[{"text_idx": "#000002", "text": "Ilmunud Vikerkaares 1992, nr 5"}, {"text_idx": "#000003", "text": "Ajakirja Commentary toimetaja Norman Podhoretz, kes Public Interest\u2018i va\u0308ljaandja Irving Kristoli ko\u0303rval on u\u0308ks publitsistlikult mo\u0303jukamaid uuskonservatiivse mo\u0303tte suunajaid Ameerika U\u0308hendriikides, to\u0303stab ajakirja Monat viimases numbris (juuli\u2013september, 1982) esile end ja oma so\u0303pru. Too uuskonservatiivseks nimetatud intellektuaalide ru\u0308hm olevat ko\u0303igutanud vasakpoolsete ja liberaalide positsioone \u00abideede maailmas\u00bb, sillutades no\u0303ndaviisi Ronald Reagani teed presidendiametisse. Muidugi moodustavad uuskonservatiivid ainult u\u0308he kolmest grupist presidendi ideoloogiliste no\u0303uandjate seas \u2013 kaheks u\u0308leja\u0308a\u0308nud grupiks oleksid katoliiklikult orienteeritud konservatiivid, kes juba ku\u0308lma so\u0303ja ajal kogunesid u\u0308mber William Buckley* taoliste aktivistide, ja protestantlikud fundamentalistid, kes 1970. aastatel olid vaikiva enamuse ha\u0308a\u0308letoruna kujunenud uusparempoolseteks. Erinevalt nendest kahest grupist pole uuskonservatiivid sugugi massina\u0308htus. Nad seisavad eemal isea\u0308ranis uusparempoolsete populismist ja ka pu\u0308u\u0308dlustest ristata omavahel religiooni ja poliitikat. Kui valijaha\u0308a\u0308lte ja\u0308rgi otsustada, siis on nende mo\u0303ju intellektuaalsel bo\u0308rsil no\u0303rgem."}, {"text_idx": "#000004", "text": "Nad on to\u0303epoolest hoolitsenud selle eest, et konservatism on Ameerika U\u0308hendriikides saanud esmakordselt viimase poolsajandi jooksul intellektuaalselt to\u0303siseltvo\u0303etavaks na\u0308htuseks. Seda, et konservatiivne valitsus saab toetuda millelegi enamale kui lihtsalt pragmaatika pluss hetkemeeleolud \u2013 nimelt teoreetilistele perspektiividele \u2013 loetakse uuskonservatiivide teeneks. See seletab ka Euroopa konservatiivsete parteide huvi tolle intellektuaalide liikumise vastu. U\u0308ks na\u0308ide Saksamaa Kristlik-Demokraatliku Liidu sa\u0308a\u0308rasest huvist on 1981. aasta septembris Konrad Adenaueri fondi korraldatud konverents, mis viis kokku Ameerika ja Saksa uuskonservatiivid.[1] Mo\u0303lemas riigis on tegemist sarnastele veendumustele toetuvate, lo\u0303dvalt seotud intellektuaalide-u\u0308hendustega. Ameerika ja Saksa uuskonservatiividel on u\u0308hine, sarnastest pettumustest tulenev kriitiliste hoiakute ja arvamuste kimp. Alates kuueku\u0308mnendate aastate keskpaigast leidsid need u\u0308hiskonnateadlased ja filosoofid end vastamisi majanduslik-poliitiliste ja vaimsete arengutega, mis ei kattunud nende valdavalt jaatava kujutlusega La\u0308a\u0308ne industriaalu\u0308hiskonnast. Selles mo\u0303ttes on uuskonservatism pettumuste u\u0308mberto\u0308o\u0308tamise saadus. U\u0308htaegu on uuskonservatiivse mo\u0303tte piirjooned Ameerika U\u0308hendriikides ja Saksa Liitvabariigis sama erinevad kui kummalgi maal 1950. aastatel valitsenud teooriad ja ajastudiagnoosid, millest need intellektuaalid la\u0308htuvad. Lubatagu mul esmaja\u0308rjekorras iseloomustada Ameerika poolt."}, {"text_idx": "#000005", "text": "Uuskonservatiivide teoreetiliselt viljaka tuumiku moodustavad tuntud, end teaduses to\u0303estanud sotsioloogid nagu Daniel Bell, Peter Berger, Nathan Glazer, Seymour Martin Lipset, Robert Nisbet ja Edward Shils. Nad ei tee saladust oma vasakpoolsest ja liberaalsest minevikust. Viieku\u0308mnendatel kuulusid paljud neist rangelt antikommunistlikku ringi \u00abAmerican Commitee for Cultural Freedom\u00bb, vo\u0303tsid osa kultuurivabadusele pu\u0308hendatud kongressidest ja avaldasid artikleid oma ha\u0308a\u0308lekandjas Encounter \u2013 prantsuse Preuves\u2018i ja saksa Monat\u2018i inglise vastes. Tollal toetas Ameerika valitsus seda ha\u0308sti korraldatud ettevo\u0303tmiste vo\u0303rku, mille eesma\u0308rgiks oli vaba maailma liberaalsete po\u0303himo\u0303tete esileto\u0303stmine ja nende vastandamine N Liidu imperialistlikele vo\u0303imutaotlustele ning teoreetilise marksismi ko\u0303ikidele variantidele. Sellisel poliitilisel taustal tuleb esile Ameerika uuskonservatiivide mo\u0303tlemise ja\u0308rjepidevus. Kahest olulisest viieku\u0308mnendatel aastatel kaitstud seisukohast hoiavad nad ka ta\u0308napa\u0308eval ko\u0303vasti kinni."}, {"text_idx": "#000006", "text": "Nendeks seisukohtadeks on u\u0308helt poolt antikommunism, mida vo\u0303iks nimetada nende totalitarismi-kontseptsiooniks, ja teiselt poolt antipopulism, mida po\u0303hjendati demokraatliku eliidivalitsuse teooriaga. Ehkki viieku\u0308mnendatel ei olnud kumbki teooria va\u0308ljaspool vaidlust, olid nad siiski laialt aktsepteeritud. Totalitarismiteooria on valgustanud vastaspoole poliitilise korralduse negatiivseid ku\u0308lgi, to\u0303stes esile fas\u030cistliku ja kommunistliku u\u0308heparteisu\u0308steemi u\u0308hisjooni. Teine teooria on omaenda poliitilise korralduse eeliseid seletanud sellega, et lahutatud vo\u0303imudega konstitutsioonilise riigi representeeriv iseloom tagab nii u\u0308hiskondlike huvide pluralismi kui ka juhtiva personali optimaalse valiku. Selline oli u\u0308hine nimetaja liberaalsetele u\u0308hiskonnateooriatele, mille ja\u0308rgi moderniseerumisprotsesside eeskujuks on to\u0308o\u0308stuslikult arenenumad u\u0308hiskonnad ja eriti Ameerika u\u0308hiskond."}, {"text_idx": "#000007", "text": "Kuueku\u0308mnendate ja seitsmeku\u0308mnendate aastate reaalide ees ei saanud sedalaadi status quo normatiivne esileto\u0303stmine pu\u0308sima ja\u0308a\u0308da. Sellega saab seletada ka Irving Kristoli enesema\u0308a\u0308ratlust, kes pidas ennast reaalsusest vapustatud liberaaliks. Peter Glotzi vabas u\u0308mberso\u0303nastuses ko\u0303lab see ma\u0308a\u0308ratlus nii: \u00abUuskonservatism on vo\u0303rk, millesse liberaal vo\u0303ib end kukutada, kui ta kohkub omaenese liberaalsusest.\u00bb Mis siis liberaale hirmutas?"}, {"text_idx": "#000008", "text": "Ma ei saa u\u0308ksikasjaliselt peatuda neil u\u0308hiskondlikel ja majanduslikel muutustel, mis to\u0303id kaasa Uue Kursi [New Deal] ajastu lo\u0303pu ning purustasid (osaliselt sotsiaalse to\u0303usu kaudu) vana Uue-Kursi-koalitsiooni. Muutused va\u0308lispoliitikas olid ma\u0308rksa ilmsemad; lu\u0308u\u0308asaamine Vietnamis ja Kissingeri pingelo\u0303dvenduspoliitika tekitas uuskonservatiivides kartuse, et Ameerika vastupanuvo\u0303ime maailmakommunismile on ta\u0308nu teatavale moraalsele relvade mahapanekule kahanenud. Nii nagu rahvusvaheliste suhete areng ei sobinud antikommunismi-kontseptsiooniga, nii ei passinud deideologiseeritud eliidivalitsuse elutervesse maailma see uute jo\u0303udude tegevusserakendumine sisepoliitikas, mis haaras u\u0308hiskonda kodanikuo\u0303iguste-liikumise, u\u0308lio\u0303pilasrahutuste, uusvasakpoolsete, naisliikumise ja eskapisllike kontrakultuuride na\u0308ol."