Iga pilt on vo\u0303etud 10-sekundilise vahega. Tuleleek saavutas tipphetke 50 sekundiga."}, {"text_idx": "#000014", "text": "Nitrotselluloosi eristab teistest plastikutest vananedes eralduva kampri lo\u0303hn, mis meenutab ma\u0308nnivaiku. Esemed on tihtilugu va\u0308ga o\u0303hukese seinapaksusega, detailirikkad ja kerged. Materjal vo\u0303ib olla la\u0308bipaistev vo\u0303i matt, valge vo\u0303i va\u0308rviline. Palju valmistati pa\u0308rlmuttertoone ja kilpkonnaluu imitatsiooni (eriti prilliraamide ja kammide puhul). Identifitseerimisel vo\u0303ib abi olla ka teadmisest, et alates 1930. aastatest ilmus tselluloidi ko\u0303rvale tselluloosatsetaat, mis tru\u0308gis toodangu mahu poolest peagi tselluloidist ette (nii esemete kui ka filmilintide osas)."}, {"text_idx": "#000015", "text": "Nitrotselluloosist valmistatud esemeid tuleb sa\u0308ilitada ha\u0308sti ventileeritud ruumis. Sa\u0308ilituskarpidesse peab lisama happeid koguvaid u\u0308hendeid (aktiveeritud su\u0308tt, tseoliite). Kindlasti ei tohi esemed olla u\u0308heskoos metallist, tekstiilist ja paberist museaalidega. Sa\u0308ilitusruumis peaks olema ku\u0308llalt madal ja stabiilne suhteline o\u0303huniiskus (~40%) ning madal temperatuur (< 15\u00b0C). Aktiivselt vananevad nitrotselluloosesemed tuleb kindlasti teistest esemetest eraldada."}, {"text_idx": "#000016", "text": "Esmakordselt valmistas tselluloosatsetaati (celulose acetate, CA) prantsuse keemik Paul Schu\u0308tzenberger 1865. aastal. Selleks kuumutas ta puuvilla a\u0308a\u0308dikhappe anhu\u0308driidiga. Protsessi oli aga keeruline kontrollida, misto\u0303ttu kaubandusliku tselluloosatsetaadi valmistamine ja\u0308i veel mitmeks aastaku\u0308mneks vo\u0303imatuks. Alles 1909. aastal algas tasapisi tuleohtlike tselluloidfilmilintide asendamine tselluloosatsetaadist turvafilmidega (nitrofilme kasutati tegelikult veel kuni 1950. aastateni). Kaubanduslikul eesma\u0308rgil alustati tselluloosatsetaadi lehtede ja varraste tootmist 1927. aastal, 1930. aastate alguses ka vormimispulbrina. Ajavahemikul 1920\u20132000 kasutati tselluloosatsetaadist kilelehti animafilmide tegemisel."}, {"text_idx": "#000018", "text": "Ka\u0308ega katsudes meenutab tselluloosatsetaat looduslikku materjali. Arvatavasti seeto\u0303ttu saigi sellest meelismaterjal nipsasjakeste tootmisel, mis on tihti otseses kokkupuutes inimka\u0308ega, na\u0308iteks prilliraamid, sulepead, so\u0308o\u0308giriistasabad, juukseklambrid ja pandlad. Prilliraame ja to\u0308o\u0308riistade ka\u0308epidemeid tehakse ja\u0308tkuvalt tselluloosatsetaadist, mille oluliseks omaduseks on ku\u0308llalt tugev vormimisja\u0308rgne kokkuto\u0303mbumine. No\u0303ndaviisi kinnituvad na\u0308iteks to\u0308o\u0308riistade metallosa otsad tihedalt plastikusse."