[{"text_idx": "#000005", "text": "Ma o\u0303igupoolest ei usu, et suudaksin sellesse mo\u0303ttevahetusse lisada midagi po\u0303himo\u0303tteliselt uut, kuid kuna olen va\u0308ikest viisi vastutav selle kirjutiste sarja ellukutsumise eest, siis pu\u0308u\u0308an lisada mo\u0303ned a\u0308a\u0308rema\u0308rkused."}, {"text_idx": "#000008", "text": "O\u0303igupoolest oligi mu igatsus selliste kokkuvo\u0303tete ja\u0308rele tingitud sellest, et olen ise jooksvast kirjanduspildi ja\u0308lgimisest vo\u0303o\u0303rdunud ja avastasin juba luule\u00adu\u0308levaadet kirjutades, et ma pole kindel, kuivo\u0303rd pa\u0308devalt ja adekvaatselt ma ilmunud teoseid konteksti paigutada oskan. Eks seal u\u0308levaates oligi mingeid liiga lo\u0303dva randmega u\u0308ldistusi (kas vo\u0303i see mitmelt poolt ninakrimpsutusi saanud \u201enais-Roostete\u201d jutt \u2013 kriitika on po\u0303hjendatud ja hea oleks, kui see ma\u0308rkso\u0303na edasisse ka\u0308ibesse ei la\u0308heks)."}, {"text_idx": "#000009", "text": "Ja ma sain, mis tahtsin: mo\u0303ttevahetuses ilmunud artiklid on olnud harivad ja huvitavad. Siin on olnud po\u0303hjalikke u\u0308levaateid, nagu na\u0308iteks Janek Kraavi \u00adsu\u0308steemne ja ammendav o\u0303ppematerjal proosast, Joosep Susi so\u0308akalt prognoosiv jutt luulepildist ja Andrus Oru ka\u0308sitlus praegu o\u0303itsvast, kuigi ehk omaette ruumis toimetavast noorsookirjandusest. Johanna Ross ko\u0303neleb va\u0308ga valgustavalt naiste rolli muutumisest uuemas kirjanduses, Hasso Krull pakub va\u0308lja oma autonoomse ja sisuka raamistiku, mille kaudu uuema luule protsesse mo\u0303testada. On va\u0308ga ta\u0308nuva\u0308a\u0308rne, et Piret Viires toob ma\u0308ngu kirjandusprotsessi institutsionaalse ku\u0308lje, et Mart Velsker aktualiseerib stabiilsuse ja ohutunde u\u0308heaegse kohalolu praeguse kirjanduse enesetajus ja et Ju\u0308rgen Rooste, kes on kogu selle protsessi luuletajana kaasa teinud, pakub oma spontaanse ja elusa hoiaku. Ja mo\u0303istagi on kogu senine mo\u0303ttevahetus ka\u0308inud Ma\u0308rt Va\u0308ljataga tuules, kes oma alustavas tekstis ka\u0308is va\u0308lja nii mo\u0303nedki intrigeerivad teesid. Neist ehk olulisim \u2013 millega paljud so\u0303navo\u0303tjad on ka suhestunud \u2013 on va\u0308ide, et eesti kirjandus enam ei arene selles mo\u0303ttes, et temas ei ole enam suundumusi."}, {"text_idx": "#000013", "text": "Nii et mul on tegelikult kahtlus, et ku\u0308simus arengust (kui selle all mo\u0303ista mingit lineaarset mineviku pa\u0308randi pinnaselt tuleviku poole suunatust) vo\u0303ib olla vanamoodne. Aga ta on meil ometi su\u0308gaval kontides ja no\u0303uab vastust. Mingi liikumine toimub ju kogu aeg ja tahaks teada, kuhu me oleme liikunud. Kas on toimunud a\u0308kki mingi murrang, mida me pole ta\u0308hele pannud? Iseendast ko\u0303nekas on juba seegi asjaolu, et 2010-ndad on juba mitu aastat mo\u0308o\u0308das ning enne siinset mo\u0303ttevahetust polnud kirjanduse mo\u0303testajate hulgas suurt kihku mingeid kokkuvo\u0303tteid teha, kuidagi korraks \u201emeelema\u0308rkusele tulla\u201d. Ollakse u\u0308htpidi a\u0308raootavad ja teistpidi rahul. Kirjanduselu mu\u0308hiseb, vanad on vormis, noori tuleb nagu rahet \u2013 ja edasi?"}, {"text_idx": "#000014", "text": "Ma arvan, et see on seotud u\u0308ldise u\u0308hiskondliku kliimaga. Eesti kirjanduse murrangud on tegelikult olnud tihedalt seotud u\u0308hiskondlike piiri\u00adpostidega ja meie \u201ehu\u0308pped\u201d on ko\u0303ik mingi u\u0308hiskondliku surutise paisu tagant valla pa\u0308a\u0308semised (nii \u201eNoor-Eesti\u201d, kuueku\u0308mnendad kui ka u\u0308heksa\u00adku\u0308mnendad). Vo\u0303ib-olla ainult 1930-ndate ku\u0308ps ko\u0303rgaeg on midagi muud \u2013 aga see polnud ka tavamo\u0303ttes murranguaeg, vaid kristalliseerunud meie kirjandusloolises tajus pigem paisu taha kinni ja\u0308a\u0308misena. Meil polegi nii pikka stabiilset ja vaba aega varem olnud kui praegu (ehk olnuks XIX sajandil, kui olnuksime baltisakslased)."