[{"text_idx": "#000000", "text": "Popkultuur ja rokkmuusika on defineerinud end teise maailmaso\u0303ja ja\u0308rel pidevalt ka suhte kaudu vasakpoolsusega."}, {"text_idx": "#000002", "text": "1957. aastal ilmus Ameerika U\u0308hendriikides oluline raamat \u2013 Bernard Rosenbergi ja David Manning White\u2019i \u201eMass Culture: The Popular Arts in America\u201d (\u201eMassikultuur: populaarsed kunstid Ameerikas\u201d). Ehkki paljuski oli selle koguteose inspiratsiooniks Euroopa suure so\u0303ja eest ookeani taha po\u0303genenud intellektuaalide mo\u0303ju, u\u0308ritas see samas teataval moel lahku lu\u0308u\u0308a Vana Maailma kultuurilisest pa\u0308randist. Kui Euroopas oli massikultuuriteooriate alusena defineeritud tihtipeale madal ja intellektuaalselt (ka poliitiliselt) tasalu\u0308litatud nn massiu\u0308hiskond, siis Ameerika U\u0308hendriigid ma\u0308a\u0308ratlesid ennast teisiti. Ameerikaga oli ko\u0303ik korras. See oli liberaalse ja pluralistliku konsensuse jo\u0303ul toimiv u\u0308hiskond ja selle konsensuse taga oli nii poliitiline kui ka kultuuriline eliit. Vabadus tarbida oli u\u0308ks ameeriklaste olulistest vabadustest \u2013 eliidi kohus oli na\u0308idata, kuidas seda o\u0303igesti teha. Paljude autorite vastumeelsus massikultuuri suhtes oli selles raamatus muidugi ilmne. Nii na\u0308iteks kirjutab Dwight Macdonald, et tegemist on kindlasti na\u0308itega inimeste a\u0308rakasutamisest a\u0308rihuvide nimel ja pealegi tehakse seda kvaliteedi hinnaga. Kuid ikkagi na\u0308eb temagi seal mo\u0303nesugust vo\u0303imalust koosko\u0303laks demokraatliku u\u0308hiskonnaga ning ta leiab, et palju ohtlikum ajuloputuskultuur on hoopis No\u0303ukogude Liidus. Teisalt oli raamatus omajagu optimismi ja sel juhul ra\u0308a\u0308giti tegelikult pigem \u201epopulaarkultuurist\u201d. Ehk kultuurist, mis tegelikult teenib ameeriklasi ja mida loovad ameeriklased ise. Ameerika U\u0308hendriigid olid teel Euroopasse, siis juba kogu maailma, ja neil oli olemas pa\u0308ris oma pehme jo\u0303ud."}, {"text_idx": "#000003", "text": "Raamatu u\u0308ks tagantja\u0308rele olulisim tekst ja\u0308i esialgu pigem natuke vaateva\u0308ljast ko\u0303rvale ja pa\u0308ris kindlasti oli selle teemaka\u0308sitlus omajagu erisugune. Sotsioloog David Riesmani juba 1950. aastal kirjutatud \u201eListening to Popular Music\u201d (\u201eKuulates populaarset muusikat\u201d) la\u0308htus suuresti Walter Benjamini arusaamadest, mille kohaselt isegi tehnoloogiliste vahenditega paljundatud ja levitatud kunst ei too automaatselt kaasa publiku standardiseeritud reaktsioone ja poliitiliselt nullitud u\u0308hiskonda. Riesmani huvitas see, mida noor publik populaarse muusikaga tegelikult teeb, ning oma uurimisto\u0308o\u0308 tulemusena avastas ta lepliku ja konformistliku tarbija ko\u0303rvalt ka hoopis trotslikuma ja eneseteadlikuma va\u0308hemuse. See va\u0308hemus oli umbusklik selle suhtes, mida osutasid talle massimaitse keskteed, kohati ehk ka ku\u0308u\u0308niline, kuid pa\u0308ris tihti arendas see veider elitaarne kuulajasektor oma maitseotsustused va\u0308lja u\u0308sna keerukatel alustel."