}, {"text_idx": "#000009", "text": "Hiljem, kui kuueku\u0308mnendate keskel muutus probleemiks vaesus, tekkis mo\u0303ra ka harmoonilisse pilti heaoluu\u0308hiskonnast. Sedamaid ilmnesid president Johnsoni ajal bu\u0308rokraatlikult ka\u0308ivitatud riiklike sotsiaalprogrammide soovimatud ko\u0303rvalna\u0308hud. Kui need programmid ka ko\u0303igest hoolimata funktsioneerisid, tegi see olukorra ainult halvemaks, sest etniliste va\u0308hemuste ja naiste stardivo\u0303imaluste kollektiivse parandamise nimel ohustasid nad formaalset vo\u0303imaluste vo\u0303rdsuse printsiipi. Ko\u0303ik need tendentsid vo\u0303ttis kokku McGoverni** 1972. aasta vasakkoalitsioon, millest ja\u0308id va\u0308lja ametiu\u0308hingud. Neile uuskonservatiividele, kes polnud veel katkestanud suhteid Demokraatliku Parteiga, andis see viimase to\u0303uke seda teha."}, {"text_idx": "#000010", "text": "Uuskonservatiivseks muutunud liberaalid ei vahetanud lihtsalt lipukirja. Pigem on nad pu\u0308u\u0308dnud neid rahutuks tegevate faktide seletamisel rakendada oma sotsioloogilist talenti. Saan siinkohal edasi anda vaid nende laiaharuliste analu\u0308u\u0308side po\u0303hitooni. Uuskonservatiivse o\u0303petuse ja u\u0308hiskonnakriitiliste u\u0308levaadete vahel leidub ha\u0308mmastavaid kokkulangevusi seletamist vajavate na\u0308htuste valikus. Loomulikult kirjeldatakse kriisina\u0308htusi iga kord erinevalt. Uuskonservatiivid ei otsi kriisi po\u0303hjusi majanduse ja riigiaparaadi funktsioneerimisviisidest, vaid kultuuriliselt tingitud legitimatsiooniprobleemidest ning demokraatia ja kultuuri ha\u0308iritud suhtest u\u0308ldiselt. Nad tunnevad rahutust po\u0303hiliste institutsioonide, isea\u0308ranis poliitilise su\u0308steemi kahaneva autoriteedi pa\u0308rast. Neid na\u0308htusi kirjeldatakse sugestiivselt selliste ma\u0308rkso\u0303nade abil nagu valitsematas, usalduse ning legitiimsuse kadu jne. Seletust neile na\u0308htustele hakatakse otsima ootuste ja no\u0303udmiste \u00abinflatsioonis\u00bb, mida kihutab tagant parteide konkurents, massimeediumid, u\u0308hingute pluralism jne. Kodanike otsuste surve \u00abplahvatab\u00bb riiklike u\u0308lesannete mahu drastiliseks suurenemiseks. Valitsuse juhtimisorganid koormatakse u\u0308le. Kui parlamendieelsed jo\u0303uru\u0308hmad suruvad riigi tegutsemisruumi kokku ja kodanikud peavad valitsust vastutavaks tuntavate majanduslike kahjude eest, siis viib selline u\u0308lekoormatus veelgi kindlamini legitiimsusekaoni. See on seda ohtlikum, mida enam rahva lojaalsus ainelistest kompensatsioonidest so\u0303ltub."}, {"text_idx": "#000014", "text": "Ma ei taha kaua peatuda valitsematuseuuringute kriitikal. Nende analu\u0308u\u0308side teoreetiline no\u0303rkus seisneb, nagu Joachim Heidorn on o\u0303igesti ma\u0308rkinud, po\u0303hjuste ja tagaja\u0308rgede a\u0308ravahetamises: \u00abValitsematuse-uuringute huvikeskmes ei seisa mitte niisugused, ja\u0308rgmisel aastaku\u0308mnel lahendust ootavad u\u0308lesanded ja va\u0308ljakutsed nagu maailmapoliitikas aktuaalne majanduslike ja poliitiliste suhete u\u0308mberkorraldus La\u0308a\u0308ne ko\u0303rgto\u0308o\u0308stuslike natsioonide ning \u00abkolmanda maailma\u00bb mahaja\u0308a\u0308nud katastroofipiirkondade vahel, kapitalismi majandussu\u0308steemi funktsioneerimisraskused ja neist tulenevate probleemide kuhjumine, La\u0308a\u0308ne ja Ida so\u0303jaliste blokkide vaheline habras tasakaal, ajalooliselt aegunud kasvuideoloogiate asendamine ja mitteinstrumentaalse suhtumise kujundamine looduslikesse elu- ja keskkonnatingimustesse \u2013 kui mainida vaid mo\u0303nda. Selle asemel to\u0303ugatakse parlamentaarse demokraatia korraldusvormid, kodanikuo\u0303igused ja -vabadused, samuti suuremat sotsiaalset o\u0303igust no\u0303udvad liikumised kohtulaua ette, mille valitsematuseuuringud on usurpeerinud.\u00bb[5] Huvipakkuvam kui eespool esitatud poliitikateaduslik argumentatsioon on selle varju ja\u0308a\u0308v kultuuriteooria, eriti kultuurikriis niisuguses ta\u0308henduses, nagu on talle omistanud Daniel Bell oma raamatus \u00abKapitalismi kultuurilised vastuolud\u00bb.[6]"}, {"text_idx": "#000015", "text": "Bell la\u0308htub Max Weberist, kes on va\u0308itnud, et kapitalismi areng koos protestantliku eetikaga ha\u0308vitavad iseenda pu\u0308simise motivatiivsed eeldused. Bell seletab sa\u0308a\u0308rast ennastha\u0308vitavat arengumudelit lo\u0303hega kultuuri ja u\u0308hiskonna vahel. Ta analu\u0308u\u0308sib vastuolu majandusliku ja administratiivse ratsionaalsuse mo\u0303o\u0303dupuu ja\u0308rgi areneva modernse u\u0308hiskonna ning ratsionaalse"}, {"text_idx": "#000016", "text": "u\u0308hiskonna moraalseid po\u0303hialuseid o\u0303o\u0303nestava modernistliku kultuuri vahel. Mo\u0303lemal juhul po\u0303hineb modernsus sekulariseerimisel, kuid see, mis on hea sekulariseeritud u\u0308hiskonnale ja eriti kapitalistlikule moderniseerimisele, saab kultuuri jaoks saatuslikuks. Profaneeritud kultuur toob ka\u0308ibele o\u0303o\u0303nestavad hoiakud; igal juhul vastandub ta sellele religioonil po\u0303hinevale edasipu\u0308u\u0308dlikkusele ja kuuletumisvalmidusele, millel efektiivne majandus ja ratsionaalne riigivalitsemine pu\u0308sivad."}, {"text_idx": "#000017", "text": "Jaatav suhtumine u\u0308hiskondlikku modernsusse ning kultuurilise modernsuse alava\u0308a\u0308ristamine on tu\u0308u\u0308piline sellele hinnangumallile, mis on ko\u0303igi uuskonservatiivsete ajastudiagnooside aluseks. Aga Daniel Bell on kompleksse vaimuga hea u\u0308hiskonnateoreetik \u2013 kultuurikriisi po\u0303hjusi analu\u0308u\u0308sides ei talita ta sugugi uuskonservatiivselt."}, {"text_idx": "#000018", "text": "Kontseptsioon \u00abuuest klassist\u00bb, kes \u2013 uuskonservatiivide arvates \u2013 tahab maksma panna piiramatu eneseteostuse printsiipi, on Belli meelest segane. See nn uus klass koosneb indiviididest, kes oma elulaadis arendavad lo\u0303puni \u00abmodernismi loogika\u00bb, kellel aga puudub igasugune nimetamisva\u0308a\u0308rne mo\u0303ju. Kapitalismi arengu ma\u0308a\u0308ravad hoopis teised tegurid: so\u0303jalised vajadused, tehnilised uuendused, majanduslikud po\u0308o\u0308rded jne. Koos niisuguste struktuurimuutustega levib ka uus hedonism, mis oma olemasolu o\u0303igustab esteetilise modernsuse eeskujule viidates. Aga \u00abModernse kapitalismi masinava\u0308rk on need (kontrakultuuri) elustiilid omaks vo\u0303tnud ja kommertsialiseerinud. Ilma selle, massitarbimise poolt stimuleeritud hedonismita variseks laiatarbekaubato\u0308o\u0308stus kokku. Kapitalismi kultuuriline vastuolu seisneb lo\u0303ppude lo\u0303puks vaid ja\u0308rgnevas: kapitalism on, pa\u0308rast seda kui ta minetas oma algupa\u0308rased legitimatsioonid, vo\u0303tnud u\u0308le varemalt kodanlusevastase kultuuri legitimatsioonid, selleks et sa\u0308ilitada oma majanduslikke institutsioone.\u00bb[7]"}, {"text_idx": "#000019", "text": "Tolles 1979. aastal avaldatud kirjutises ei ja\u0308a\u0308 Bell kuidagi su\u0308u\u0308di tavapa\u0308rases po\u0303hjuste ja tagaja\u0308rgede a\u0308ravahetamises. Ta ei arva, et kultuuri ja u\u0308hiskonna vaheline lo\u0303he oleks mo\u0303istetav nii, et autoriteedi kriis seostatakse tingimata sa\u0308a\u0308rase kultuuriga, mille intellektuaalidest esindajad o\u0303hutavat vaenu majanduse ja valitsuse poolt ratsionaliseeritud argipa\u0308eva konventsioonide ja vooruste vastu. Ometigi pole Belli modernismianalu\u0308u\u0308s ta\u0308iesti eelarvamustevaba."