[{"text_idx": "#000004", "text": "Olga Privis joonistab na\u0308itlejate abiga liikuvaid pilte"}, {"text_idx": "#000006", "text": "Tants ei ole ru\u0308tm vo\u0303i lugemine: 1, 2, 3... \u2014 see on muusika"}, {"text_idx": "#000011", "text": "Bologna filmifestival \u201eIl Cinema Ritrovato\u201d"}, {"text_idx": "#000018", "text": "Eesti esindusorkestri elust vabariigi taasiseseisvumise aegu: hooaeg 1991/92"}, {"text_idx": "#000020", "text": "1991. aasta lo\u0303pus mo\u0308o\u0308dus 200 aastat Wolfgang Amadeus Mozarti surmast, misto\u0303ttu oli ka ERSO repertuaaris tavapa\u0308rasest rohkem Mozarti muusikat. Ka abonement nr 2 kandis pealkirja \u201eMozart 1756\u20131791\u201d, abonement nr 1 aga pealkirja \u201eSu\u0308mfoonilise muusika varamust\u201d. Kadunud oli varasem traditsioon esitada sama kava Estonia kontserdisaalis kahel o\u0303htul ja\u0308rjest \u2014 hooaja jooksul juhtus seda vaid kaks korda. Ku\u0308ll esines ERSO aga teistes Eesti linnades: neli korda Tartus ning u\u0308ks kord Jo\u0303hvis, Viljandis ja Pa\u0308rnus. 1992. aasta alguses vahetus ERSO direktor. Diplomaatide kooli o\u0303ppima asunud Toomas Kahuri asemele tuli samuti endine orkestri tuubama\u0308ngija Riho Ma\u0308gi."}, {"text_idx": "#000021", "text": "Hooaeg algas 12. IX, ERSOt juhatas Arvo Volmer. Kavas oli Mozarti avama\u0308ng ooperile \u201eDon Giovanni\u201d ja Klaverikontsert A-duur (KV 488; solist Lauri Va\u0308inmaa), Eduard Tubina \u201ePidulik prelu\u0308u\u0308d\u201d ja Jean Sibeliuse 5. su\u0308mfoonia. Matti Reimann kiidab Lauri Va\u0308inmaad, kes oli ennast just ta\u0308iendanud Inglismaal. Reimanni so\u0303nul olid tema muusikalised kujundid selged, la\u0308bi tunnetatud ja kohati isegi rafineeritud. Koosto\u0308o\u0308 ERSO ja Volmeriga oli suurepa\u0308rane, vaid kolmandas osas oleks esinejatele \u201ekulunud a\u0308ra ergutav su\u0308st\u201d. Sibeliuse 5. su\u0308mfoonias kiidab Reimann dirigenti, kes to\u0308o\u0308tas teose va\u0308lja professionaalselt, unustamata selle muusika po\u0303hieesma\u0308rki: pidulikkust, kus ei puudu to\u0303sidus. Ha\u0308irivad olid aga intonatsioonilised ebata\u0308psused. Reimann juhib arvustuses ta\u0308helepanu ka erakordselt noorele koosseisule, mis \u201etekitas tunde, justkui oleks kusagil la\u0308hedal ka\u0308inud so\u0303da\u201d.92"}, {"text_idx": "#000022", "text": "26. IX toimus Estonia kontserdisaalis ja 27. IX Vanemuise kontserdimajas abo\u00adnemendi \u201eMozart 1756\u20131791\u201d avakontsert, mis oli ka esimene Leo Kra\u0308merile peadirigendina. Kavas oli Mo\u00adzarti \u201eVo\u0303luflo\u0308o\u0308di\u201d avama\u0308ng, Kontsert flo\u0308o\u0308dile, harfile ja orkestrile C-duur (KV 299/297c; solistid Raivo Pea\u0308ske ja Eda Rajasalu) ning 40. su\u0308mfoonia g-moll (KV 550). Ma\u0308rt Kraav kiidab orkestri vastset peadirigenti, kes \u201epani isegi kontrabassid ts\u030cellodega \u201eu\u0308hte nooti\u201d ma\u0308ngima\u201d. Esitus oli stiilne ja pisut romantiline. 40. su\u0308mfoonia Menuett oli aga nii kiire, et Kra\u0308mer sai seda juhatada u\u0308he peale. Kraav kiidab ka Mozarti topeltkontserdi soliste.93"}, {"text_idx": "#000024", "text": "10. X avati kontserdisari \u201eSu\u0308mfoonilise muusika varamust\u201d. Arvo Volmeri dirigeerimisel kanti ette Alo Mattiiseni Su\u0308mfoonia, Sven Einar Englundi Ts\u030cellokontsert (solist Raimo Sariola Soomest) ning Jean Sibeliuse \u201eToonela luik\u201d ja 6. su\u0308mfoonia. Mattiiseni Su\u0308mfoonia esitus oli Lembi Metsa so\u0303nul hea: \u201eVolmer viis ha\u0308sti la\u0308bi ka\u0308rsitu teise osa kulminatsioonid, seisundliku esimese osa kellama\u0308ngud (...) mo\u0303jusid virgelt.