}, {"text_idx": "#000004", "text": "Riesman oli samas ja\u0308reldustega ettevaatlik. Tema so\u0303nul ei saa me ra\u0308a\u0308kida mingist noorte oma kultuuriliikumisest, millel oleksid va\u0308ga selged ideaalid ja va\u0308ljakujunenud va\u0308a\u0308rtusruum. Ka poliitiliselt on to\u0303rksuse tuum selles pigem ebaselge. Kuid juba 15 aastat hiljem oli pilt U\u0308hendriikides (ja varsti ka mujal) ta\u0308iesti teistsugune. Pa\u0308ris kindlasti oli nn kontrakultuuri tulekuga kadunud kogu Ameerikast ka mainitud konsensus ja tasakaal, mis pidi ma\u0308rkima liikumist klassideta demokraatliku u\u0308hiskonna poole. Vanema po\u0303lvkonna jaoks oli u\u0308llatus, et nu\u0308u\u0308d ma\u0308a\u0308ratlesid just noored ennast kui klassi. Just see \u2013 ja mitte mingid konkreetsed (na\u0308iteks) marksistlikud vo\u0303i sotsiaaldemokraatlikud ideed \u2013 oli ta\u0308rganud rokiteadvuse va\u0308idetava vasakpoolsuse tegelik tuum. Muidugi, kui rokikultuur 1960. aastatel kuju vo\u0303ttis, konstrueeriti sellele ka oma eellugu, kontekst ja mu\u0308u\u0308did. See ko\u0303neviis u\u0308tles, et rokkmuusika on tulnud edasi kandma teatavaid ideid to\u0303era\u0308a\u0308kimisest ja solidaarsusest, andma ha\u0308a\u0308lt inimestele, kes olid sellest u\u0308hiskonnas seni ilma ja\u0308a\u0308nud. Siia diskursusse lu\u0308litati bluus, folk, kantri, isegi gospel. Lugu rokist kui ko\u0303rvaleja\u0308etute muusikast leidis koha pungi aegadel 1970. aastate lo\u0303pus ning seda prooviti ku\u0308ll juba palju va\u0308hem veenvate tulemustega ka hiphopi puhul ja\u0308rgmisel ku\u0308mnendil. Ku\u0308llap oli siin briti kultuuriteoreetiku Raymond Williamsi mo\u0303ju. Tema tuntud mo\u0303te \u201ekultuur on tavaline\u201d (\u201eculture is ordinary\u201d) osutas just kollektiivsusele ja kogukondlikkusele kui kultuuri tuumale \u2013 vastandina romantismiaegsetele ideedele erandlikust geeniusest. Igatahes polnud aga Williamsi ideed ju ka antud juhul iseenesest vasakpoolsed, pigem demokraatlikud. Lihtsalt Ameerika polnud veel taibanud seda ma\u0308rgata. See hoolikalt kokku pandud ja kodeeritud maailm toimis rokkmuusika tuumana pa\u0308ris kaua. Kuid ja\u0308a\u0308gitu ja ammendav polnud see kindlasti."}, {"text_idx": "#000006", "text": "Ka Riesmani lugedes paneb ta\u0308hele veel mo\u0303ndagi olulist. Tema to\u0303mmatud eraldusjoon populaarse muusika sees puudutas nimelt otseselt ju ka rassiku\u0308simust. Elitaarne ja ambitsioonikas va\u0308hemus oskas leida kontakti afroameerika muusikatraditsiooniga, mis oli peavoolu jaoks liiga vo\u0303o\u0303ras ja eksootiline. See oligi nende erilisuse vo\u0303ti. Kuid isegi kui Riesman seda otse ei tunnistanud, oli tegemist juba millegi enama kui lihtsalt tarbimiseelistusega. 