}, {"text_idx": "#000020", "text": "U\u0308helt poolt mo\u0303istab Bell modernse kunsti ja kirjanduse arengut 19. sajandi keskpaigast alates ainult kui niisuguse isemeelsuse ja\u0308rjekindlqt esiletoomist, mis Max Weberi so\u0303nul olevat omane esteetilisele va\u0308a\u0308rtussfa\u0308a\u0308rile. Avangardistlik kunstnik annab autentse va\u0308ljenduse kogemusele, mida ta saab la\u0308bika\u0308imisest teadmise ja praktika survest vabastatud detsentreeritud subjektiivsusega. Esteetilisuse isemeelsus ilmneb argipa\u0308eva ruumi- ja ajastruktuuride fragmenteerimises, tajumise ja eesma\u0308rgistatud tegevuse konventsioonide hu\u0308lgamises ning paljastamise ja s\u030coki sa\u0308a\u0308rases dialektikas, mis ko\u0303rvaldab tabud ja ka\u0308ivitab moraali po\u0303hinormide sihipa\u0308rase rikkumise."}, {"text_idx": "#000021", "text": "Teiselt poolt ei huvita Belli eriti esteetilise modernsuse uus elutunne ja kogemused; tal ja\u0308tkub silmi u\u0308ksnes selle teadvuse o\u0303o\u0303nestava jo\u0303u jaoks, mis traditsiooni harmoniseerimispu\u0308u\u0308dlusi vastustab. Bell ei mo\u0303ista, et hea, kasuliku ja to\u0303ese neutraliseerimine ning ma\u0308ss ko\u0303ige normatiivse vastu on vaid nende va\u0308a\u0308rtussfa\u0308a\u0308ride radikaalse diferentseerumise tagaja\u0308rg \u2013 avangard n-o\u0308 puhastab esteetilist kogemust teiste elementide lisanditest. Sotsioloogi pilk on suunatud u\u0308ksnes ha\u0308irivalt anarhistlikele elustiilidele, mis levivad ko\u0303ikjal, kus keskseks on saanud uus subjektivistlik enesekogemisele ja -teostusele keskendunud elulaadi kogemisviis. Uuskonservatiivide argumentatsiooni kuuluvad kolm po\u0303hiseisukohta. Esiteks: avangard on lo\u0303pule jo\u0303udnud, modernism on ammendanud oma loomingulised impulsid; teiseks: just seepa\u0308rast levivad varem vaid boheemlaskonnale omased elustiilid koos oma hedonistlike, ohjeldamatult subjektiivsete va\u0308a\u0308rtusorientatsioonidega ning lagundavad kodanliku argipa\u0308eva distsipliini; kolmandaks: u\u0308ksnes religioosse teadvuse uuenemine ja profaneeritud kultuuri u\u0308letamine vo\u0303ib taastada sekulariseeritud u\u0308hiskonna ko\u0303lbelised alused."}, {"text_idx": "#000022", "text": "La\u0308hemal uurimisel selgub, et kurtmine avangardistliku kunsti anomaalsete mo\u0303jude u\u0308le vo\u0303ib ka\u0308ia u\u0308ksnes su\u0308rrealistide programmis va\u0308ljakuulutatud kunsti vahetu ellutransformeerimise kohta. Su\u0308rrealistide ekslikud pu\u0308u\u0308dlused kunsti piire u\u0308letada on ammugi nurjunud. Samasugusele arusaamatusele taandub ka mitteigapa\u0308evaste elustiilide massiline kopeerimine \u2013 et nagu saaks sel teel vallandada modernse kunsti plahvatuslikku kogemussisu ja seega esemestatud argipa\u0308evapraktikat paindlikumaks muuta. Need elustiilid on ikkagi vaid marginaalne na\u0308htus. Kui va\u0308a\u0308rtusmurrangut La\u0308a\u0308ne u\u0308hiskondades empiiriliselt uurida, vo\u0303ib hoiakute teisenemise ja va\u0308a\u0308rtuste spektri u\u0308mberjaotumise kohta avaneda hoopis teistsugune vaatepilt, eriti noorema po\u0303lvkonna puhul. Nagu Ronald Ingleharti[8] uurimustest selgub, taanduvad \u00abmaterialistlikud\u00bb turvalisuse ja majandusliku kindlustatuse vajadused \u00abpostmaterialistlike\u00bb vajaduste ees. Viimase nimetuse taga peitub huvi eneseteostuse ja enesekogemise avardunud ma\u0308nguruumi vastu, ko\u0303rgenenud tundlikkus loodusliku ja ajaloolise keskkonna kaitsmise vajaduse suhtes ja ka teravnenud ta\u0308helepanu kergesti haavatavate isikutevaheliste suhete vastu. Daniel Bell oleks mo\u0303istagi vo\u0303inud siduda need ekspressiivsed hoiakud esteetilise kogemusvaldkormaga. Aga siinkohal maksab ka\u0308tte kultuuri samastamine kunsti ja kirjandusega. Ekspressiivsuse ja eneseteostuse u\u0308mber kristalliseerunud va\u0308a\u0308rtusorientatsioonid viitavad samuti enesema\u0308a\u0308ratlemise ja moraali ideaalide suunas. Ka postmaterialistlikul va\u0308a\u0308rtusskaalal leidub orientatsioone, mis reedavad moraalset tundlikkust \u2013 eelko\u0303ige huvi individuaalsete vabaduste ja o\u0303iguste ning poliitilise osalemiso\u0303iguse sa\u0308ilitamise ja ulatuslikuma kasutamise vastu. Ekspressiivne eneseteostus ja praktilis-moraalne enesema\u0308a\u0308ratlemine on kaks samava\u0308a\u0308rset, teineteist ta\u0308iendavat komponenti, mis kultuurilises modernsuses kehtivad samadel po\u0303hjustel. Bell ei mo\u0303ista, et modernse kultuuri tunnuseks pole u\u0308ksnes kunsti autonomiseerumine, vaid ka o\u0303iguse ja moraali universaliseerumine."}, {"text_idx": "#000023", "text": "La\u0308binisti profaansed o\u0303igluseideed, mis on seotud ratsionaalse loomuo\u0303igusega ja Kanti eetikaga, on vo\u0303rsunud sellestsamast profaniseerumisprotsessist, kust ka modernismi ja\u0308relauraatilised teosed. Bell ise kasutab neid ideid oma raamatu lo\u0303pus, kus ta arvab, et riigieelarvest va\u0308ljaloetavaid kapitalismi majanduslikke vastuolusid saaks lahendada ainult uuendatud u\u0308hiskondliku lepingu abil. Bell ei lepi uuskonservatiivse no\u0303udmisega ka\u0308rpida demokraatiat, et sel teel rahuldada oma to\u0303ukemehhanismi poolest muutumatu majanduskasvu imperatiive. Ja\u0308rjekindla liberaalina pooldab ta pigem niisugust konsensusevo\u0303imelist vo\u0303rdsuse kontseptsiooni, mis \u00abtagab igale indiviidile vo\u0303imaluse tunda end ausa ja vo\u0303rdo\u0303igusliku u\u0308hiskonnaliikmena\u00bb.[9] Sellelt po\u0303hjalt peaks uuesti arutluse alla vo\u0303tma u\u0308hiskondliku produkti tootmise, jaotamise ja tarbimise loomupa\u0308rased proportsioonid."}, {"text_idx": "#000024", "text": "Niisugusel platvormil on vo\u0303imalik diskuteerida kaheksaku\u0308mnendate aastate u\u0308hiskondlike probleemide u\u0308le, mille lahendamise lihtsat retsepti ei suuda mitte keegi pakkuda. Aga Saksamaa Liitvabariigis ei anna tooni sa\u0308a\u0308rased uuskonservatiivid nagu Richard Lo\u0308wenthal vo\u0303i Kurt Sontheimer, keda vo\u0303ib vaadelda nende Ameerika kolleegide vaimusugulastena. Meil ma\u0308a\u0308rab diskussiooni ka\u0308iku ma\u0308rksa enam ideepoliitika ja retoorika kui u\u0308hiskonnateaduslik analu\u0308u\u0308s. Mo\u0303ningate ajaloolaste ko\u0303rval on so\u0303navo\u0303tjateks peamiselt filosoofid. Sotsioloogidest saavad uuskonservatiivsete arusaamade mo\u0303jul \u00abantisotsioloogid\u00bb \u2013 mis on eriti saksalik fenomen."}, {"text_idx": "#000025", "text": "Erinevused uuskonservatiivide mo\u0303tte- ja va\u0308ljendusstiilis so\u0303ltuvad kindlasti rohkem kummagi maa poliitilise kultuuri traditsioonidest kui teadusharudest, millest nad la\u0308htuvad. Saksa uuskonservatismi filosoofilised eestko\u0303nelejad, kelle selgelt esiletoodavale tuumikule ja\u0308rgnevalt tahaksin keskenduda, ei ole oma identifitseerumist u\u0308hiskondliku modernsusega va\u0308ljendanud u\u0308heseltmo\u0303istetava liberaalse teooria kaudu \u2013 milles siis hiljem oleks vo\u0303idud pettuda. Teooriad, millest nad on la\u0308htunud, on olnud pigem noorkonservatiivse kallakuga ja seega spetsiifiliselt saksaliku taustaga. Emst Ju\u0308ngerile Goethe-auhinna ma\u0308a\u0308ramise puhul ajalehes Su\u0308ddeutsche Zeitung (19. aug 1982) ilmunud artiklis kirjeldab Hans Heigert noorkonservatiivide \u2013 Weimari Vabariigi \u00abko\u0303rvaleto\u0303rjutud paremintellektuaalide\u00bb \u2013 mentaliteeti. Ta to\u0303stab esile kaht komponenti: u\u0308helt poolt \u00abtsivilisatsiooni edusammude halvustamine, sellest tulenev antikapitalism ja antiamerikanism, elitaarsuse edendamine ja u\u0308listamine. . . Kangelastegu pidi u\u0308letama halli massi, u\u0308ritus kui selline pidi teenima vabanemist\u00bb; ja teiselt poolt: \u00abtruudus iseendale, juurte tajumine, u\u0308hekssaamine ajaloovooluga, rahva su\u0308vakihtidega. . . Pedagoogikas propageeriti ko\u0303ikjal sekundaarseid voorusi: alandlikkust, kohusetunnet, teenistusvalmidust, ohvrimeelsust \u2013 usku.