\u201d Englundi Ts\u030cellokontserdis ei kostnud solist orkestrist piisavalt la\u0308bi, vaatamata sellele, et orkestrisaade mo\u0303jus kohati liigagi vaoshoitult. Ko\u0303ik aeglased lo\u0303igud ja esimese osa kadentsid na\u0308itasid ts\u030cellisti meisterlikkust, nagu ka solisti kaunis kantileen teises osas. Seeto\u0303ttu tekkis Metsal soov kuulda Sariolat uuesti, kuid siis vo\u0303iks ta ma\u0308ngida mo\u0303nd klassikut. \u201eToonela luike\u201d peab Mets kontserdi suurimaks o\u0303nnestumiseks. Ta lisab: \u201eSoolots\u030cello ja -viiuli lendu to\u0303usvad meloodiad, inglissarve lo\u0303putu dooriline laul orkestri arhailiste ja habraste harmooniate kohal \u2014 ko\u0303ik oli ette kantud imelise hardusega. Saalis esimestest helidest tekkinud meeleolu kujunes selgelt tajutavaks sillaks oleva ja olematu vahel.\u201d Sibeliuse 6. su\u0308mfoonia ettekanne oli aga pettumus. Orkester oli Metsa hinnangul liiga harali, teose nukker lu\u0308u\u0308rika \u201ekaldus kohati argipa\u0308evarutiini ja ha\u0308mmingusse\u201d. Meeldivaks erandiks peab Lembi Mets aga kolmanda osa erksat caccia-ru\u0308tmi.95 18. X dirigeeris Norman-Illis Reintamm avama\u0308ngu Mihhail Glinka ooperile \u201eRuslan ja Ljudmilla\u201d, Mozarti Viiulikontserti G-duur (KV 216; solist Alois Macha\u00adtschek Austriast) ja Pjotr Ts\u030caikovski 4. su\u0308mfooniat f-moll, op. 36.96"}, {"text_idx": "#000025", "text": "26. X ta\u0308histati Eesti Poistekoori 20. aastapa\u0308eva. Arvo Volmeri dirigeerimisel kanti ette koorinumbrid Georg Friedrich Ha\u0308ndeli oratooriumist \u201eJudas Maccabaeus\u201d ja Igor Stravinski \u201ePsalmide su\u0308mfoonia\u201d. Ma\u0308rt Kraav kurdab arvustuses, et orkester, mis oli valitud Ha\u0308ndeli-aegse koosseisu suurust arvestades, oli kooriga vo\u0303rreldes liiga va\u0308ike. Seeto\u0303ttu oli ko\u0303lavahekord paigast a\u0308ra. Orkester ja\u0308i koorile alla ka kvaliteedilt, puudu ja\u0308i ko\u0303lau\u0308htsusest, seda eelko\u0303ige liiga kiire tempo pa\u0308rast. Puuduliku ansambliu\u0308htsuse to\u0303ttu kadus Kraavi so\u0303nul ta\u0308ielikult pidulik u\u0308levus \u201eJo\u0303ulukooris nr 56\u201d. \u201ePsalmide su\u0308mfoonia\u201d esituse osas on Kraav positiivsem. Keerulise koega teos oli tema so\u0303nul muusikaliselt ha\u0308sti lahendatud, eriti o\u0303nnestunud olid teine osa ja va\u0308ljapeetud kooda.97"}, {"text_idx": "#000026", "text": "1. XI ta\u0308histas ERSO klarneti leiutamise 300. aastapa\u0308eva. Arvo Volmeri juhatusel kanti ette Carl Maria von Weberi Klarnetikontsert nr 1 f-moll, op. 73 (solist Rauno Tikkanen Soomest), Carl Nielseni Klarnetikontsert, op. 57 (solist Kalev Velthut), Claude Debussy \u201eEsimene rapsoodia\u201d (versioon klarnetile ja orkestrile; solist Hannes Altrov) ning Mozarti Klarnetikontsert A-duur (KV 622; solist Toomas Vavilov). Olavi Kasemaa to\u0303stab esile enneko\u0303ike Vavilovit. Weberi kontserdi juures ha\u0308iris teda veidi intonatsiooniline ebata\u0308psus ning maneerlikkus. Ta ei ja\u0308a\u0308nud rahule ka Nielseni kontserdi esitusega: \u201eVelthuti klarnet vo\u0303ib ko\u0303lada haruldaselt ilusasti, Nielseni Klarnetikontserdis sellest aga ei piisanud: seekord muusika so\u0303num ta\u0308ielikult saali ei jo\u0303udnud. Va\u0308ikese pettumuse valmistas H. Altrovi palju ja varem ha\u0308sti ma\u0308ngitud Debussy \u201eRapsoodia\u201d, mis ja\u0308i ta\u0308mbrivaeseks. (\u2014) Kas to\u0303esti on nii, et nooremast peast on suhkur... ja muusika kaunim? Ka ERSO ei ole endises vormis, koos va\u0308lismaale lahkunud keelpillima\u0308ngijatega on kadunud senine ko\u0303lakultuur ja korrektsus.