}, {"text_idx": "#000016", "text": "Aga seejuures arvan ma ka, et paralleelselt hakkab \u201ekirjandus\u201d kui mingi u\u0308htne ja u\u0308he traditsiooniga seotud va\u0308li (vo\u0303i isegi kui autonoomne kunstiliik) u\u0308ha rohkem hajuma. See juba ka\u0308ib, ja seegi on ilmselt u\u0308ks po\u0303hjus, miks ku\u0308mnendi- vo\u0303i kaheku\u0308mnendikokkuvo\u0303tted erilist indu ei tekita \u2013 sest neid ei eksisteeri enam orgaanilise kirjandusloolise konstruktsioonina. Vo\u0303ib-olla ma liialdan hoogsalt. Aga ma tahan osutada selle abil na\u0308htusele, mis vilksab selles mo\u0303ttevahetuses pidevalt \u2013 digitaliseerumine. Mulle paistab, et see, kuidas me digitaalmaailma mo\u0303ju kirjandusele na\u0308eme, on liiga vagur. See mo\u0303ju ei seisne ainult selles, et on ilmunud Facebooki- ja Instagrami-luule, hu\u0308pertekstuaalsed kirjutamistehnikad vo\u0303i na\u0308iteks see, et Robert Kurvitza & Co. \u201eDisco Elysiumi\u201d on nimetatud maailma ko\u0303ige loetumaks eesti kirjandusteoseks. Ma arvan, et digitaliseerumine, internet, sotsiaalmeedia kui suhtlusformaat on kujundanud u\u0308mber meie tajusid ka u\u0308ldisemalt. Just siit tuleb otsida po\u0303hjusi, miks areng selle harjumuspa\u0308rases mo\u0303ttes enam ei toimu vo\u0303i siis ei asu enam seal, kust me teda otsime. Arengu kontseptsioon selle va\u0308ljatagalikus ta\u0308henduses eeldab u\u0308hemo\u0303ttelist traditsiooni, millest la\u0308htudes ja millele vastandudes toimub edasi\u00adminek \u2013 u\u0308heso\u0303naga, suundumus edasi eeldab ka selget tagasivaate suunda. Digitaliseerumise kujundatud taju- ja toimimisviisid on teistsugused, siin ei ole enam lineaarsust, on risoomsus, pihustumine, mis kandub ka kirjanduspilti, nii et kriitikalgi on seda raske ho\u0303lmata (nagu siinsestki mo\u0303ttevahetusest on tunda). See va\u0308ljendub kas vo\u0303i sellises lihtsas asjas, et kui nooremad inimesed hakkavad kirjutama, siis nende toetuspind, millelt nad la\u0308htuvad, nende n-o\u0308 traditsiooni-huumus ei pruugi olla seesama mis teistel: kogu maailma kirjanduspa\u0308rand (ja mitte ainult kirjandus) on nende ees lahti ja nende looming suhestub na\u0308iteks hoopis mingi olulise hoovusega ingliskeelses kirjanduses (vo\u0303i hoopis muusikas vo\u0303i mo\u0303nes maailmavaatelises netifoorumis). U\u0308heso\u0303naga, me ei liigu enam u\u0308hemo\u0303o\u0303tmelisel kiirteel, aga ka mitte kahemo\u0303o\u0303tmelisel platool \u2013 me asume kolmemo\u0303o\u0303tmelises vo\u0303rgustikus. Selle na\u0308htuse teine aspekt on meile sotsiaalmeediast tuttav \u2013 nn ko\u0303lakojastumine, kus ma vo\u0303in ku\u0308ll intensiivselt suhestuda oma mo\u0303ttekaaslastega tuhandete kilomeetrite taga, aga ei tea midagi sellest, mida mo\u0303tleb minu naaber. Risoomsus ja mittelineaarsus pole enam lihtsalt po\u0303nevad mudelid (nagu nad na\u0308isid veel u\u0308heksaku\u0308mnendail), nad on meie igapa\u0308evane tegelikkus, mida ongi raske harjumuspa\u0308rase kriitilise pilguga haarata."}, {"text_idx": "#000018", "text": "Nii et ma arvan, et digitaliseerumisel on va\u0308ga ulatuslikud tagaja\u0308rjed sellele, kuidas me maailma tajume ja selles toimime, ning see on vo\u0303ib-olla ko\u0303ige olulisem \u201eareng\u201d, mis on toimunud. Meie tajuruum on teisenenud."