\u00bb So\u0303ja u\u0308leelanud parempoolsed revolutsiona\u0308a\u0308rid ja nende ja\u0308reltulijad on pa\u0308rast 1945. aastat viinud la\u0308bi operatsiooni, mille ka\u0308igus kaks nimetatud komponenti teineteisest lahutati; nad on leppinud tsivilisatsiooni edusammudega, kuid samas ja\u0308a\u0308nud truuks oma kultuurikriitikale. Modernsusega vastumeelse leppimise kompromislikkus eristab Saksa uuskonservatiive, kes on va\u0308lja kasvanud noorkonservatiividest, Ameerika uuskonservatiividest, kes olid varemalt ju liberaalid."}, {"text_idx": "#000026", "text": "Juba Hegeli pa\u0308evist saadik on Saksa intellektuaalid olnud La\u0308a\u0308ne intellektuaalidest ma\u0308rksa tundlikumad selle hinna suhtes, mida u\u0308hiskondlik moderniseerimine on vanalt Euroopa maailmalt no\u0303udnud. Kui progressi dialektika teadvustamine pole takistanud vasakpoolseid alates Marxist tegemast panust modernse maailma tootlikele jo\u0303ududele, siis konservatiivid olid tardunud to\u0303rjuvusse ja melanhooliasse. Alles meie sajandil on Euroopa koduso\u0303jarinnete sellelt poolelt ko\u0303lanud modernsusele mo\u0308o\u0308ndustega \u00abjaa\u00bb. Noorkonservatiivid olid heroiliste z\u030cestide ja rohkete reservatsioonide saatel seda sammu ette valmistanud \u2013 sellised autorid nagu Joachim Ritter, Ernst Forsthoff ja Arnold Gehlen, kes andsid tooni nii enne kui pa\u0308rast so\u0303da, astusid selle sammu to\u0303epoolest, olgugi et kompromissivormis."}, {"text_idx": "#000027", "text": "Nende kompromiss seisnes u\u0308hiskondliku modernsuse aktsepteerimises vaid sellistel tingimustel, mis va\u0308listaksid kultuurilise modernsuse jaatamist. Ikka veel paistab postindustriaalsesse u\u0308hiskonda liikuv to\u0308o\u0308stuskapitalism sellises valguses, et tuleb selgitada, kuidas kompenseerida sellise u\u0308hiskonna liialdusi \u2013 olgu siis substantsiaalsete, puutumatute traditsioonide abil, riigi suvera\u0308a\u0308nse vo\u0303imu autoritaarse substantsi abil vo\u0303i nn objektiivse seaduslikkuse sekundaarse substantsiaalsuse kaudu. Need teoreetilises plaanis igati huvipakkuvad seisukohad to\u0308o\u0308tati va\u0308lja 1950. aastatel \u2013 ja nimelt konservatiivse leppimise ka\u0308igus u\u0308hiskondliku modernsusega, samas kui Ameerika liberaalidel selline vajadus puudus. Ja\u0308rgnevalt visandan kolm uuskonservatiivset argumentatsiooniliini (neljanda, Konrad Lorenzist la\u0308htuva etoloogilise liini ja\u0308tan ko\u0303rvale, kuna see on seotud pigem Prantsuse uusparempoolsete kui Saksa uuskonservatiividega)."}, {"text_idx": "#000028", "text": "(a) Joachim Ritter on Hegeli poliitilisi kirjutisi u\u0308htaegu fastsineerivalt ja mo\u0303jukalt interpreteerides kirjeldanud modernset, Prantsuse revolutsioonist pa\u0308rinevat \u00abkodanlikku u\u0308hiskonda\u00bb nii emantsipatsiooni kui ka lo\u0303hestumise paigana. Traditsioonilise maailma va\u0308a\u0308rtusetuks muutumist ja lahkheli ajaloost pa\u0308rineva elukorraldusega vo\u0303ib vaadelda positiivselt kui vormi, milles modernse maailma kodanikud vo\u0303ivad ka\u0308tte vo\u0303ita ja sa\u0308ilitada oma subjektiivse vabaduse. Teisest ku\u0308ljest aga surub modernne majandusu\u0308hiskond inimesed tootmise ja tarbimise kandjate staatusesse. Kuna sa\u0308a\u0308rasesse u\u0308hiskonda on ka\u0308tketud tendents taandada isikud vaid nende tarbijalikule loomusele, siis tu\u0308histab absoluutne, omaenese ajaloolisi eeldusi eirav sotsialiseerimine ka subjektiivse vabaduse saavutused. Negatiivset vabadust on vo\u0303imalik kaitsta totaalse sotsialiseerimise ohu eest vaid siis, kui traditsiooni va\u0308a\u0308rtusetuks muutunud jo\u0303ud, st \u00abisikliku elu, subjektiivsuse ja pa\u0308ritolu jo\u0303ud\u00bb[10], siiski sa\u0308ilitavad oma vo\u0303imsuse, et kompenseerida kodanliku u\u0308hiskonna paratamatuid abstraktsioone. Niisiis vajab u\u0308hiskondlik modernsus enda stabiliseerimiseks oma ajaloolise substantsi esilemanamist; teisiso\u0303nu: historistlikult valgustatud traditsionalismi meeleheitlikku \u2013 ja paradoksaalset \u2013 ellukutsumist."}, {"text_idx": "#000029", "text": "(b) Teistsugust va\u0308ljapa\u0308a\u0308su otsib konservatiivne riigio\u0303iguso\u0303petus, mis toetub Carl Schmitti suvera\u0308niteedi-ka\u0308sitlusele. Viieku\u0308mnendate aastate alguses tekkis diskussioon selle u\u0308le, millist kaalu peaks omama meie po\u0303hiseaduse to\u0303lgendamisel selle sotsiaalriigi-klausel. Ernst Forsthoff esindas tollal seisukohta, mille ja\u0308rgi tuleks norme, mis ma\u0308a\u0308ratlevad Saksamaa Liitvabariigi o\u0303igusriikliku iseloomu, absoluutselt eelistada solsiaalriigiklauslile ja mo\u0303ista viimast poliitilise soovitusena. Selle o\u0303igusdogmaatilise tu\u0308li[11] ajaloofilosoofiline sisu saab mo\u0303istetavaks alles siis, kui peetakse silmas tema premisse, mis meenutavad Ritteri Hegeli-interpretatsioone: u\u0308hiskond, mis moodustab heaoluriikliku massidemokraatia substraadi, ei ole iseenesest vo\u0303imeline stabiilsuseks ning no\u0303uab kompenseerimist. Igatahes Forsthoffi meelest ei hoia sellise u\u0308hiskonna du\u0308naamikat vaos mitte retooriliselt vannutatud traditsioon, vaid hoopis suvera\u0308a\u0308nne riik. Ka o\u0303igusriikliku korra substantsiaalseks tuumaks on suvera\u0308a\u0308ni ko\u0303rgeim vo\u0303im. Riik saab u\u0308hiskondliku modernsuse stabiliseerimiseks vajalikku jo\u0303udu ilmutada vaid siis, kui ta ha\u0308daohu korral on immuunne po\u0303hjenduste suhtes, mis talle u\u0308hiskondlike huvide nimel vo\u0303idakse esitada. U\u0308ldise heaolu valvur peab omama poliitilist vo\u0303imu, et mitte argumenteerida, vaid et selle asemel otsuseid langetada."}, {"text_idx": "#000030", "text": "See kontseptsioon toitub Carl Schmitti teooriast, niivo\u0303rd kui viimane kasutas so\u0303bra ja vaenlase eristamise vo\u0303imet kriteeriumina selleks, et luua puhta poliitilisuse mo\u0303iste, mis oleks puhastatud ko\u0303igist va\u0308a\u0308rtushinnangulistest lisanditest nagu \u00abkasulik\u00bb, \u00abto\u0303ene\u00bb, \u00abkaunis\u00bb ja eelko\u0303ige \u00abo\u0303iglane\u00bb. Poliitilisus peab ja\u0308a\u0308ma moraalse o\u0303igustatuse seisukohalt puutumatuks. Niiviisi minetab u\u0308hiskondlik modernsus oma hirmua\u0308ratavuse riigivo\u0303imu jaoks siis, kui viimase suvera\u0308a\u0308nsust ei ohusta moraalne desarmeerimine. Oma hilisemates to\u0308o\u0308des on Forsthoff vo\u0303tnud omaks tehnokraatlikke kujutelmi.