[{"text_idx": "#000000", "text": "Raamatumu\u0308u\u0308ja aastast 2008 ja titemamma 2021 maist.."}, {"text_idx": "#000001", "text": "Lugesin lo\u0303puks la\u0308bi \"Poola poisid\". Tjahh... Ma saan muidugi aru, et on oluline, et keegi kaardistaks minevikus toimunud su\u0308ndmusi kasvo\u0303i kaasaegsele nii la\u0308bina\u0308htavalt, kui Mudlum seda teeb. Ise kogu aeg siunates, et ei Peeter Sauteril ei olnud o\u0303igust Zaumi Poola poisteks nimetada. No, kui isegi minusugusel (suht kirjandusva\u0308lisel inimesel viimasel ajal) tekib sees tunne, et see ko\u0303ik on nagu na\u0308htud va\u0308rk aastast 2014, kuskilt, siis jahm.... Mulle meeldib Poola poiste stiil. Aga lugu annab soovida. See on nagu eesti filmid, jumala a\u0308gedate kaadritega (ja ma ei ra\u0308a\u0308gi praegu \"To\u0303est ja o\u0303igusest\" eksole), aga jumal-teab-mis eesma\u0308rgiga need kaadrid on olemas, neil pole eesma\u0308rki ega vii need ka otseselt lugu edasi. Ka\u0308rpida! Ka\u0308rpida! Ka\u0308rpida! U\u0308tleks minus toimetaja, kes ma o\u0303nneks ei ole. U\u0308mber to\u0303sta, tekitada rohkem pinget. Mitte ra\u0308a\u0308kida pool raamatut plikadest kellega seksiti, sest see tegelikult ei ole huvitav. Aga noh. Mudlum oskab kirjutada. Nagu operaator oskab ilusaid kaadreid va\u0308lja voolida. Stiil on tal ha\u0308a\u0308. Loed la\u0308bi ja mo\u0303tled. Ta\u0308itsa tore lugemine, jo\u0303uad ko\u0303ige otsa ja mo\u0303tled, aga mispa\u0308rast see siia nii pikalt sisse ja\u0308eti, kui see siin lo\u0303pus mitte midagi ei tee. See suurte noortekampade kooselu kah. Issand."}, {"text_idx": "#000002", "text": "Olles elanud u\u0308hikatoas ligi kuus aastat oma elust ja siis takkaotsa vabatahtlikuna Nigeerias neli kuud jagand tuba, siis auso\u0303na. Jah, auso\u0303na. No mul puudub selline kommunismivaim, mis lubaks jagada meest vo\u0303i tuba vo\u0303i lapsi vo\u0303i u\u0308ldse. Miski on oma ja miski pole oma. Ja vo\u0303ib-olla see teeb mu ka kuidagi selliseks must-valge ihalejaks, et asjad oleksid selged vo\u0303i selgemad - jah ehk seeto\u0303ttu olen ma ka natuke tige selle meeste jagamise ja kommunismivaimu peale vo\u0303i o\u0303igemini selle peale, et inimene, kes sellest kirjutab to\u0303ena\u0308oliselt peab seda nii loomulikuks faasiks noorest ta\u0308iskasvanu ikka jo\u0303udmisel, et ohohoh, kui vo\u0303o\u0303ras see mulle tundub. Hullud ideed on noorematel inimestel muidugi rohkem teema, kui nooremas keskeas Katrina Helsteinil (umbes nii tutvustas ennast u\u0308ks hetk 36aastane Mihkel Kunnus). Sellegipoolest. Mingi ontlik va\u0308ikekodanlikkus, mida ma ei oska kuidagi positsioneerida selle raamatu esialgsete leheku\u0308lgede suhtes lo\u0308o\u0308b va\u0308lja. Ma tunnen, et olen vana ja olen tu\u0308dinud, et mo\u0303ned inimesed arvavad, et neil puudub ta\u0308ielikult oskus lo\u0303puni millelegi pu\u0308henduda. Ja siis loomulikult pikemas perspektiivis tuleb va\u0308lja, et neil on ko\u0303ik need omadused olemas. Ko\u0303ik! Kui oled ku\u0308mme aastat raamatuid mu\u0308u\u0308nud, siis on kerge juubeli tunne sees. Pa\u0308riselt. Esimesed kaks-kolm aaastat on ko\u0303ige raskemad, siis on kerge tu\u0308dimus, otsid va\u0308ljakutseid, ei leia, po\u0303rutad edasi, tehes sama asja ko\u0303rgemas faasis."