1957. aastal ilmus kirjanik Norman Maileri essee \u201eThe White Negro: Superficial Reflections On The Hipster\u201d (\u201eValge neeger: pealiskaudsed arutlused hipsterist\u201d). Too \u201ehipster\u201d on Maileri jaoks keegi, kes na\u0308eb la\u0308bi ja to\u0303rjub tsivilisatsiooni su\u0308steemset va\u0308givalda inimese kallal \u2013 seda, mis viis kahe maailmaso\u0303jani ja a\u0308hvardab kolmandaga. Vastukaaluks po\u0308o\u0308rdub hipster individualismi \u2013 kiire rahulduse ja radikaalse ma\u0308ssu poole. Maileri idee oli lu\u0308hidalt o\u0308eldes \u201elahutada ennast u\u0308hiskonnast\u201d ning afroameerika kultuuril pidi olema selles keskne roll. Mailer on oma ta\u0308psustavates kirjeldustes tunduvalt peenem kui na\u0308iteks sama mo\u0303ttesuuna teine kirjanikust esindaja Jack Kerouac. Ta ei ra\u0308a\u0308gi mitte abstraktsetest radikaalsetest printsiipidest, vaid reaalsest kokkupuutest erinevate kultuuritu\u0308u\u0308pide ja inimeste vahel. Omamoodi nakatumisest, kui soovite. Ja see pole lihtsalt fa\u0308nnikultuur, vaid iselaadi valgustushetk. Hipsteril on teadmine, mis teistel puudub. Hipster valdab keelt \u2013 language of the Hip \u2013, mida teised ei mo\u0303ista. See on niisiis, jah, u\u0308sna seesama, mille oma sotsioloogilises ko\u0303nepruugis oli lahti ra\u0308a\u0308kinud Riesman. Ainult et nu\u0308u\u0308d, Maileri so\u0303nastuses oli sellel poliitiline energia ja sihitus. Mitmel moel tohime o\u0308elda, et Maileri teksti saame pidada kontrakultuuri u\u0308heks su\u0308nnihetkeks. Too 1960. aastate kontrakultuur polnudki tegelikult muu kui valmisolek Ameerika uuesti luua \u2013 senine u\u0308hiskond oli nurjunud, vaja oli taasalustada kusagilt mujalt."}, {"text_idx": "#000007", "text": "Maileri va\u0308idetes on teadagi ka u\u0308ks u\u0308sna ha\u0308iriv pingekolle. Nagu paljudel teistel valgetel aktivistidel, on ka tema arusaam afroameerika kultuurist juurtega romantismis ning seejuures pehmeloomuliselt, imetlevalt rassistlik. Maileri idee on ju na\u0308idata seda kultuuri justkui va\u0308ljaspool tsivilisatsiooni asuvana, tumeda ja seletamatuna. Umbes sama mo\u0303tteka\u0308igu po\u0303imisid oma apokalu\u0308ptilistesse visioonidesse parempoolsed pastorid, kes kirjeldasid hirmutavates va\u0308rvides, kuidas valged noored neegriru\u0308tmide saatel tantsivad. (Ja muide, sama hoiak mitte va\u0308hem brutaalses so\u0303nastuses iseloomustas ka na\u0308iteks stalinistlikke ru\u0308nnakuid dz\u030ca\u0308ssi suunal 1950. aastatel ja hiljemgi.) Mailer muidugi hindab afroameerika kultuuri just sellesama pa\u0308rast, miks seda tollelt teiselt tiivalt ru\u0308nnati. Tema jaoks see lihtsalt avab midagi sellist, millest noor po\u0303lvkond on ilma ja\u0308etud. Igatahes ja\u0308i too konflikt rokkmuusikasse pu\u0308sima ning tekitas aastate jooksul pidevalt pingeid ja probleeme. Tekitas aga ka energiat, bravuuri ja vitaalseid poliitilisi plahvatusi."}, {"text_idx": "#000008", "text": "Mida siis afroameerika kultuur ta\u0308psemalt uuele popkultuurile o\u0303petas? Jon Landau, u\u0308ks esimesi U\u0308hendriikide nimekate rokkmuusikakriitikute seas, kirjutas 1960. aastate lo\u0303pus: \u201eVeel enne kui rokkmuusika puudutab mo\u0303istust, peab ta puudutama keha. Vastasel juhul ei suuda ta teha ei u\u0308ht ega teist.