}, {"text_idx": "#000019", "text": "Tselluloosatsetaat vananeb umbes samamoodi nagu nitrotselluloos. Selle vananemisreaktsioonid on samuti keemilised ja fu\u0308u\u0308sikalised. Pehmendite kadu po\u0303hjustab plastiku kokkuto\u0303mbumist, kleepuvust ning haprust. Mo\u0303ningal juhul vo\u0303ib eseme pinnalt leida isegi pehmendite o\u0303lijaid tilgakesi. Hu\u0308drolu\u0308u\u0308si tulemusel eralduv a\u0308a\u0308dikhape on a\u0308a\u0308dikalo\u0303hnaline, misto\u0303ttu seda protsessi nimetatakse \u201ea\u0308a\u0308dikhappe su\u0308ndroomiks\u201c (vinegar syndrome). Peale a\u0308a\u0308dikhappe eraldub tselluloosatsetaadist veel ka va\u0308a\u0308velhape. Happelised gaasid muudavad eseme ning seda u\u0308mbritseva keskkonna happeliseks. Eriti ohtlik on see metallidele, tekstiilidele ja paberile. Ka inimesele on eralduvad happelised u\u0308hendid kahjulikud, a\u0308rritades nina (juba paaritunnine kokkupuude kehva o\u0303huvahetusega ruumis vo\u0303ib nina kipitama panna), silmi ja hingamisteed."}, {"text_idx": "#000020", "text": "Erinevalt tselluloidist ja\u0308a\u0308b tselluloosatsetaadi pehmendi (enamasti dietu\u0308u\u0308lftalaat, DEP) eseme pinnale, muutes selle kleepuvaks. No\u0303nda on na\u0308iteks filmilintide puhul oht kokku kleepuda. U\u0308htlasi vo\u0303ivad kleepuvad esemed teiste museaalide vo\u0303i pakendite ku\u0308lge kinni ja\u0308a\u0308da. Uuringute kohaselt vo\u0303ib DEP kahjustada elusorganismide na\u0308rvisu\u0308steemi ning mo\u0303jutada loodete suguelundite arengut. Sellised uuringud on muidugi tehtud selleks, et kontrollida toidu- ja kosmeetikato\u0308o\u0308stuse toodangut, millega va\u0308ga paljud inimesed igapa\u0308evaselt kokku puutuvad. Samas annavad vananevad tselluloosatsetaatesemed kindlasti omapoolse panuse nendega tihti tegeleva inimese organismi kahjustamisse."}, {"text_idx": "#000021", "text": "Tselluloosatsetaadist valmistatud esemeid tuleb sa\u0308ilitada nii nagu nitrotselluloosi puhul."}, {"text_idx": "#000022", "text": "1912. aastal patenteeris vene keemik Ivan Ostromo\u0303slenski polu\u0308vinu\u0308u\u0308lkloriidi (polyvinyl chloride, PVC) valmistamise. Uus plastik pidi asendama tuleohtlikku nitrotselluloosi. Laialdasemat kasutust see siiski toona ei leidnud. 1926. aastal tegi Ameerika keemik Waldo Semon PVC arenguloos olulise sammu, kui otsis su\u0308nteetilist asendust kallinevale looduslikule kummile. Semoni otsingud juhatasid ta vinu\u0308u\u0308lkloriidini, mille valmistamine o\u0303nnestus piisavalt ladusalt, et seda kaubanduslikult toota. 1933. aastal to\u0308o\u0308tas ta va\u0308lja pehmendatud polu\u0308vinu\u0308u\u0308lkloriidi (plasticized polyvinyl chloride, PPVC). PPVC-d hakati enam kasutama Teise maailmaso\u0303ja ajal, mil see asendas kaablite isoleermaterjalina looduslikku kummit. Ta\u0308nu ko\u0303rgele kloorisisaldusele (kuni 57%) olid PPVC isolatsioonid mittesu\u0308ttivad, vastupidavad o\u0303lidele ja veele ning mis ko\u0303ige olulisem \u2013 need ei reageerinud vasktraadiga."}, {"text_idx": "#000023", "text": "Pehmendatud PVC on sa\u0308ilitamise mo\u0303ttes tu\u0308likas materjal. Alates 1950. aastatest hakati sellest laialdasemalt valmistama jalano\u0303usid, veekindlaid ro\u0303ivaid, majapidamistarbeid, ma\u0308nguasju ja pakendeid. Seeto\u0303ttu on PPVC museaalide seas ku\u0308llalt tihti esinev plastik. Kahjuks on see ka u\u0308ks ebastabiilsemaid plastikuid, mille keemilised ja fu\u0308u\u0308sikalised kahjustused on va\u0308liselt na\u0308htavad ning teisi esemeid ja ka inimorganismi kahjustavad."