\u201d"}, {"text_idx": "#000027", "text": "7. ja 8. XI toimus vastavalt Vanemuise kontserdimajas ja Estonia kontserdisaalis teine kontsert abonemendist \u201eMozart 1756\u20131791\u201d. Leo Kra\u0308meri dirigeerimisel kanti ette avama\u0308ng Mozarti ooperile \u201eFigaro pulm\u201d ja Klaverikontsert c-moll (KV 491; solist Ivari Ilja) ning Ludwig van Beethoveni 6. su\u0308mfoonia. Ma\u0308rt Kraav kirjutab Sirbis, et Ivari Ilja esitus oli kindla kunstikavatsusega, diskreetne ja ta\u0308pne ning ta\u0308nu peenele pedaalika\u0308sitlusele ka puhas. Ning kuigi pianist tunnistas, et tema ja dirigendi Mozarti-mo\u0303istmises on olulisi erinevusi, ei jo\u0303udnud need Kraavi so\u0303nul ma\u0308rgatavalt saali.99"}, {"text_idx": "#000028", "text": "14. novembril toimus teine kontsert sarjast \u201eSu\u0308mfoonilise muusika varamust\u201d. Peeter Lilje dirigeerimisel kanti ette Gustav Mahleri \u201eLaul maast\u201d (solistid metsosopran Urve Tauts ja tenor Ivo Kuusk). Kristel Pappeli so\u0303nul oleks vo\u0303inud I (\u201eJoogilaul maailma viletsusest\u201d) ja V osa (\u201eJoobnu kevades\u201d) ko\u0303lada kontrastsemalt ja aktiivsemalt. Ivo Kuusk laulis nendes osades ta\u0308ie jo\u0303uga ja kirglikult, ohverdades nii piano va\u0308rvid. Urve Tautsil o\u0303nnestus eelko\u0303ige IV osa, mida ta esitas voolava laulvusega. Finaalis oli tema ha\u0308a\u0308l kaetud ning neutraalsema ta\u0308mbriga. II osa (\u201eU\u0308ksildane su\u0308gises\u201d), mis peaks ko\u0303lama kui kammerlik sulejoonistus, muutus aga \u201eu\u0308lepakutud ooperistseeniks\u201d. Pappel lisab: \u201eOrkestri mitmed pilliru\u0308hmad ja solistid valmistasid meeldiva u\u0308llatuse. Lausa ta\u0308nulik olen viooladele: kolm ta\u0308hendusrikast ritenuto-nooti teisest osast ko\u0303lavad praegugi ko\u0303rvus. Sajandivahetuse kunstiatmosfa\u0308a\u0308rile iseloomuliku tundlikkusega ma\u0308ngisid viiulid ja ts\u030cellod, kandva ja puhta tooniga soleeris flo\u0308o\u0308t... ERSO na\u0308itas, et ta suudab esitada Mahlerit arvestataval tasemel, hoolimata eksimustest ja kohatisest passiivsusest.\u201d100"}, {"text_idx": "#000030", "text": "12. XII dirigeeris festivali \u201eMozart\u201d raames ERSOt Leo Kra\u0308mer. Kavas olid Mozarti Klaverikontsert d-moll (KV 466; solist Roland Pro\u0308ll Saksamaalt) ja Missa c-moll (KV 417a; laulsid sopranid Sigute\u0307 Stonite\u0307 Leedust ja Annika To\u0303nuri, tenor Ja\u0304nis Sprog\u0307is La\u0308tist, bariton Tarmo Sild, Eesti Projekti kammerkoor, Tallinna raekoja kammerkoor ja Mainori kammerkoor). Ma\u0308rt Kraav kirjutab: \u201eRoland Pro\u0308llil on hea ko\u0303lakultuur, kuid seekordses ma\u0308ngus oli tunda mo\u0303ningast na\u0308rvilisust, mis ja\u0308ttis kohati kontrolli alt va\u0308lja ka\u0308te ko\u0303latasakaalu ning metroru\u0308tmilise ta\u0308psuse. Eriti ilmnes see romansiosa keskmises, dramaatilises lo\u0303igus, millele u\u0308leminek to\u0303i juba kaasa ma\u0308rgatava apsu. Orkester ma\u0308ngis sedapuhku keskmise pu\u0308u\u0308dlikkusega, kusjuures seda vo\u0303iks ju rohkemgi olla.