}, {"text_idx": "#000003", "text": "Igal juhul pani see raamat mind torisema. Muidugi on tore, et inimesed oskavad kirjutada kihvtilt erinevatest fu\u0308u\u0308silistest objektidest ja tegelastest ja arhetu\u0308u\u0308pidest, aga kas see teeb nende kirjutatu automaatselt aasta parimaks proosateoseks? Ei tea. Las see olla nii. Mo\u0303nes mo\u0303ttes olen ta\u0308nulik, et me oleme see rahvas, kes pidevalt kirjutab ja kirjutab. Lugeda vo\u0303iks ka. Mo\u0303elda vo\u0303iks ka kirjutades. Ku\u0308sida vo\u0303iks, et kuidas teha seda paremini. Ja paremini peaks alati tegema. Tjah."}, {"text_idx": "#000005", "text": "Justnimelt to\u0308o\u0308! Ma siin juunis ra\u0308a\u0308kisin u\u0308le pika aja oma papiga telefoni teel asjadest, mis on olulised, minule, nu\u0308u\u0308d ja praegu. Vo\u0303ib-olla 10-20 aasta pa\u0308rast ka, vo\u0303ib-olla mitte. Mida ma austan oma isas ja tema kaasas ko\u0303ige rohkem? See on suur pu\u0308hendumus ineneriteadusele. Alati kui ma neile ku\u0308lla la\u0308hen, na\u0308en ligi rohkem neljaku\u0308mne aasta to\u0308o\u0308 vilju, kladesid, mo\u0303tteid. U\u0308helt poolt on see ko\u0303ik va\u0308ga vahva ja tore, teisalt, absoluutselt alati, kui inimene armastab oma to\u0308o\u0308d rohkem kui midagi muud siin maailmas, tekib olukord, kus tema lapsed, tema naine, tema mees, perekondlik va\u0308rk kannatab. Eriti kui ollakse ettevo\u0303tja ja minu isa on ettevo\u0303tja olnud nii kaua, kui teda ma\u0308letan. Ta pole ainuke. Ta kardab, et on andnud ko\u0303igile oma lastele to\u0308o\u0308narkomaani geenid. See on muidugi midagi sellist, mis to\u0303ena\u0308oliselt paika ei pea. Mina kui ainuke plika poistekarja seas, noh minul on olnud erikohtlemine alati. Alati on kardetud, et ma ei saa koolid lo\u0303petatud, sest leian endale vahepeal kaaslase ja saan tited taha. Nu\u0308u\u0308d pole seda hirmu va\u0308hemasti ku\u0308mme aastat olnud."}, {"text_idx": "#000006", "text": "Igal juhul - igasugune ettevo\u0303tlus, kui seda pa\u0308riselt su\u0308damega teha, on ko\u0303ige kurvem ja ko\u0303ige ilusam asi maailmas. Te annate to\u0308o\u0308d oma kogukonnale ja iseendale. See on aga absoluutselt alati oma perekonna ja eraelu arvelt. Jah, minul ja Svetal ja veel paljudel inimestel on tahtmine pidevalt o\u0308elda nendele inimestele, kes juhivad, otsustavad, teevad, et nad ei hooli. Ausalt o\u0308eldes suuri otsuseid tehes ei saa ko\u0303ikidest ja ko\u0303igest hoolida. Ei jo\u0303ua. Puhtfu\u0308u\u0308siliselt on see peaaegu vo\u0303imatu. Igasugune vastutus tekitab stressi, aga vastutus ligi saja inimese to\u0308o\u0308koha eest vo\u0303ib