}, {"text_idx": "#000025", "text": "Foto 13: PPVC-st valmistatud ma\u0308nguasja pinnale migreerunud pehmendusaine on selle kleepuvaks muutnud. (ERM A 924:30)"}, {"text_idx": "#000026", "text": "PPVC pinnale vo\u0303ib tekkida ka tahke kristalja aine kiht, mille po\u0303hjustajaks vo\u0303ivad olla tootmise lihtsustamiseks lisatud libestusained (nt steariinhape) vo\u0303i ka hu\u0308drolu\u0308u\u0308si tulemusena kristalleerunud ftalaadid. Sellise kihi teket nimetatakse materjali o\u0303itsemiseks (bloom). PPVC-le endale tekkinud kiht kuigi kahjulik ei ole, ku\u0308ll aga vo\u0303ivad pinnale migreerunud ained kahjustada kokkupuutuvaid esemeid, po\u0303hjustades plekke vo\u0303i korrosiooni."}, {"text_idx": "#000027", "text": "Lisaks pehmendus- ja libestusainetele eraldub PPVC-st molekulahelas moodustuv HCl, va\u0308rvitu vees lahustuv gaas, mis moodustab o\u0303huniiskusega kokkupuutel soolhappe. Kui PPVC-st valmistatud eset sa\u0308ilitada suletud keskkonnas (karbis, sahtlis jms), hakkab HCl eseme vananemist kiirendama. Ta\u0308helepanelik tuleb olla karpide avamisel, kus vananev ese pikemat aega on sees olnud. Materjalist eralduv vesinikkloriid koguneb ajapikku karbi sisse ning pa\u0308a\u0308seb selle avades inimese hingamisteedesse, kus see vo\u0303ib po\u0303hjustada po\u0303letikku, haavandeid ning kopsuturset."}, {"text_idx": "#000028", "text": "Foto 14: PPVC-st valmistatud ma\u0308nguasja pinnale migreerunud kristalliseerunud libestusaine (autori foto)."}, {"text_idx": "#000029", "text": "PPVC-st valmistatud esemeid tuleb sa\u0308ilitada teistest museaalidest eraldi. Kindlasti peab sa\u0308ilitusruumis olema toimiv ventilatsioonissu\u0308steem, mis eemaldab eraldunud vesinikkloriidi. Sa\u0308ilitusruum peaks olema jahe (<15\u00b0C) ja ku\u0308llalt kuiv (RH ~40%). Pinnale migreerunud pehmendusaineid on vo\u0303imalik lahustiga niisutatud lapiga eemaldada, kuid ebasobivate sa\u0308ilitustingimuste juures muutub materjal ku\u0308llalt kiiresti ja\u0308lle kleepuvaks."}, {"text_idx": "#000033", "text": "Polu\u0308uretaanvahu \u201epahatahtlikkus\u201c seisnebki suures osas selle kleepuvuses. Seeto\u0303ttu tuleb va\u0308ga ta\u0308helepanelik olla ning PU-vahu vastu toetavad materjalid silikoon- vo\u0303i polu\u0308esterkilega eraldada. Sarnaselt teistele \u201epahatahtlikele plastikutele\u201c eralduvad ka polu\u0308uretaanist vananedes gaasilised u\u0308hendid, sedapuhku siis la\u0308mmastiku\u0308hendid, mis vo\u0303ivad ko\u0303rval asetsevaid esemeid kahjustada. Gaasiliste u\u0308hendite kuhjumise va\u0308ltimiseks tuleb sa\u0308ilitusruumis tagada hea ventilatsioon. Oksu\u0308datsiooni (peamiselt fotooksu\u0308datsiooni) takistamiseks ei tohi esemetele langeda UV-kiirgust, hu\u0308drolu\u0308u\u0308si va\u0308ltimiseks peab sa\u0308ilituskeskkond olema ku\u0308llalt kuiv (RH 40%). Ja\u0308llegi on soovitatav jahedama temperatuuriga sa\u0308ilitusruum (<15\u00b0C)."}, {"text_idx": "#000034", "text": "Vulkaniseeritud kummiks nimetatakse looduslikku heveapuult saadud kummit, mida on teatud kuumuse ja va\u0308a\u0308vlikogusega to\u0308o\u0308deldud. Tegemist on protsessiga, mille tulemusel paranevad tunduvalt kummi mehaanilised ja keemilised omadused. Esmakordselt katsetas no\u0303ndaviisi kummi to\u0308o\u0308tlemist 1839. aastal Ameerika leiutaja Charles Goodyear. Olenevalt va\u0308a\u0308vli kogusest saab toota eri ko\u0303vadusega kummit. Tavalise vulkaniseeritud kummi (nt autokummid) juures kasutatakse 2\u20133% va\u0308a\u0308vlit, eboniidi (Ebonite\u2019i) juures aga 32%."