\u201d Missa c-moll puhul kiitis Kraav koore, kes olid seda teost varem esitanud ning olid ta\u0308nu sellele u\u0308le raskest, valdavalt polu\u0308foonilisest partituurist. Kuigi esines ka vokaalseid vajakaja\u0308a\u0308misi, suudeti see korvata hea musikaalsuse ja kvantiteediga. Solistidest kiidab Kraav eelko\u0303ige sopraneid, kes said kaelamurdva partii laulmisega ha\u0308sti hakkama. Stonite\u0307 kaetud toon ja ilmne na\u0308rveerimine ha\u0308irisid ku\u0308ll ha\u0308a\u0308le mo\u0303jule pa\u0308a\u0308su Kyrie\u2019s. Hiljem saavutas ta siiski suurema vabaduse ja na\u0308itas, kui ha\u0308sti ta valdab vokaaltehnikat. Kraavi so\u0303nul kujunes \u201eproovikiviks (...) u\u0308likeerukas improvisatsiooniline vokaliis \u201eEt incarnatus est\u201d, mis solistile siiski jo\u0303ukohaseks osutus\u201d. Annika To\u0303nuri avarako\u0303lalisem ha\u0308a\u0308l leedulanna omaga ei sobinud, samas oli ta intonatsiooniliselt puhas ja silmapaistvalt musikaalne. Kraav kurdab aga, et la\u0308ti tenor Sprog\u0307is laulab suurvorme \u201esordiini all\u201d, misto\u0303ttu ja\u0308a\u0308b ta ansamblites alla ko\u0303rgetele naisha\u0308a\u0308ltele. Ta to\u0303deb, et ansamblites osales tenor ko\u0303lapuhtalt ja et \u201eTarmo Silla u\u0308htlaselt registreeritud ha\u0308a\u0308l andis kogu kvartetile kindlama, tasakaalustatuma ko\u0303lavuse ning ja\u0308a\u0308b u\u0308le vaid kahetseda, et Mozartil meesha\u0308a\u0308ltele nii va\u0308he ta\u0308helepanu jagus\u201d.103"}, {"text_idx": "#000032", "text": "9. I 1992 juhatas Arvo Volmer Stravinski su\u0308iti balletist \u201eTulilind\u201d ning Kontserti klaverile ja puhkpillidele (solist Toomas Vana) ja Richard Straussi laulutsu\u0308klit \u201ePa\u0308evaajad\u201d (Eesti esiettekanne, laulis RAM). Matti Reimann kirjutab: \u201eKontsert oli igati meeldiv ja andis lootust, et vo\u0303ib-olla ei tulegi noorendatud orkestrikoosseisu kunstiline u\u0308leminekuaeg nii va\u0308ga pikk.\u201d \u201eTulilind\u201d mo\u0303jus Reimannile fantaasiarikka muinasjutupildina ning oli tema so\u0303nul ha\u0308sti ette kantud. Ko\u0303ige o\u0303nnestunum ettekanne oli aga Stra\u00advinski Kontsert klaverile ja puhkpillidele. Reimann juhib ta\u0308helepanu sellele, et Toomas Vana ma\u0308ngis rasket teost peast ning lisab: \u201eU\u0308sna kiiresti suutis ta koos Arvo Volmeriga viia teose huvitavate muusikaliste kujundite maailma, leides selleks ha\u0308sti sobivaid va\u0308ljendusvahendeid.\u201d Reimann kiidab ka dirigenti, kes hoidis teost kenasti ansamblis. Straussi \u201ePa\u0308evaaegade\u201d puhul juhib Reimann ta\u0308helepanu sellele, et RAMis olid just vahetunud dirigendid ja koosseis, misto\u0303ttu tuli koori tase taas u\u0308les to\u0308o\u0308tada. Ta lisab: \u201eStraussi ettekanne mo\u0303jus positiivselt juba ainuu\u0308ksi muusika iluga, koor ja orkester andsid o\u0303nnestumiseks oma parima.\u201d106"}, {"text_idx": "#000033", "text": "16. I 1992 toimus 3. kontsert sarjast \u201eSu\u0308mfoonilise muusika varamust\u201d, ERSO ees oli To\u0303nu Kaljuste. Ettekandele tuli Hector Berliozi su\u0308mfoonia \u201eHarold Itaalias\u201d, op. 16 (vioolasolist sakslanna Petra Vahle) ja Brahmsi 3. su\u0308mfoonia F-duur, op. 90. Matti Reimann kiidab solisti ja dirigendi erakordselt head teineteisemo\u0303istmist. Vastavalt prantsuse muusika \u201eno\u0303uetele\u201d ma\u0308ngiti no\u0303tkelt ja selge ko\u0303laga. Ka Brahmsi 3. su\u0308mfooniat esitati ha\u0308sti, eriti o\u0303nnestusid II ja III osa. Ta lisab: \u201eA\u0308a\u0308rmistes osades oleks keelpillide ko\u0303la vo\u0303inud olla avaram, isea\u0308ranis seal, kus Brahms on kirjutanud passionato, forte fortissimo vo\u0303i espressivo, kuid ka niimoodi oli ettekanne heal tasemel. To\u0303nu Kaljuste ja\u0308lgib autori teksti va\u0308ga ta\u0308pselt, na\u0308iteks ei ma\u0308ngi ta kunagi u\u0308he forte asemel kolme forte\u2019t, nagu sellesama su\u0308mfoonia algusega on juhtunud.