viia mitte lihtsalt stressi, vaid infarkti vo\u0303i insuldini. See lihtsalt on nii. Ka\u0308isin u\u0308ks aasta ettevo\u0303tlusmessil, kus Taavi Kotka kirjeldas oma to\u0308o\u0308pa\u0308evi, mis vo\u0303isid kesta na\u0308dalaid ja\u0308rjest, 24 tundi jutti, ko\u0303ik selleks, et raha liiguks, et projektid saaks tehtud, et oleks, kuidas edasi olla. Ja u\u0308hel hetkel avastati tal su\u0308damerike. Minu isal, kes on ku\u0308llaltki suure ehitusfirma juht, on samamoodi olnud. Magama on mindud mo\u0303tetega majade ehitusest, lootusest, et tuleb uus ja po\u0303nev projekt. Kas sellised inimesed peaksid rohkem raha saama? Peaksid. Need, kes on no\u0303ukaajal su\u0308ndinud ja kasvanud, nemad ei ole harjunud seda raha ka va\u0308lja pumpama oma firmast vo\u0303i mo\u0303nest muust kohast, neil hakkab piinlik, sest nad tahavad solidaarsed olla u\u0308leja\u0308a\u0308nud to\u0308o\u0308tajatega. Mo\u0303nel ei hakka piinlik."}, {"text_idx": "#000007", "text": "Va\u0308heno\u0303udlikkus ja armastus mingi asja vastu, mida oma elus teha, teeb o\u0303nnelikuks. Va\u0308hemasti minu vanemad on teinud o\u0303nnelikuks. Ei, nad ei ole kunagi metsikult reisinud, vist pa\u0308ris noortena, koos oma kahe pojaga Liiduvabariikides ja Venemaal, vo\u0303i mo\u0303ned komandeeringud katusekivi otsinguil Pariisis vo\u0303i Soomes. Pa\u0308ris palju va\u0308liseid asju ei morjenda neid. Neil pole kunagi olnud oma maja vo\u0303i uhket suvilat vo\u0303i jumal teab veel mida. U\u0308hte o\u0303nnetut va\u0308lisust remonditi 25 aastat, sest see polnud ta\u0308htis, ta\u0308htis oli miski muu. Ja ma tean, (ehkki mitte kogemuslikult), et nende elu on ta\u0308nu oma suurele armastusele - inseneriteadusele - mitu korda lihtsam, kui paljudel teistel, kes ei tea, mida eluga pihta hakata, kellel puudub kirg millegi suhtes enda u\u0308mber. Ja seeto\u0303ttu need teised ei tee midagi ega loo midagi. Ja isegi kui loovad, siis va\u0308ga paljud ei saa aru, miks need asjad on loodud."}, {"text_idx": "#000008", "text": "Mul on ka neid sugulasi, kes tegelevad ja\u0308a\u0308gitult lastega, nonda elu mugavamaks ja paremaks tegemisega. Neid imetlen ma samamoodi. Ta\u0308nu neile on minu ja minu vanemate elu palju lihtsam. Me teame, et oleme hoitud ja armastatud, ko\u0303igi oma veidrate omadustega, na\u0308iteks minu puhul siis raamatute armastusega ja nende puhul siis majade ehitusega."}, {"text_idx": "#000009", "text": "Minu jutu mo\u0303te on. Ma olen alati arvanud, et minust vo\u0303iks saada president, aga alles nu\u0308u\u0308d - 35aastaselt - tean, et see no\u0303uab minult va\u0308ga palju enesedistsipliini ja to\u0308o\u0308d erinevate asjade kallal. Ka iseenda kallal, ja ma ei ole kindel, et ma seda teha tahan. Raamatuid ma tahan mu\u0308u\u0308a. Ja mo\u0303nikord on see nutmaajavalt valus ja ebamugav tegevus. Ei hakka isegi enam seletama, mis ta\u0308pselt po\u0303hjustab selle emotsiooni. Lihtsalt on. Aga ma tahan