}, {"text_idx": "#000020", "text": "Ma arvan, et lisaks neile na\u0308htustele, millest juba on juttu olnud, vo\u0303ib osutada paarile asjale, mida me tajume kindlasti teisiti kui kaksku\u0308mmend aastat tagasi. U\u0308ks on see, et eesti kirjandus ei ole enam eksklusiivselt eestikeelne. Meil on nu\u0308u\u0308d olemas kirjandus, mis ei pruugi olla originaalis eestikeelne, kuid mida ometi tajutakse eesti kirjandusena. Ma pean siin esmajoones silmas eestivene kirjandust, mis on sellisena kehtestunud just uuel sajandil; ko\u0303ige teravam murrang oli umbes ku\u0308mme aastat tagasi seoses poleemikaga selle u\u0308le, kas Andrei Ivanovi tekstid on eesti kirjandus; kuid enamjaolt on see kehtestumine toimunud u\u0308sna sujuvalt. On ku\u0308ll vo\u0303imalik, et selle eestivene kirjanduse lainehari on juba mo\u0308o\u0308das ning see ja\u0308a\u0308b po\u0303lvkondlikuks na\u0308htuseks, kuivo\u0303rd ja\u0308relkasvu enam ei tule vo\u0303i on see juba la\u0308binisti eestikeelne. Kuid peale eestivene kirjanduse kuulub siia ka na\u0308htus, mida olen ta\u0308heldanud ko\u0303ige noorema kirjandusliku po\u0303lvkonna juures: et eestlaste eestikeelsed luuletused vo\u0303ivad olla algupa\u0308raselt kirjutatud muus keeles muukeelsele publikule ning seeja\u0308rel eesti keelde to\u0303lgitud. Vo\u0303i siis on tekstid ku\u0308ll eestikeelsed, kuid nende viiteva\u0308ljad ei asu eesti keeles, nii et tekstid mo\u0303juvad kergelt to\u0303lkelistena. See on osa tollestsamast \u201etraditsioonivabadusest\u201d ja demokraatlikust risoomsusest. U\u0308heso\u0303naga, \u201eetnosu\u0308mbolism\u201d (nagu Kajar Pruul kunagi iseloomustas seda traditsiooni, mis ulatus nooreestlastest kuni u\u0308heksaku\u0308mnendate murranguni) pole enam eilne pa\u0308ev, vaid midagi antiikmu\u0308toloogilist."}, {"text_idx": "#000023", "text": "Kui lu\u0308lituda u\u0308mber pisut kodusemale arutlusviisile, vo\u0303ib ku\u0308sida lihtsalt: kuidas vo\u0303imalikult lu\u0308hidalt iseloomustada seda, mis uue sajandi kirjandust varasemast eristab? A\u0308kki nii: u\u0308heksaku\u0308mnendate kirjanduse ko\u0303ige revolutsioonilisemad jo\u0303ud \u2013 Kivisildnik ja Kender \u2013 on jo\u0303udnud nu\u0308u\u0308dseks krahhini; u\u0308heksaku\u0308mnendad said lo\u0303plikult la\u0308bi 2006, kui suri Ju\u0308ri Ehlvest; meie praegune kirjandus on \u201ekirjandus ilma Ehlvestita\u201d; et Ehlvesti varju on edasises kirjanduses (kahjuks) va\u0308he tunda, on su\u0308mptomaatiline. Kes aga on ja\u0308tkuvalt ja pidevalt kohal, on Hasso Krull \u2013 nii luuletaja, kriitiku kui utopistliku mo\u0303tlejana. Kui u\u0308heksaku\u0308mnendail oli ta uuendaja, siis nu\u0308u\u0308d on ta lihtsalt antus. Ta pole paavst ega hall kardinal \u2013 aga ilma temata ei oleks uusimast eesti kirjandusest vo\u0303imalik ko\u0303nelda. Ma ei tea, kas see lu\u0308hikokkuvo\u0303te u\u0308tleb midagi na\u0308iteks 50 aasta pa\u0308rast."}, {"text_idx": "#000024", "text": "Lo\u0303petuseks. Kui olevik ei ole minu minevikus loodetud vo\u0303i ette na\u0308htud tulevik, siis tundub ta suvalisena, ei tea kust tulnuna, otsekui va\u0308ljaspool arengut olevana. Aga samas vo\u0303ib olla, et just see ettena\u0308htamatus ongi arenemise to\u0303eline na\u0308gu. Na\u0308iteks 2010. aastatel oli eesti kirjanduses isiklikult minu jaoks kaks ko\u0303ige olulisemat su\u0308ndmust see, et Urmas Vadi kirjutas stabiilselt ainult puhast kulda ja et eesti luules kinnistus olulise kirjutajana To\u0303nis Vilu. Et Vadi omas laadis tipptaseme saavutab, oli ennustatav ja va\u0308ga oodatud, Vilu tulek aga oli ta\u0308iesti ette arvutamatu, seda ei osanud loota. Need ongi kaks erinevat viisi, kuidas areng toimub."}]