\u201d Reimann kiidab Kaljustet oskuse eest teha oma taotlusi niimoodi arusaadavaks, et ko\u0303rged muusikalised eesma\u0308rgid sa\u0308ilivad, ja kui ERSO teeks temaga tihedamini koosto\u0308o\u0308d, to\u0303useks sellest kasu nii ERSOle, publikule kui dirigendile.107"}, {"text_idx": "#000036", "text": "19. III juhatas Arvo Volmer Nielseni avama\u0308ngu \u201eHelios\u201d, Beethoveni Kontserti viiulile, ts\u030cellole, klaverile ja orkestrile C-duur op. 56 (solistid viiuldaja Arvo Leibur, ts\u030cellist Marko Ylo\u0308nen Soomest ja pianist Peep Lassmann) ning Nielseni 3. su\u0308mfooniat (solistid sopran Veera Tales\u030c ja bariton Tarmo Sild). Kristel Pappel kirjutab Beethoveni teose esituse kohta: \u201eMuusika voolas sundimatult, meenutades lahedat ja sulni ko\u0303laga seltskonnavestlust. Ei mingit ra\u0308medust, ei mingit su\u0308gavamat mo\u0303ttehaakumist (...). Domineerima ja\u0308i lu\u0308u\u0308ritsemine, mis orkestri ergutavatest repliikidest hoolimata lo\u0303dvendas to\u0303lgendustervikut.\u201d Brahmsi Klaverikontserdis nr 1 d-moll, op. 15 tundis Peep Lassmann end juba hoopis vabamalt. Pappel lisab: \u201eBrahmsi muusika su\u0308mfooniline arengupinge kasvas Lassmanni esituses jo\u0303uliselt ja sa\u0308ravalt, matmata enese alla faktuuridetaile ja fraasinu\u0308ansse. (\u2014) Mo\u0303ningad plekid sellele meistrito\u0308o\u0308le ja\u0308ttis esimeses osas orkester: intonatsioonivead ja ebama\u0308a\u0308rase algusega akordid. (\u2014) Tundub, et mida keerulisem teos, seda paremaid tulemusi on Volmer ERSOga saavutanud. Kui Carl Nielseni avama\u0308ngu \u201eHelios\u201d ettekandes olekski tahtnud kuulda rikkalikumalt va\u0308rve ja reljeefsemat to\u0303usu-taandumist, siis taanlase Kolmandas su\u0308mfoonias haarasid dramaatiline kulg ja piitsutav ru\u0308tmienergia ja\u0308a\u0308gitult.\u201d Samas on Pappel kriitiline II viiuli ru\u0308hma suhtes, eriti II osa fugato\u2019s.116"}, {"text_idx": "#000037", "text": "27. III tuli sarja \u201eNordic Concert Series\u201d raames esiettekandele Erkki-Sven Tu\u0308u\u0308ri \u201eZeitraum\u201d, dirigeeris Arvo Volmer. Kontsert kanti otse u\u0308le ko\u0303ikide Po\u0303hjamaade raadios. Ma\u0308ngiti veel Brahmsi Klaverikontserti nr 1 D-duur, op. 15 (solist Peep Lassmann) ja Dmitri S\u030costakovits\u030ci 9. su\u0308mfooniat. Olle Vellerand kiidab la\u0308bimo\u0303eldud kava ja solistide valikut: va\u0308ismaalastele tutvustati eesti tippsolisti, -heliloojat ja -dirigenti. Peep Lassmann eksponeeris taas oma u\u0308ldteada ma\u0308ngukindlust. Velleranna so\u0303nul veensid tema selged ko\u0303laerisused ja hea pulsitunnetus ka no\u0303udlikumat kuulajat. Tu\u0308u\u0308ri \u201eZeitraumi\u201d esiettekandes oli luubi all mo\u0303istagi teos ise, mitte selle esitus. Vellerand on kompositsiooni suhtes aga teravalt kriitiline ja va\u0308idab, et uudisteoses ko\u0303lanud vo\u0303tted olid tuttavad juba Tu\u0308u\u0308ri 2. su\u0308mfooniast ja \u201eInsula desertast\u201d, misto\u0303ttu ei aimanud ta \u201eniiti, mis \u201eo\u0303mbleks\u201d neist uue teose\u201d, ja lisab: \u201eTegu oleks nagu kollaaz\u030ciga, mille elementideks on peamiselt 50-ndate avangardism ja 80-ndate minimalism. Ku\u0308sitav, kas niisugune kirevus suudab anda rahuldavat esteetilist tulemust, resp selget ideetunnetust.