seda teha, sest ma tahan, et maailmas oleks va\u0308hemalt u\u0308ks asi minu jaoks ha\u0308davajalik, raamat, mida inimesed ostavad ja loevad. Ja ma olen valmis panustama sellesse nii palju, kui minus on, et inimesed leiaksid raamatu ja suudaksid seda osta ja lugeda. Ma tunnen, et selles osas on meil ko\u0303igil vo\u0303imalus olemas. Oleme me eestlased, venelased siin riigis. Me vo\u0303ime leida u\u0308les oma lemmiktegevuse ja sellega kas hobi korras vo\u0303i pa\u0308riselt tegelda. Ja see ei ole kunagi - ma kordan veelkord lihtne, mugav, ha\u0308stimakstud. Ses mo\u0303ttes, et va\u0308hemalt alguses mitte. Pole kunagi olnud. Pole kellegi jaoks olnud."}, {"text_idx": "#000010", "text": "Isegi Kristiina Ehin pidi va\u0308hemalt ku\u0308mme aastat luuleraamatuid va\u0308lja andma ja ennast otsima, et saada endale seda positsiooni, mis talle justkui vanematelt kaasa on antud. Saada pa\u0308riselt luuletajaks."}, {"text_idx": "#000011", "text": "Vanadele asjadele uus elu anda..."}, {"text_idx": "#000012", "text": "U\u0308le pika aja vo\u0303tsin ka\u0308tte lasteraamatu! Nii a\u0308ge! Lasteraamatud on a\u0308gedad! Eriti need, mis on mo\u0303eldud kuni ku\u0308mneaastastele jo\u0303mpsikutele, kus on va\u0308iksed lo\u0303busad Olga Gromova illukad ja mingi vahva eksistentsi hoog sees. Ikka selline, mis paneb su\u0308dame sees laulma. Jaa, kui ma kunagi otsustan tagasi po\u0308o\u0308rduda kirjandusteaduse poole, siis ilmselt teen su\u0308vaanalu\u0308u\u0308si ko\u0303ikidest a\u0308gedatest vanaemadest, kelle olemasolu on kirjeldatud lasteraamatutes, ta\u0308iskasvanute romaanides (S\u030curikul muide oli ka u\u0308lia\u0308ge vanaema, selline, kes pani kohe su\u0308dame vo\u0303imsamalt pekslema), aga Tina ja Vika vanaema Z\u030cenja on kihvt."}, {"text_idx": "#000013", "text": "Julia Kuznetsova \"V-kodu\" on ha\u0308sti naljakas, armas, jabur, natuke ma\u0308ngib erinevate stereotu\u0308u\u0308pidega. Umbes nagu mo\u0303ni Ades Ladise va\u0308lja valitud vene koomikute situatsioonid, sellest, kuidas naine palub mehel lapse teatrisse panekuks riidesse panna ja avastab lapse kasukas ja ta\u0308iesti maitsetute ho\u0303lstidega (ma\u0308letate ehk seda \"Seltsimees lapse\" olukorda). Vo\u0303i blondiin ostab telefoni, vo\u0303i vene u\u0308lihoolitsevad naised pa\u0308rast naistepa\u0308eva, kus naine avastab hommikul, et joomahoos on ta mehele kirve selga virutanud, sest too ei tea, mis ta\u0308hendab su\u0308nnitus. Mingi just selline stereotu\u0308u\u0308pidel ma\u0308ngiv kujutluspilt rikkast hoolitsetud pereisast, kelle suurim hirm on ja\u0308a\u0308da vanaks, tema u\u0308mber tiirlevast tugevast naisperest, kes toimivad mo\u0303nikord ta\u0308iesti eraldi mehe soovidest, tahtmistest, on siingi sisse kirjutatud. Ehkki kogu lugu on mo\u0303eldud ikkagi ju lastele ja ongi vastavalt sellele u\u0308les kirjutatud. Joomahullust ei esine, aga vindile keeratud spordihullust (seda, mida Instagrammis na\u0308idatakse, kui ilusate kehade laviini, mille keskel seisab alati ku\u0308simus, et kas see on tegelikult ka inimesele kasulik) vanaema Z\u030cenja ja ka tema armsa poja Serjoz\u030ca na\u0308ol ikka on. Paanika tervise ja vananemise pa\u0308rast on kahel peategelasel kogu aeg kuskil kuklas hirmsa tondina jo\u0303uramas."