[12]"}, {"text_idx": "#000031", "text": "(c) Kolmandat argumentatsiooniliini ja\u0308rgib Arnold Gehlen. Oma neljaku\u0308mnendate aastate alguse ta\u0308helepanuva\u0308a\u0308rses kaalukas filosoofilises antropoloogias on ta ro\u0303hutanud inimloomuse uskumatult suurt plastilisust ja haavatavust \u2013 kuna inimest ei juhi instinktid, siis saab ta loota vaid arhailiste, loomupa\u0308raselt kujunenud institutsioonide reguleerivale jo\u0303ule.[13] Sellest vaatevinklist na\u0308htuna on sakraalsete institutsioonide lagunemine, kiriku, so\u0303java\u0308e ja riigi autoriteedi kadumine ja ka suvera\u0308a\u0308nisubstantsi pidev kokkukuivamine patoloogilise arengu tunnus. See seletab ka karmi kultuurikriitikat, millega Gehlen on pa\u0308rast so\u0303da peamiselt tegelenud.[14] Deinstitutsionaliseerunud vabaruumi paiskub paisunud sisemaailma psu\u0308u\u0308hiline energia, elamuste subjektiivsus ja enesenaudingu refleksiivsus. Iga samm emantsipatsiooni poole ro\u0308o\u0308vib indiviidilt ta automaatseid tegevusjuhiseid; ja\u0308tab ta kaitsetuna oma ekslevate tungide hooleks; paneb ta o\u0303lule otsuste langetamise u\u0308le jo\u0303u ka\u0308iva koorma \u2013 piirab seda enam tema vabadust, mida laiemalt levivad eneseteostuse ja enesema\u0308a\u0308ratlemise ideed. Seejuures surub u\u0308hiskonna kasvav keerukus kokku sellise tegevuse ma\u0308nguruumi, mille eest inimene saab vastutav olla, ja ku\u0308llastab samaaegselt tema sisemaailma a\u0308rritavate muljete, emotsioonide ja kogemustega. Viieku\u0308mnendatel aastatel Gehleni toon muutub \u2013 siis kui ta tutvub u\u0308he tehnokraatiateesiga, mis vo\u0303imaldab moodsat u\u0308hiskonda teise kandi pealt na\u0308ha."}, {"text_idx": "#000032", "text": "Selle teesi ja\u0308rgi u\u0308hinevad majandus ja riigivo\u0303im, tehnika ja teadus modernsuse poolt mo\u0303justamatuna na\u0308ivate funktsioneerimisseaduste karpi. Need funktsioneerimisseadused vo\u0303tavad nu\u0308u\u0308d lammutatud institutsioonidelt juhtimise u\u0308le. Neil asjaoludel vo\u0303ib antropoloogiliselt rahustav koorma va\u0308hendamise tendents ja\u0308tkuda, kuid seejuures on kultuurilise modernsuse pa\u0308evad loetud: st valgustuse premissid on surnud, kuid tagaja\u0308rjed kestavad edasi. Mitte traditsionalistlik pa\u0308ritolujo\u0303udude ellukutsumine ei anna retsepti modernsete ideede kahjutuks tegemiseks, ma\u0308rkso\u0303naks on pigem \u00abkristallisatsioon\u00bb. Gehlen nimetab moodsat kultuuri \u00abkristalliseerunuks\u00bb, kuna \u00abko\u0303ik tema po\u0303hivaradesse ka\u0308tketud vo\u0303imalused on a\u0308ra kasutatud\u00bb[15]. 1960. aastal u\u0308ritas Gehlen selle teesiga to\u0303estada moodsa maalikunsti lo\u0303pulejo\u0303udmist. Kogu ta ta\u0308helepanu on keskendatud to\u0303endamisele, et avangardi laul on lauldud, et too vaid tsiteerib iseennast, et tema impulsid on kaotanud oma to\u0303siseltvo\u0303etavuse, et avangard kui subjektiivsete meeldumuste su\u0308u\u0308tu oaas on u\u0308hiskondlikest protsessidest so\u0303ltuvaks saanud ja institutsionaliseerimise kaudu kahjutuks tehtud. Reflektiivne kunst on minetanud \u00abvastupanuvo\u0303ime\u00bb.[16]"}, {"text_idx": "#000033", "text": "Eelneva taustal ilmneb, et kuueku\u0308mnendate aastate muutunud olukorras a\u0308rkas ellu ko\u0303ik see, mille konservatiivsed teoreetikud olid surnuks kuulutanud: so\u0303jakas u\u0308hiskonnakriitika uuenes ja valgustustraditsioon muutus igati elujo\u0303uliseks, toimus avangardi uus la\u0308bimurre kujutavas kunstis ja tekkis esteetiliselt inspireeritud kontrakultuur. Teoreetikud nagu Ritter, Forsthoff ja Gehlen olid just leppinud u\u0308hiskondliku modernsusega, kuna kultuuriline modernsus oli nende meelest maha vaigistatud. Sel ajal kui Ameerika liberaalid pidid ettena\u0308gematu olukorra seletamiseks otsima uusi argumente, ajasid Saksa uuskonservatiivsed filosoofid ma\u0308rksa lihtsamini la\u0308bi. Nad said kasutada laskemoona oma o\u0303petajate argumentatsioonivarudest, et seda, mis oli vastuolus nende teooriaga, ru\u0308nnata praktiliselt kui sisevaenlase salasepitsust. Kui tuli ette neile ebameeldivaid na\u0308htusi, siis tarvitses neil vaid teatavaks teha agentide nimed, kes olid valla pa\u0308a\u0308stnud kultuurirevolutsiooni. See po\u0308o\u0308re praktilisuse ja poleemilisuse poole seletab, miks Saksa uuskonservatiividel o\u0303nnestus ka\u0308ia mo\u0308o\u0308da sissetallatud radu, pruukimata pakkuda midagi uut teoorias. Uus on u\u0308ksnes professori tu\u0308u\u0308p, kes vo\u0303itleb vapralt semantilise koduso\u0303ja rindel."}, {"text_idx": "#000034", "text": "Seitsmeku\u0308mnendatel aastatel ajakirjanduse kaudu meie poliitilisse argipa\u0308eva imbunud uuskonservatiivne o\u0303petus ja\u0308rgib lihtsat skeemi. Selle ja\u0308rgi piirdub modernne maailm vaid tehnilise progressiga ning kapitalistliku kasvuga; modernne ja ihaldusva\u0308a\u0308rne on igasugune sotsiaalne du\u0308naamika, mis taandub lo\u0303puks isiklikule panusele; kaitset vajavad ka motivatsioonid, millest see du\u0308naamika toitub. Ohud tulenevad aga kultuurimuutustest, motiivide ja hoiakute vaheldumistest ning va\u0308a\u0308rtus- ja identiteedistruktuuride u\u0308mberpaigutustest, mis viivad kultuuriuuenduste tungimiseni elumaailma. Seepa\u0308rast tuleks traditsioonid vo\u0303imalust mo\u0308o\u0308da kinni ku\u0308lmutada."}, {"text_idx": "#000037", "text": "Kolmandaks. Poliitiliselt reguleerimata majanduskasvu sotsiaalselt soovimatud ko\u0303rvalna\u0308hud, asetatakse u\u0308hele pulgale \u00abvaimlis-moraalse kriisiga\u00bb[17], mis vajab kompenseerimist moonutamata common sense\u2018i, ajalooteadvuse ja religiooni abil."}, {"text_idx": "#000039", "text": "1) Intellektuaalide-kriitika, millele Gehlen pu\u0308hendas viimase aastaku\u0308mne oma elust[18] ja mille H. Schelsky arendas edasi \u00abuue klassi\u00bb teooriaks, la\u0308htub kolmest allikast. Esiteks mobiliseerib see kriitika need klis\u030ceed, mis on kogunenud \u00abso\u0303imuso\u0303nade ajalukku\u00bb juudi ohvitseri Alfred Dreyfusi vastasest kampaaniast (1894) saadik. Dietz Bering on seda ajalugu uurinud[19] ning lisanud oma uurimusele lo\u0308o\u0308k- ja ma\u0308rkso\u0303nade registri, milles leiduvad na\u0308iteks: abstraktne, dekadentlik, eluvo\u0303o\u0303ras, formalistlik, halvustav, hingetu, ha\u0308bematu, juurtetu, krititsistlik, ku\u0308u\u0308niline, ka\u0308ngunud, laostav, mehhanistlik, oportunistlik, provokaatorlik, radikaalne, rassivo\u0303o\u0303ras, revolutsiooniline, segane, substantsitu, pilvedes ho\u0303ljuv, parasiitlik ja va\u0308ljakutsuv. Selle jaoks, kes on tutvunud ligi tuhande sinna registrisse kantud ma\u0308rkso\u0303naga, ei saa uusim intellektuaalide-vastane kriitika palju uut sisaldada."