\u201d S\u030costakovits\u030ci su\u0308mfoonias kiidab Vellerand eelko\u0303ige dirigent Arvo Volmerit, kes sai \u201eko\u0303ik ko\u0303lama ta\u0308pselt ja sa\u0308ravalt\u201d, samuti olid kriitiku so\u0303nul vaskpillima\u0308ngijad tublid. Teises osas ootaks Vellerand agano\u0303tkemat liikumist. Ta vo\u0303tab kontserdi kokku so\u0303nadega: \u201eArgipa\u0308evahallist erineva loomingulise o\u0303hustikuga kontserti vo\u0303iks hinnata kordala\u0308inuks: tipud esinesid va\u0308a\u0308riliselt, o\u0303htu tegeliku kangelase \u2014 orkestri \u2014 aimatav jo\u0303ud vo\u0303ttis pa\u0308ris vo\u0303imsa kineetilise kuju.\u201d117 Kontserdile annab lu\u0308hikese hinnangu ka Kristel Pappel, kelle so\u0303nul \u201etunnetas ERSO ta\u0308pselt teose kujundiringi\u201d. Samuti kiidab ta Volmeri \u201eteaterlikult vahedate karakteritega to\u0303lgendust\u201d. Nii S\u030costakovits\u030ci kui Tu\u0308u\u0308ri teose esitus kuulus tema so\u0303nul ERSO to\u0308o\u0308hooaja o\u0303nnestumiste hulka, samuti kiidab ta \u201eZeitraumi\u201d, mis pakkus Tu\u0308u\u0308ri teostest seni veenvaima dramaturgiaga lahendust.118"}, {"text_idx": "#000038", "text": "2. IV toimus viies kontsert sarjast \u201eSu\u0308mfoonilise muusika varamust\u201d, ERSO ees oli dirigent Andrei Boreiko Venemaalt. Ettekandele tuli avama\u0308ng Weberi ooperile \u201eOberon\u201d, Elgari Ts\u030cellokontsert (solist Teet Ja\u0308rvi) ja Ts\u030caikovski 6. su\u0308mfoonia h-moll, \u201ePateetiline\u201d, op. 74. Lembi Metsa so\u0303nul ja\u0308i Teet Ja\u0308rvi Elgari teose I osas oma pehmeko\u0303lalisema ts\u030celloga orkestrile alla, kuid hiljem ko\u0303la tasakaalustus ning tema pilli \u201eintiimne vo\u0303lu\u201d pa\u0308a\u0308ses ta\u0308ielikult maksvusele. Mets lisab: \u201eVa\u0308rskendavalt mo\u0303jusid teise kadentsi pisut mustlaslikud ru\u0308tmilahendused. Virtuoosliku teise osa sautille\u0301 oli perfektne ja sa\u0308delev. Ainult selle strihhi pa\u0308rast oleks tasunud kontserdile tulla keelpillio\u0303ppureil, keda sel kontserdil oli va\u0308hevo\u0303itu.\u201d Orkester mo\u0303jus Elgari teoses ebalevalt, kuigi nad andsid Metsa so\u0303nul endast parima. Ka dirigendi taotlused tunduvad talle solisti omast erinevat ning Ja\u0308rvi pidi korduvalt orkestrile ja\u0308rele andma. Mets ja\u0308tkab: \u201eWeberi avama\u0308ng oleks olnud nauditav, kuid u\u0308ldmuljet segasid va\u0308ikesed koosma\u0308ngu- ja intonatsiooniha\u0308ired (eriti piano-lo\u0303ikudes).\u201d Ts\u030caikovski su\u0308mfoonias \u201elahvatas aga noore slaavi dirigendi anne\u201d ning \u201ea\u0308kki hakkas elama viimane kui viiul\u201d. Mets lisab: \u201eKeelpillide kantileenid (eriti Finaalis), u\u0308hteaegu sa\u0308ravalt la\u0308bipaistvad ja nukralt no\u0303retavad nagu su\u0308gisene loodus, liigutasid kuulajat su\u0308gavalt. Puupillid olid kargelt laitmatud \u2014 ja milline klarnetisoolo esimeses osas! Vask ku\u0308ll kohati, kahjuks, jah... Ent seegi ei suutnud kogumuljet rikkuda. (\u2014) Tema [Boreiko \u2014 P. T.] Ts\u030caikovski oli nagu suurepa\u0308rane ehitis, kus iga kivi seisis kindlalt arhitektuuritervikus. Teose laskuv lo\u0303puka\u0308ik madalailt keelpillidelt, mille dirigent viimase no\u0303rkeva ka\u0308eliigutusega olematusse pillas, tekitas saalis harva esineva lummuse.