}, {"text_idx": "#000035", "text": "Kummi on va\u0308ga omapa\u0308rane materjal, mis reageerib keskkonnateguritega teistest plastmaterjalidest pisut erinevalt. See on va\u0308ga tundlik oksu\u0308datsioonile ning ka hu\u0308drolu\u0308u\u0308s on selle tugevaks kahjustusprotsessiks. Kummi vananemise u\u0308heks vo\u0303imaluseks on nn va\u0308simine, mis so\u0303ltub mehaanilistest mo\u0303jutustest. Levinuimad muutused on molekulahelate katkemine (kummi muutub va\u0308ga pehmeks ja kergesti rebenevaks) vo\u0303i molekulahelate po\u0303ikisidestamine (kummi muutub ko\u0303vaks ja rabedaks). Viimast esineb paljudel kummist museaalidel."}, {"text_idx": "#000036", "text": "Foto 17: Vulkaniseeritud kummist purgikaane alumine a\u0308a\u0308r on tahenenud, kokku to\u0303mbunud ning muutunud rabedaks. (ERM A 963:28, A. Karm)"}, {"text_idx": "#000037", "text": "Vulkaniseeritud ko\u0303va kummi on u\u0308mbritsevatele esemetele kahjulik sinna lisatud va\u0308a\u0308vli to\u0303ttu. Vulkaniseerimisprotsessis kasutatud suur va\u0308a\u0308vlikogus hakkab ajapikku materjalist gaasi na\u0308ol eralduma. Reageerides hapniku ja o\u0303huniiskusega moodustub lo\u0303puks va\u0308a\u0308velhape. Eboniidi pind muutub a\u0308a\u0308rmiselt happeliseks ning sellelt vo\u0303ib leida isegi va\u0308a\u0308velhappe tilgakesi. Vanemate eboniidist esemete (eelko\u0303ige tumedate) puhul vo\u0303ib nende pakkematerjalidel ma\u0308rgata kollakaid tilgakesi. Tegemist on antioksu\u0308dantidega, mis on materjali pinnale kogunenud ning ma\u0308a\u0308rivad kokkupuutel teisi materjale."}, {"text_idx": "#000038", "text": "Vulkaniseeritud kummist esemed tuleb teistest museaalidest (eriti ho\u0303bedast ja vasest) eraldada, paigutada ha\u0308sti ventileeritud ruumi vo\u0303i u\u0308hes happeid koguvate materjalidega hoiukarpi. Alandades RH-d va\u0308heneb ka va\u0308a\u0308velhappe moodustumise kiirus. Vananevad kummiesemed ei tohiks omavahel kokku puutuda. Kui eset on vaja voltida (nt kummimantlid jms), tuleks kihtide vahele paigutada mittekleepuva materjali lehed."}, {"text_idx": "#000039", "text": "On a\u0308a\u0308rmiselt oluline mo\u0303ista, missugused plastikud vo\u0303ivad vananedes \u201epahatahtlikeks\u201c osutuda. Neist valmistatud esemete seisundit tuleb tihti kontrollida ning hetkel, mil on ma\u0308rgata aktiivset vananemist, need teistest museaalidest eraldada. Sel moel saab a\u0308ra hoida vo\u0303imalikke kahjustusi, mida ohtlikud happelised gaasid vo\u0303ivad teistele esemetele po\u0303hjustada. Konservaatorite ja sa\u0308ilitajate u\u0308lesanne on anda endast parim, et museaalid sa\u0308iliksid igavesest ajast igavesti. Samas ei tohiks seda to\u0308o\u0308d ennastunustavalt oma tervisega riskides teha. Teadvustades endale, mismoodi vo\u0303ivad teatud plastikud meie tervist kahjustada, oskame end ka nende eest kaitsta."}, {"text_idx": "#000041", "text": "One thought on \u201cPahatahtlikud plastikud\u201d"}, {"text_idx": "#000044", "text": "Sisesta oma meiliaadress, et saada teateid lugude ilmumise kohta meili teel."}]