}, {"text_idx": "#000040", "text": "Teiseks toetub va\u0308ide intellektuaalide preestrivalitsusest kindlatele arengutendentsidele. Nii na\u0308iteks kasvab postindustriaalses u\u0308hiskonnas akadeemiliste elukutsete osakaal, erilise ta\u0308henduse saab teadus- ja haridussu\u0308steem. Intellektuaalide all peab Schelsky silmas vaid o\u0303petaja, publitsisti, kirikuo\u0303petaja ja sotsiaalametniku, humanitaarteadlase ja filosoofi elukutseid, et kujutada neid ekspluataatorliku klassina, kes tegeleb targutamisega, sellal kui teised to\u0308o\u0308d teevad. Sellesse kummalisse skeemi ei sobi mitte keegi, vo\u0303i kui, siis ainult uuskonservatiivsed intellektuaalid ise. Aga nemad ei tule isegi mitte selle peale. Richard Lo\u0308wenthal kritiseerib veenvalt neid valeu\u0308hendusi, millele \u00abuue klassi\u00bb kontseptsioon toetub: \u00abEsimene vale vo\u0303rdusma\u0308rk on pandud u\u0308hiskondliku sektori ja klassi vahele, teine \u2013 mo\u0303jukuse ja vo\u0303imu vahele, ning kolmas \u2013 maailmalo\u0303puootusest kantud ja seega paratamatult lu\u0308hiealiste kiliastiliste usupuhangute ning kestva, u\u0308hiskondlikku argipa\u0308evakultuuri kujundava religiooni vahele.\u00bb[20]"}, {"text_idx": "#000041", "text": "Kolmandaks elemendiks on intellektuaalide seostamine haridussu\u0308steemi kriisidega. U\u0308hiskonna struktuurimuutuste poolt peale surutud, SLV-s kauaks venima ja\u0308a\u0308nud haridusreformid toimusid siis, kui hariduspoliitika oli liberaalsete ja mo\u0303o\u0303dukalt vasakpoolsete taotluste mo\u0303ju all. Reformipraktika on to\u0303epoolest toonud ilmsiks ohtusid, mis peituvad ebapiisavalt professionaliseerunud pedagoogika bu\u0308rokratiseerimises, seaduslikustamises ja teaduslikustamises. Kuid uuskonservatiivid vo\u0303ltsivad need kavatsematud tagaja\u0308rjed kultuurirevolutsiooni sepitsusteks; ja kasutavad neid kahtlasena tunduvaid ko\u0303rvalna\u0308htusid etteka\u0308a\u0308ndena keskklasside vimma mobiliseerimiseks; sest intellektuaalide jaht pakub u\u0308hendava lu\u0308li, et luua fataalne seos u\u0308hiskonnakriitika, haridusreformi ja vasakterrorismi vahele[21]. Vahepeal on terroristide eluka\u0308ikude analu\u0308u\u0308sid need pettekujutelmad kummutanud[22]. Muide, ta\u0308napa\u0308eval hakkavad nood ennatlikud autorid eneselt ku\u0308sima, mis tuleks va\u0308lja siis, kui ka paremterrorismi seletamiseks pu\u0308u\u0308taks kasutada samasugust objektiivse vastutuse malli, mis nu\u0308u\u0308disajal veel vaid stalinismi valitsemisaladel poolehoidu leiab."}, {"text_idx": "#000043", "text": "Mis puutub teadusesse, siis siin on so\u0303num lihtne. Kui teaduse edusammud on muutunud \u00abideepoliitiliselt ebahuvitavaks\u00bb, kui teaduslike probleemide lahendamine ei puuduta enam elulisi probleeme[23], siis pole argipa\u0308eval oodata kapseldunud ekspertkultuuridelt midagi muud peale tehnikauuenduste ja sotsiaaltehniliste soovituste. Pa\u0308rast Valgustust saab teadussaavutusi kasutada veel u\u0308ksnes tehnika progressi, a\u0308a\u0308rmisel juhul ka majanduse ja administratiivse planeerimise heaks. Inimtegevust suunav jo\u0303ud on omane aga u\u0308ksnes ajaloolistele teadustele, mis oma narratiivsete vahendite abil manavad esile traditsioone ning kindlustavad ja\u0308rjepidevust. See seletab ka narratiivsete vaimuteaduste va\u0308a\u0308rtustamist ja umbusaldust ajaloo kui u\u0308hiskonnateaduse vastu ning sotsioloogia ja teiste ajastudiagnostiliselt viljakate u\u0308hiskonnateaduste alava\u0308a\u0308ristamist. Midagi sellist poleks Ameerika uuskonservatiividel juba sellepa\u0308rast pa\u0308he tulnud, et nende esindajad on peaaegu eranditult sotsioloogid. Nii saab mo\u0303istetavaks ka see, miks ollakse vastu koolireformidele, mille eesma\u0308rgiks on u\u0308hiskonnateaduslike materjalide lu\u0308litamine o\u0303ppeplaanidesse. Sellele u\u0308hiskonnateaduslikule nihkele o\u0303ppeplaanide kujundamisel, mis oli USA-s juba mo\u0303ni aastaku\u0308mme varem aset leidnud, vo\u0303inuks leplikumalt reageerida, kui oleks meenutatud tu\u0308li, mis puhkes 19. sajandi lo\u0303pul humaniora ja loodusteadusliku realia eest vo\u0303itlejate vahel."}, {"text_idx": "#000045", "text": "Mo\u0303istagi on hu\u0308poteetiliste, st etteruttavate teaduste aruka kasutamise puhul oluline olla ettevaatlik; soovitav oleks ilmutada tubli annus skepsist ka nende teaduste tulemuslikkuse ja haarde suhtes, mis ka\u0308sitavad oma objekti hermeneutiliselt; ja muidugi on o\u0303igustatud mure, et argipa\u0308evapraktika elumaailma autonoomiat tuleb kaitsta ekspertide otseste, professionaalses mo\u0303ttes veel suuresti po\u0303hjendamata sekkumiste eest \u2013 ja seda niiha\u0308sti kodus ja koolis kui ka elulise no\u0303ustamise sageli hallides tsoonides."}, {"text_idx": "#000046", "text": "Kujutava kunsti puhul esindas Gehlen veel 1960. aastal teesi, mille kohaselt avangard olla kaotanud oma nakkavuse \u2013 ta arvas, et me oleme o\u0303ppinud elama ta\u0308napa\u0308eva kunstiga ko\u0303rvuti. Viimasele paarile aastaku\u0308mnele tagasi vaadates tuleb Hans Sedlmayr teistele ja\u0308reldustele. Ta on veendunud, et \u00abesteetiline anarhism on palju ohtlikum kui poliitiline\u00bb[24]. Sedlmayr na\u0308eb \u00abmusta joont\u00bb kulgemas Jena vararomantikast Baudelaire\u2019i ja su\u0308rrealismi kaudu ta\u0308napa\u0308eva avangardistliku kunstini va\u0308lja. Ta manab sellise kunsti ohtusid, mis rebib end lahti mitte-esteetilistest valdkondadest ja ko\u0303rvaldab kunstist u\u0308hes kauniga ka o\u0303iglase ja to\u0303ese, et kustutada no\u0303nda esteetilise teose piirid ja avaldada kodanlikule argipa\u0308evale o\u0303o\u0303nestavat mo\u0303ju. Uue arhitektuuri u\u0308ksluisus na\u0308ib ko\u0303igest sellesama, muusikas, maalikunstis ja kirjanduses valitseva anarhismi pahupoolena: \u00abKunsti, loogika, eetika, ha\u0308bitunde, kiriku, riigi, perekonna, Euroopa klassikalise traditsiooni ja igasuguse religiooni eitamine on tunginud pa\u0308eva- ja pildilehtedesse, filmi ja televisiooni, teatrisse ja happening\u2018idesse ning lo\u0303puks ka elupraktikasse.\u00bb[25] Muidugi pole see ha\u0308daldamine ise uuskonservatiivne \u2013 uuskonservatiivne on hoopis reaktsioon sa\u0308a\u0308rastele kurtmistele: programmiline hu\u0308vastija\u0308tt modernsusega ja \u00abpostmodernsuse\u00bb va\u0308ljakuulutamine. Sellistesse avaldustesse on ka\u0308tketud seisukoht, et avangardistlik kunst on lo\u0303pule jo\u0303udnud, minetanud oma loovuse ja tammub viljatuna paigal."}, {"text_idx": "#000047", "text": "\u00abPostmodernsus\u00bb on ma\u0308rkso\u0303naks ka debatis, mida viimastel aastatel on peetud arhitektuuri alal (vt nt Der Architekt, veebruar 1982). Ja seda mitte juhuslikult, sest just modernne arhitektuur oma funktsionalistliku ideoloogiaga oli ko\u0303ige halvemini ette valmistatud majanduslikeks imperatiivideks, mille to\u0303i kaasa u\u0308lesehitusto\u0308o\u0308 pa\u0308rast so\u0303da, st perioodil, kui internatsionaalne stiil esmakordselt ulatuslikumalt mo\u0303jule pa\u0308a\u0308ses. Instrumentaliseeritud ja ootustest u\u0308lekoormatud arhitektuuri o\u0303nnetuseks pole ta\u0308napa\u0308evani esile kerkinud u\u0308htegi alternatiivi, mis ei ulatuks tagasi end ammendanud historismi vo\u0303i ei toituks na\u0308iliselt u\u0308letatud modernismi loovusest. Muidugi, su\u0308rrealistlikud unelmad seljataha ja\u0308tnud postavangardistlik kunst ei anna endast ta\u0308napa\u0308eval kaalukat ma\u0308rki, kuid samas ei leidu ka kusagil to\u0308id, mis ta\u0308idaksid eitusesse tardunud lo\u0308o\u0308kso\u0303na \u00abpostmodernsus\u00bb positiivse sisuga."