\u201d119"}, {"text_idx": "#000039", "text": "9. IV kanti Leo Kra\u0308meri dirigeerimisel ette Brahmsi \u201eSaksa reekviem\u201d (laulsid leedu sopran Sigute\u0307 Stonite\u0307 ja bariton Eduardas Kaniava ning ETV ja ERi segakoor). Peter Sche\u0301le mainib arvustuses Stonite\u0307t kui u\u0308llatavalt vo\u0303imalusterohke ha\u0308a\u0308lega lauljat, Kaniava oli ku\u0308ll tubli, aga kuiv. Orkester ma\u0308ngis soojalt, eriti o\u0303nnestunud olid flo\u0308o\u0308did, kes ma\u0308ngisid hingestatult ning vahel koguni kelmikalt. Koori esinemisest peegeldus nii lauluro\u0303o\u0303mu kui so\u0303numi dramaatilisust. Kriitik lo\u0303petab so\u0303nadega: \u201eTajusin enese u\u0308mber publikut, kes on valmis kanduma la\u0308bi muusikaliste avaruste. Va\u0308ljudes kuulsin vaid Brahmsi, la\u0308bi ERSO filtri ja rikastatuna oma ma\u0308lestustest.\u201d120"}, {"text_idx": "#000041", "text": "14. V juhatas Arvo Volmer Richard Straussi su\u0308mfoonilist poeemi \u201eTill Eulenspiegeli lo\u0303busad vembud\u201d, Beethoveni Klaverikontserti nr 2 B-duur, op. 19 (solist Petras Genius\u030cas Leedust) ja muusikat Stravinski balletist \u201eKevadpu\u0308hitsus\u201d. Matti Reimann kirjutab, et \u201eTill Eulenspiegeli\u201d ettekande u\u0308ldmulje oli kena, kuid mo\u0303nevo\u0303rra ja\u0308i puudu virtuooslikkusest, misto\u0303ttu ei pa\u0308a\u0308senud teose karakter ta\u0308iel ma\u0308a\u0308ral mo\u0303jule. Beethoveni teose esitus oli ko\u0303rgel tasemel, solisti ma\u0308ng o\u0308konoomne ja ko\u0303larikas ning pianistlikud vo\u0303imed tippklassi va\u0308a\u0308rilised. Reimann lisab: \u201eMo\u0303ned ku\u0308simused siiski tekkisid \u2014 u\u0308ks nendest oli see, et pianist jagas nii mo\u0303nigi kord ka\u0308te vahel teksti teisiti, kui Beethovenil on kirja pandud. See oli ha\u0308sti kuulda ning ei tulnud minu meelest asjale kasuks, ehkki nii on kergem ma\u0308ngida ja na\u0308iliselt ko\u0303lab paremini.\u201d Reimann peab o\u0303nnestunuks ka \u201eKevadpu\u0308hitsuse\u201d muusika ettekannet.124 4. VI kanti Taavo Virkhausi dirigeerimisel ette koorinumbreid Ha\u0308ndeli oratooriumist \u201eJudas Maccabaeus\u201d (laulis Eesti Poistekoor), Rudolf Tobiase ballaad \u201eSest Ilmaneitsist ilusast\u201d (solist sopran Epp-Karike Ju\u0308rima-Sonin) ja Brahmsi 2. su\u0308mfoonia D-duur, op. 73.125 6. VI ma\u0308ngis ERSO Tallinna Muusikakeskkooli 28. lennu kontsertaktusel Estonia kontserdisaalis. To\u0303nu Kaljuste dirigeerimisel tulid ettekandele I osa Felix Mendelssohni Viiulikontserdist e-moll, op. 64 (solist Sigrid Kuulmann) ja Weberi Klarnetikontserdist nr 1 f-moll (solist Ardo Ran Varres), Camille Saint-Sae\u0308nsi \u201eHabanera\u201d viiulile ja orkestrile (solist Harry Traksmann) ning I osa Ts\u030caikovski Klaverikontserdist nr 1 b-moll, op. 23 (solist Ralf Taal).126"}, {"text_idx": "#000047", "text": "Paremad ma\u0308ngijad otsivad to\u0308o\u0308kohta va\u0308lismaal. 1992. aastal Karlsruhes toimunud Eesti kultuurifestivali ettevalmistusperioodil ilmus O\u0303htulehes kaks artiklit ERSO vo\u0303imalikust esinemisest seal. 6.VIII ilmus Ille Gru\u0308ni eksitavaid andmeid sisaldav kirjutis \u201eEesti peab vaatama just Kesk-Euroopa poole\u201d, mis toetus intervjuule festivali kunstilise juhi Boris Bjo\u0308rn Baggeriga. Bagger u\u0308tles: \u201ePraegu on kaalumisel, kas ERSO kutsuda [Eesti kultuurifestivalile Karlsruhes \u2014 P. T.] vo\u0303i mitte. Sealt on ligi 40 head muusikut a\u0308ra Soome la\u0308inud. Kuna ka ERSO uuest dirigendist Leo Kra\u0308merist Saksamaal erilises vaimustuses ei olda, kardetakse orkestri la\u0308bikukkumist.