}, {"text_idx": "#000014", "text": "Ometi tullakse nende hirmudega pa\u0308ris ha\u0308sti toime, eriti siis, kui avastatakse enda ko\u0303rval olevaid inimesi, kellega so\u0303brad olla, kellega koos olla, kellega koos kirjutada, joonistada, ma\u0308ngida, vananeda, ja\u0308a\u0308purikaid akna taga vaatamas ka\u0308ia. Seoses ja\u0308a\u0308purikatega akende taga tuleb ikka meelde see, et ju on siis tegu kehvalt soojustatud vanadekoduga. Ja see kehv soojustus ei tekita kelleski liigseid ku\u0308simusi, hoolimata remondist, ei arva keegi, et mingi mure oleks seoses ja\u0308a\u0308purikatega, et keegi vo\u0303iks nende hirmsate asjadega elust ilma ja\u0308a\u0308da. Kusjuures hirmu surma kui sellise ees pole kellelgi eriti. Vananemine, haigused - see on hirmus. Aga surm pole kohe u\u0308ldse."}, {"text_idx": "#000015", "text": "Vanad asjad aga na\u0308iteks tekitavad hirmu, kellelegi kuulunud pildid, juuksurika\u0308a\u0308rid, kleidike lapselapsele, poksikott ja nii edasi, ja nii edasi. Midagi selles asjade hirmus on kuidagi venelik.Vo\u0303i siis revolutsiooniline. Meenutab isegi natuke seda surnud inimeste asjade hirmu, millest mulle ka mitmed on ra\u0308a\u0308kinud, kuidas asjad toovad endaga kaasa surnud inimese haigused, valud, ebamugavused. Parem on alati osta uus, parem mitte kanda surnud ema kleiti vo\u0303i vesti, seal sees vo\u0303ib olla ko\u0303ik see su\u0308damevalu. Muidugi vanaema Z\u030cenja ei karda selliseid asju nagu surnud inimeste asju. Tema arvab neis peituvat armastust. See ongi ehk kogu armastus, mis vo\u0303ib alles ja\u0308a\u0308da inimesest, keda armastati ja kes armastas. Ko\u0303ik see eelnev jutt on minu peas kuidagi seotud rohelisema ja puhtama maailmaga, mis omakorda kuidagi hakkab ma\u0308ngima kihvti a\u0308ratundmist Lylian Meistri praegu Hobusepea galeriis asuva na\u0308itusega \"Aarete saar\", siin muutub ku\u0308ll kogu eelnevate po\u0303lvede talletatud fu\u0308u\u0308siline vara (needsamad tikitud ja heegeldatud padjad, seinakaunistused, mida vo\u0303ib vo\u0303tta, kui meie etnoloogilist ma\u0308lu) muutus kunstiks, see on hoopis teistsugune asjale uue elu andmine, kui see o\u0303nnetu pissuaar, see on tagasi minemine oma fu\u0308u\u0308silise reaalsuse poole, mis pole masinate loodud, vaid ta\u0308isjo\u0303us meeste ja naiste ka\u0308sito\u0308o\u0308. Kus vanadele asjadele antakse uus elu, nii nagu v-kodus peaks tegelikult vanadele inimestele antama omamoodi uus elu, uus vo\u0303imalus olla. Meie raamatu peategelane on just sedatu\u0308u\u0308pi nii nimetatud elukunstnik.Ta annab elu vanadele asjadele ja vanadele memmedele-taatidele. Sellised vanaemad, emad, isad, vennad, o\u0303ed, inimesed - ongi fantastilised ja vo\u0303imsad."