}, {"text_idx": "#000048", "text": "Uuskonservatiivide meelest ei pea mitte u\u0308ksnes ta\u0308napa\u0308eva kunsti sensibiilsuspotentsiaal ja teaduse valgustuslik potentsiaal olema lo\u0303puni a\u0308ra interpreteeritud vo\u0303i maha ma\u0308ngitud; eelko\u0303ige tuleb kahjutuks teha moraali universaalsetesse printsiipidesse ka\u0308tketud lo\u0308o\u0308klaused. Universaalseks nimetame moraali siis, kui see lubab ainult sa\u0308a\u0308raseid norme, mis leiaksid ko\u0303igi asjaosaliste la\u0308bimo\u0303eldud ja sunnivaba heakskiitu. Nende vastu ei ole kellelgi meie seast midagi. Ka po\u0303hio\u0303igused, eeska\u0308tt meie po\u0303hiseaduste printsiibid on ju normid, millest me eeldame, et need vastavad u\u0308ldise aktsepteeritavuse tingimustele. Ma ei su\u0308vene probleemidesse, mis ilmnevad siis, kui me rakendame neid abstraktseid printsiipe konkreetsetes eluseostes. Moraali ja ko\u0303lbluse vahekorra puhul huvitab meid siinkohal ainult see aspekt, mis uuskonservatiivides peamist umbusaldust a\u0308ratab. Universaalne moraal ei tunnista erandeid. Ta asetab ka poliitilise tegevuse, ehkki mitte nii otseselt kui meie isiklikud vahekorrad, moraali vaateva\u0308lja. Just selline moraliseerimine vo\u0303ib a\u0308a\u0308rmisel juhul julgustada terroristlikele aktsioonidele \u2013 niisugune on Vastuvalgustuse vana kinnismo\u0303te. Ka terrorist, kes peab end o\u0303igluse viimseks, isoleeritud kaitsjaks, vo\u0303ib u\u0308ldiste printsiipide nimel oma vabadusideaali soovida teostada otsese va\u0308givalla teel[26]. Sel juhul ei tohiks raskusi valmistada just u\u0308ksikterroristi kujuteldavate moraalsete to\u0303ekspidamiste vastura\u0308a\u0308kivusele ja ekslikkusele osutamine. Aga uuskonservatiivid nii ei tee, nad to\u0303stavad seda ekstreemset juhtu esile vaid selleks, et nihutada neile vajalikku valgusse u\u0308ldisem probleem moraalsete motiivide piiramisest poliitikas. Nad soovivad riikliku korra moraalse motiveerimise koormat miinimumini viia."}, {"text_idx": "#000050", "text": "Need kaalutlused muutuvad aktuaalseks siis, kui kerkib po\u0303himo\u0303tteline ku\u0308simus: millise sotsiaalse ebao\u0303igluse ma\u0308a\u0308raga me oleme valmis leppima selleks, et riigieelarvekriisi oludes taastada majanduskasv, mille to\u0303ukemehhanism ja\u0308a\u0308b muutmatuks? See kapitalistlik to\u0303ukemehhanism no\u0303uab na\u0308iteks, et to\u0308o\u0308kohtade jaotus toimuks u\u0308ksnes to\u0308o\u0308turu kaudu ka siis, kui to\u0308o\u0308tute reservarmee ja\u0308tkab kasvamist."}, {"text_idx": "#000051", "text": "3) Programmiline hu\u0308vastija\u0308tt kultuurilise modernsusega peab tegema ruumi elutervele traditsiooniteadvusele. Niipea kui kultuuriline modernsus suleb ko\u0303ik lu\u0308u\u0308sid, mis on valla argipa\u0308evapraktikasse, vo\u0303ivad astuda oma o\u0303igustesse common sense\u2018i, ajalooteadvuse ja religiooni kammitsetud jo\u0303ud. Muidugi vajab Ja\u0308relvalgustuse su\u0308nd uuskonservatiivset ja\u0308releaitamist. See ja\u0308releaitamine keskendub \u00abjulgusele kasvatada\u00bb, niisiis niisugusele hariduspoliitikale, mis po\u0303hikoolikasvatuse kohandab elementaarsete oskuste ja sekundaarsete vooruste (hoolsus, distsipliin ja puhtus) o\u0303petamisele. Samas keskendub see ka \u00abjulgusele taastada minevikku\u00bb nii koolis, kodus kui riigis. Uuskonservatiivid na\u0308evad oma u\u0308lesannet selliste minevikkude mobiliseerimises, millistesse vo\u0303ib suhtuda heakskiitvalt, ja teiselt poolt selliste minevikkude moraalses neutraliseerimises, mis vo\u0303ivad esile kutsuda kriitikat vo\u0303i halvakspanu. Walter Benjamin on u\u0308heks historismi tundema\u0308rgiks pidanud \u00abempaatiat vo\u0303itjaga\u00bb. Just seda uuskonservatiivid meile ta\u0308napa\u0308eval soovitavadki. Gustav Heinemann, kes on manitsenud Benjamini vaimus omaks vo\u0303tma ka vo\u0303idetute, mahasurutud u\u0308lesto\u0303usnute ja revolutsiona\u0308a\u0308ride vaatenurki, peab tunnistama, et uuskonservatiivne orienteerumine soovkujutelmadele oma minevikust on \u00abtakerdumine ebaku\u0308psusse\u00bb[28]. Samasse konteksti kuuluvad ka katsed natsionaalsotsialistide valitsemist sel moel kunstlikult to\u0303lgendada, et igasuguse fas\u030cismi-viite peale saaks po\u0303lglikult reageerida kui \u00abu\u0308leu\u0308ldise sofistika vo\u0303imutsemise\u00bb tundema\u0308rgile.[29]"}, {"text_idx": "#000053", "text": "Sellise ku\u0308simusepu\u0308stituse puhul liigume ikka veel modernsuse \u2013 nimelt modernse teoloogia aladel. See ku\u0308simusepu\u0308stitus viib eemale religioosse teadvuse traditsionalistlikust uuendamisest ja sunnib meid vaatlema kogu seda liikumiste ja mo\u0303jujo\u0303udude spektrit, mis on esindatud na\u0308iteks nu\u0308u\u0308disaja kirikupa\u0308evadel. U\u0308helt poolt toitub religioosne fundamentalism va\u0308ga erinevatest allikatest; teiselt poolt vallandavad mittefundamentalistlikud voolud just nimelt neid, ka poliitiliselt olulisi, problematiseerivaid jo\u0303udusid, mida uuskonservatiivid kammitseda tahaksid. Just kirikupa\u0308evadel kogunevad ko\u0303ik need Schelsky targutajad ja Lu\u0308bbe ideoloogilised teejuhid, horisondiavardajad, sihimo\u0303testajad ja rajaleidjad. Kui Daniel Bell analu\u0308u\u0308sib eelarvamustevabalt neid orientatsioone, mis kirikus ja va\u0308ljaspool kirikut kannavad uut, kogudusel ja kollektiiviu\u0308htsusel po\u0303hinevat religioosust[30], siis Saksa uuskonservatiividel ja\u0308tkub pilku ainult u\u0308hele: substantsiaalse, motiveerimisno\u0303udeist vaba traditsioonina esineva usupa\u0308randi u\u0308hiskonda-integreerivale funktsioonile. Lu\u0308bbe eelistab religiooni funktsionaalset to\u0303lgendamist \u00abkontingentsusest u\u0308lesaamise praktikana\u00bb just seepa\u0308rast, et see ha\u0308gustab religioosse usu kehtivuse aspekti: \u00abFunktsionaalne definitsioon lubab ja\u0308tta ko\u0303rvale. . . . nende vanade o\u0303petuste kestva ta\u0308henduse hermeneutilise olevikustamise raskused. Praktilises elutervikus pole funktsioon midagi sellist, millele me vo\u0303iksime omistada \u00abto\u0303esust\u00bb vo\u0303i \u00abva\u0308a\u0308rust\u00bb. Pigem me nimetame funktsiooni ta\u0308itmist praktilises mo\u0303ttes \u00abotstarbekaks\u00bb vo\u0303i \u00abotstarbetuks\u00bb\u00bb[31]. Aga traditsioone ei a\u0308ratata ellu sellega, et na\u0308idatakse a\u0308ra, kuivo\u0303rd hea mo\u0303ju neil on. Tagasiminek funktsionalismi ei ko\u0303rvalda kimbatust, millesse pa\u0308rast ajaloolist Valgustust igasugune traditsionalism on takerdunud. Horkheimer juhtis sellele ta\u0308helepanu juba 1946. aastal: \u00abJust to\u0303siasi, et ta\u0308napa\u0308eval peab traditsioone esile kutsuma, na\u0308itab, et nad on kaotanud oma vo\u0303imu inimese u\u0308le.