\u201d135 Sellele artiklile vastas ERSO direktor Toomas Kahur, kes kummutas Baggeri va\u0308ite, nagu oleks ERSOst lahkunud viimasel ajal ligi 40 orkestranti, tuues ta\u0308psemad arvud: ERSOst lahkus ajavahemikul 1990. aasta septembrist 1991. aasta augustini 22 muusikut: 12 Soome, 3 va\u0308lisriikidesse o\u0303ppima, 3 pensionile, 2 manalateele ja 2 muudel po\u0303hjustel. Samal ajal on to\u0308o\u0308le vo\u0303etud 14 uut orkestranti.136 Arvuline kaotus oli seega kaheksa inimest. Arvo Volmer on hiljem ro\u0303hutanud, et orkestrist lahkujate hulgas olid just mitmed esima\u0308ngijad, keda uued orkestrandid ma\u0308ngutasemelt asendada ei suutnud, sest osal neist puudusid orkestris ma\u0308ngimise kogemused hoopiski.137 Samale probleemile viitas ka Peeter Va\u0308hi kaks aastat hiljem Sirbis.138 Ka va\u0308idab Kahur, et on mo\u0303ttetu to\u0303statada ku\u0308simust Kra\u0308meri kui dirigendi usaldusva\u0308a\u0308rsuse kohta Karlsruhes, kui juba varem oli kokku lepitud, et sealseid kontserte juhatab Peeter Lilje.139 1986. aastal oli ERSO ka\u0308inud Soomes, esimest korda orkestri ajaloos raudse eesriide taga. Maia Lilje on hiljem kirjutanud sellest reisist: \u201eERSO gastroll Soome omandas (...) palju su\u0308gavama ta\u0308henduse, kui esialgu arvata vo\u0303is. Orkestrantide so\u0303nul said nad tol esimesel reisil u\u0308limalt positiivsete elamuste osaliseks \u2014 na\u0308hti uusi ilusaid, hea akustikaga kontserdisaale pealinnast kaugemalgi, tutvuti Soome orkestrantide harjutamisvo\u0303imaluste ja to\u0308o\u0308keskkonnaga, mis siinsetega vo\u0303rdlusvo\u0303imalust ei kannatanud, nagu to\u0308o\u0308tasudki. Imetlust a\u0308ratas Soome orkestrite to\u0308o\u0308korralduse selgus hooaegade kaupa pikemas perspektiivis, mis siin puudus. Just sellest reisist indu saanult hakkasid mo\u0303ni aasta hiljem, kui piirid avanesid, meie orkestrist lahkuma paljud, kes end konkurssidel Soome orkestritesse ma\u0308ngisid.\u201d Aeg soosis a\u0308raminemist. 1990. aastate alguses oli Soome orkestritesse vaja eelko\u0303ige keelpillima\u0308ngijaid ning siis lahkuski ERSOst po\u0303hjanaabrite juurde ku\u0308mmekond keelpillima\u0308ngijat, peamiselt I viiuli ru\u0308hmast. ERSO ei olnud kaugeltki ainus orkester, mida siis selline saatus tabas. 1990. aastate alguses toimus muusikute a\u0308ravool ka Venemaalt, kust mindi lausa orkestrite kaupa.140 Hooajale tagasi vaadates oli Ivalo Randalu aga positiivne, kirjutades: \u201eMis (...) heas mo\u0303ttes olemata ja\u0308i, see oli ERSO raskest pereheitmisest kardetud mo\u0303o\u0303n ning too to\u0303ik on parimaks atestaadiks konservatooriumis tehtavale to\u0308o\u0308le, eriti keelpillikateedrile, kust asendus vo\u0303etigi.\u201d141 Positiivselt oli meelestatud ka Erki Aavik, kes juhtis ajalehes ta\u0308helepanu puupilliru\u0308hmale, kuhu olid mo\u0303ned orkestrist lahkunud juba tagasi jo\u0303udnud. Samuti to\u0303stis ta esile klarnetist Kalev Velthuti ja fagotist Andres Lepnurme, kes oleksid vo\u0303inud oma taseme poolest leida meelepa\u0308rase ja tasuva to\u0308o\u0308 ka va\u0308lismaalt, kuid kes ometi ja\u0308id. Veel mainis Aavik tollase eesti u\u0308hiskonna u\u0308ht suurimat probleemi, intelligentide hulgas kasvavat to\u0308o\u0308puudust, mis noorte orkestripillima\u0308ngijateni nu\u0308u\u0308d ei jo\u0303udnud. Aavik uskus ka, et viie aasta pa\u0308rast on enamik va\u0308lismaale to\u0308o\u0308le la\u0308inud muusikuid Eestis tagasi. Seeto\u0303ttu tekib konkurents ja tase to\u0303useb. Laiast ilmast korjatud kogemusest saab Aaviku so\u0303nul aga kultuuriva\u0308a\u0308rtus.142 Viimane mo\u0303te u\u0308htis ka Mikk Mikiveri omaga: \u201eNende pa\u0308rast, kes to\u0308o\u0308tavad va\u0308lismaal oma erialal, ei tarvitse muretseda, me saame nad parematena tagasi.\u201d143"}]