}, {"text_idx": "#000017", "text": "Napoli-raamatute kolmas raamat la\u0308bi. Eufooria asendub millegi muuga, millele ma ei oska nime anda. Ometi on mul hea meel, et olen raamatu la\u0308bi lugenud vist viie pa\u0308evaga. Asi, millega ma pole tu\u0308kk aega hakkama saanud. Tunne on vabastav. Naljakas, et mulle meeldib. Eks ikka meeldivad asjad, mida saad harva teha ja mille tegemine tekitab vabastava emotsiooni, vo\u0303tab a\u0308ra hetkeks kogu maailma valu vo\u0303i siis tekitab juurde. Ebamugavustunne, mis tuleneb sellest, et me kunagi ei vo\u0303i teada ko\u0303ike."}, {"text_idx": "#000018", "text": "Kolmapa\u0308eval po\u0303rkasin kirjandusteadlasega kokku Rahva Raamatus. Ah et sotsiaalmeedia ra\u0308a\u0308gibki to\u0303tt, u\u0308tles mu hea tuttav. Ja minu jaoks oli see va\u0308ga kummaline tunne. Muidugi ra\u0308a\u0308gib sotsiaalmeedia seda, mida me tahame, et ta meist ra\u0308a\u0308giks. Mina na\u0308iteks kipun seal u\u0308sna harva virisema vo\u0303i vinguma, u\u0308tlema, et mul ebamugav vo\u0303i halb vo\u0303i u\u0308ldse paha olla. Kipun. Olen. Enesekindel? Natuke tuletan endale meelde seda tohutult ebakindlat pubekat, kelle vanaema polnud veel a\u0308ra surnud Vo\u0303ru Kreutzwaldi gu\u0308mnaasiumis, kus ma tahtsin olla keegi tark, ilus, po\u0303nev, aga tegelikult tundsin, et ma ei ole. Ja to\u0303ena\u0308oliselt ta\u0308helepanelikum vaataja na\u0308eb ka, et ma ei ole see, kes ma hirmsasti olla tahaks. Ei ole lugeja, kirjutaja, mo\u0303tleja, kaasa mo\u0303tleja. Olen jagaja, seletaja, sehkendaja, sageli ko\u0303rvalseisja."}, {"text_idx": "#000020", "text": "Pildid raamatutest on aga veel erilise vindiga. Selle vastiku vindiga, et see on pooleli, need ma ostsin, neid ma tahaks lugeda. Lugemiseta pole raamatut. See on teistsugune o\u0303ud. Surnuaed, nagu hra O\u0303nnepalu ko\u0303nekalt oma \"Paradiisis\" ra\u0308a\u0308gib neist kaua aega riiulites seisnud raamatutest, mis on muide iga endast lugupidava eestlase kodus ja surevad. Lugemata raamat on surnud raamat, nii nagu su\u0308ndimata laps, vo\u0303i hoolitsuseta laps, on su\u0308ndimata, hoidmata."}, {"text_idx": "#000021", "text": "Mu vend ra\u0308a\u0308kis sellest, kuidas uut ehitada on lihtsam, kui vana eest hoolitseda. Ja ongi - hoolitsemine vo\u0303tab tegelikult palju rohkem aega ja raamatut lugemine, on raamatu eest hoolitsemine. Nii nagu maja eest hoolitsemine, kodu eest hoolitsemine, koristamine, riiete pesemine, no\u0303elumine, korrastamine. Ja nii edasi ja nii edasi. Niimoodi igavesti. Kogu aeg. Kultuur. Raamatute lugemine ja nende sees olevate mo\u0303tete paigutamine kuhugi meid u\u0308mbritsevasse ruumi, meie enda sisse."}, {"text_idx": "#000026", "text": "Vanadele asjadele uus elu anda...\nOlgem hoitud, kas ka ise, on eraldi ku\u0308simus\nMidagi ei juhtunudki, seljale ma\u0308a\u0308ritud o\u0303nn"}]