\u00bb[32] Ma ei taha, et mind valesti mo\u0303istetaks: meie looduskeskkonna taastumatud varud ja elumaailma su\u0308mbolstruktuurid \u2013 mis on ajalooliselt arenenud nagu modernsed eluvormidki \u2013 vajavad kaitset. Aga neid saab kaitsta vaid siis, kui teame, mis on see, mis meie elumaailma ohustab. Uuskonservatiivid vahetavad a\u0308ra po\u0303hjuse ja tagaja\u0308rje. Majanduslikest ja administratiivsetest imperatiividest tuleneva nn asjaoludesurve asemele, mis u\u0308ha laialdasemaid eluvaldkondi monetariseerib ja bu\u0308rokratiseerib ning u\u0308ha enam suhtumist asjadesse ja valitsemisobjektidesse suunab \u2013 u\u0308heso\u0303naga to\u0303eliste u\u0308hiskonnakriiside asemele lu\u0308kkavad nad u\u0308le kallaste to\u0303usnud subversiivse kultuuri tondi. Need valeanalu\u0308u\u0308sid osutavad, et uuskonservatiividele, kui nad peaksid tegema valiku, polekski elumaailm ja perekondlik nii pu\u0308ha, kui nad va\u0308lja na\u0308itavad. Sellal, kui kristlikke demokraate ei kammitse miski ma\u0308ssimast Saksamaa Liitvabariiki privatiseeritud massimeediumivo\u0303rku, on teabevahendite poliitika ku\u0308simuses traditsioonihoidjateks just sotsiaaldemokraadid. Me peame a\u0308raproovitud eluvormide substantsiga sa\u0308a\u0308stlikult u\u0308mber ka\u0308ima, kuni veel u\u0308hiskondliku moderniseerumise kasvudu\u0308naamika pole teda purustanud. Ku\u0308simus on vaid selles, kes seda varandust ha\u0308daohu korral kaitseb."}, {"text_idx": "#000054", "text": "Saksamaa Liitvabariigi poliitiline kultuur oleks praegu veelgi kehvemas seisu, kui ta poleks esimestel so\u0303jaja\u0308rgsetel aastaku\u0308mnetel vo\u0303tnud u\u0308le ja to\u0308o\u0308tanud u\u0308mber Ameerika poliitilise kultuuri mo\u0303jusid. Saksamaa Liitvabariik on esmakordselt end eelarvamustevabalt La\u0308a\u0308nele avanud; sellest ajast oleme omaks vo\u0303tnud Valgustuse poliitilise teooaria, mo\u0303istnud religioossete sektide kantud pluralismi mentaliteetikujundavat jo\u0303udu, o\u0303ppinud tundma Peirce\u2019st Meadini ja Deweyni ulatuva Ameerika pragmatismi radikaaldemokraatlikku vaimu. Saksa uuskonservatiivid on neist traditsioonidest a\u0308ra po\u0308o\u0308rdunud, ammutades teistest allikatest. Nad po\u0308o\u0308rduvad tagasi Saksa konstitutsionalismi, milles on demokraatiat veelgi va\u0308hem kui o\u0303igusriiki; luterliku riigikiriku motiivide poole, mis on ajanud juuri pessimistlikus antropoloogias; ning noorkonservatismi motiivide poole, mille pa\u0308rijad suutsid la\u0308bi viia vaid vastumeelse kompromissi modernsusega. Bismarck on murdnud Saksa poliitilise liberalismi selgroo. See, et vabade demokraatide natsionaalliberaalne tiib po\u0303hjustas sisepoliitilise po\u0308o\u0308rde uuskonservatismi*, ei olnud ajalooline kokkusattumus; neil pa\u0308evil ilmneb, et sotsiaalliberaalid pole olnud ku\u0308llalt tugevad, et vabaneda Saksa liberalismi kahtlastest hu\u0308poteekidest."}, {"text_idx": "#000055", "text": "Meie maa poliitilise kultuuri jaoks toob see po\u0308o\u0308re kaasa ohu, et sulgub saatuslik no\u0303iaring. Lahkumislaul kultuurilisele modernsusele ja kapitalistliku moderniseerimise u\u0308listamine vo\u0303ib anda julgustust vaid neile, kes oma u\u0308leu\u0308ldises antimodernismis viskaksid koos pesuveega va\u0308lja ka lapse. Kui modernsusel ei oleks to\u0303esti pakkuda midagi muud peale uuskonservatiivse apologeetika kiidulaulude, oleks ehk to\u0303esti arusaadav, miks vaimne noorus po\u0308o\u0308rdub meelsamini Derrida ja Heideggeri kaudu Nietzsche manu ja otsib oma elumo\u0303tet kultuslikult uuendatud, autentse, veel kompromissidest moonutamata noorkonservatismi ta\u0308hendustiinetest tundmustest."}, {"text_idx": "#000056", "text": "Saksa keelest to\u0303lkinud Erki Silmet"}, {"text_idx": "#000059", "text": "Alates 60-ndate aastate algusest on Habermasi tegevus olnud seotud Frankfurdi koolkonna kriitilise teooriaga. Ehkki kriitiline teooria on kasvanud va\u0308lja Marxist, on Habermas hu\u0308ljanud ko\u0303ik klassikalise marxismi dogmad, nagu klassivo\u0303itlus, baasi ning pealisehituse vastandus ja tootmisvahendite ning tootmissuhete vastuolu. Habermas on Frankfurdi koolkonna pcamistele probleemidele pu\u0308u\u0308dnud anda lingvistilise to\u0303lgenduse, seades keskseks uurimisasjaks kommunikatsiooni ja seda ha\u0308irivad tegurid. Habermas on oma to\u0308o\u0308des pu\u0308u\u0308dnud esitada reegleid, mis kehtivad ideaalses suhtlussituatsioonis ja on igasuguse suhtlusakti implitsiitseteks eeldusteks. Ratsionaalse o\u0303iglase ja demokraatliku u\u0308hiskonna aluseks peab olema vaba, moonutamata suhtlus, mis ei suruks alla ka erandlikke va\u0308hemusha\u0308a\u0308li. Habermasi meelest on avalikkuse sfa\u0308a\u0308r, mis peaks olema sa\u0308a\u0308rase suhtluse ja arupa\u0308rimise va\u0308ljaks, hiliskapitalismi ajal olnud vo\u0303imusuhetest moonutatud ja muundunud meelelahutuse ning vo\u0303imuvo\u0303itluse areeniks."}, {"text_idx": "#000061", "text": "Ka\u0308esolev artikkel on ilmunud Habermasi poliitiliste kirjutiste V ko\u0308ites (1985), mille pealkirja Die neue Unu\u0308bersichtlichkeit vo\u0303iks to\u0303lkida kui \u00abUus obskuursus/segasus/ha\u0308marus\u00bb. Tolles raamatus puudutatud probleeme on su\u0308gavamalt ka\u0308sitletud Habermasi sama aasta raamatus Der philosophische Diskurs der Moderne. Viimases arvab Habermas konservatiivide hulka ka niisugused esmapilgul radikaalsed ja vasakpoolsed modernsuse ja mo\u0303istuse kriitikud nagu prantslased Foucault ja Lyotard, sest nad ei suuda pakkuda arenenud kapitalismi status quo\u2018le u\u0308htegi teoreetiliselt o\u0303igustatud alternatiivi. Kui avalikud uuskonservatiivid on no\u0303us modernse u\u0308hiskonnaga (tehnoloogiliste edusammude ja majanduslik-administratiivse kasvuga) ja eitavad modernset kultuuri (kunsti ja moraali), siis anarhistlikud postmodernistid, kellele Habermas vihjab siintoodud artikli viimases lo\u0303igus, tahavad ja\u0308tta hu\u0308vasti mo\u0303lemat liiki modernsusega \u2013 koos kultuurilise modernsusega peab kaduma ka majanduslik-poliitiline moderniseerimine. Kui uuskonservatiivid on no\u0303us su\u0308steemi ja\u0308tkuva laiutamisega sotsiaalse demokraatia arvel ja otsivad elule mo\u0303tte andjat religioossest traditsioonist ja modernismieelsetest kunstivormidest, siis anarhistlikud postmodernistid loodavad teatava nietzscheliku kunstilise avangardi ellua\u0308rkamist, kes muudaks elu kunstiteoseks."}, {"text_idx": "#000062", "text": "Habermasi meelest on modernsus veel lo\u0303petamata projekt, mis sai alguse 18. sajandi Valgustusest, mille sihiks oli arendada objektiivset teadust, universaalset moraali ja o\u0303igust ning autonoomset kunsti vastavalt iga valdkonna seesmisele loogikale. Modernsuse kriis tulenevat ratsionaalsuse sidumisest subjektiivsusega. Habermas loodab, et kommunikatiivne (intersubjektiivne) ratsionaalsus vo\u0303ib hoida a\u0308ra eluterviku killunemist kunstiks, mil pole u\u0308hiskondlikku ega tunnetuslikku ta\u0308htsust, teaduseks, mil pole moraalset eesma\u0308rki, ja moraaliks, mis on eraldatud subjektiivsetest vajadustest ja objektiivsest tegelikkusest, ilma et ta seejuures kipuks looma elu ja kunsti seesugust ebaku\u0308pset u\u0308hendust, mis on omane na\u0308iteks modernistliku arhitektuuri totalitaarsele funktsionalismile vo\u0303i postmodernismi vormitule hedonismile."}, {"text_idx": "#000065", "text": "**Demokraatide presidendikandidaat 1972. a valimistel, sai lu\u0308u\u0308a vabariiklaselt R. Nixonilt."}, {"text_idx": "#000094", "text": "*Vt Ju\u0308rgen Habermas\u201dTasategev revolutsioon ja pahempoolse revisjoni vajadus. Mida ta\u0308hendab sotsialism ta\u0308na?\u201d Vikerkaar 1992, nr 9 ja 10."}]