\u201d Teisal aga u\u0308tleb Landau, et rokkmuusika liidab eneses \u201emeelelahutuse\u201d ja \u201eprovokatsiooni\u201d. Probleemi piirjooned on siin u\u0308sna selgesti na\u0308ha. Ja nimelt, va\u0308ga raske on panna rokkmuusikat toimima kuidagi sotsiaalselt kasuliku ja konstruktiivsena. Vo\u0303tmeso\u0303na on \u201esubversioon\u201d, o\u0303o\u0303nestus... Aga midagi kontseptuaalselt va\u0308ga selget see ei u\u0308tle. See on spontaanne impulss, mida on ehk vo\u0303imalik mo\u0303ista ja artikuleerida kuidagi emotsionaalselt, kuid kindlasti mitte tingimata poliitiliselt. Jon Landau jaoks oli oluline o\u0303o\u0303nestuskultuuri na\u0308ide The Rolling Stones \u2013 ba\u0308nd, mida ta to\u0303siselt tunnustas. Mo\u0303neti sobinuks too ansambel va\u0308ga ha\u0308sti ka Maileri mudelisse muusikast, mille kaudu ennast normatiivsest u\u0308hiskonnast eraldada. Kuid The Rolling Stones ei to\u0303otanud paremat maailma \u2013 nad lo\u0303petasid vana ku\u0308mnendi selliste lugudega nagu \u201eSympathy For the Devil\u201d vo\u0303i \u201eMidnight Rambler\u201d ning keerasid 1970. aastate algul jo\u0303hkrusevinti veelgi juurde. Roki keskne idee autentsusest ei pidanud selliste liialduste surve all vastu ning tasapisi hajusid ka mu\u0308u\u0308did muusika vo\u0303imest noori kui globaalset kogukonda u\u0308hte liita. Polnud mingitki lootust Woodstocki festivali o\u0303hustikku u\u0308ha fragmenteeruvasse tulevikku kaasa vo\u0303tta. Rokiteadvuse lagunemise ma\u0308rgiks oli tegelikult rokkmuusika populaarsus, mis ju pigem kasvas ja u\u0308le a\u0308a\u0308re ajas. Kuid seda polnud vo\u0303imalik usaldada \u2013 just selle pa\u0308rast nimetas kriitik Dave Marsh Queeni kalkuleeritud ja u\u0308lestiliseeritud show\u2019d \u201efas\u030cistlikuks\u201d ning Pink Floydi album \u201eThe Wall\u201d ra\u0308a\u0308kis u\u0308sna sestsamast. Ilmselt pani heategevuslik meediau\u0308ritus \u201eLive Aid\u201d lukku roki viimased maailmaparandusvo\u0303imekused. Rokkmuusika kriis oli nu\u0308u\u0308d usaldusva\u0308a\u0308rsuse kriis."}, {"text_idx": "#000010", "text": "Ku\u0308simused poliitiliste hoovuste kohta popkultuuris ei kadunud samas tegelikult kuhugi. Nood hoovused muutsid kuju ja kindlasti ka lahjenesid nii mo\u0303neski mo\u0303ttes, kuid olid u\u0308ha rohkem kohal ja ko\u0303igile na\u0308ha. Teoreetilise selgituse sellele, mis hakkas juhtuma 1980. aastatel, oli andnud aastaku\u0308mneid varem prantsuse kultuuriteoreetik Roland Barthes oma raamatus \u201eMu\u0308toloogiad\u201d (mis on to\u0303lgitud ka eesti keelde). Barthes\u2019i ja\u0308rgi tuleks meil a\u0308ra tunda see, kuidas avalikus ruumis ringlevad signaalid meid ta\u0308pselt mo\u0303jutada u\u0308ritavad. Ka see, mida me peame siiraks ja loomulikuks, on tegelikult pigem mu\u0308u\u0308t, ideoloogiline konstruktsioon, mis on meile lo\u0303ppkokkuvo\u0303ttes seda ohtlikum, mida loomulikumana teda va\u0308lja pakutakse. (Konkreetselt vo\u0303iks selle mo\u0303tteka\u0308igu illustratsiooniks lugeda tema esseed vagast usumehest abee Pierre\u2019ist, kelle lihtsus hakkas ajalehes esitletuna toimima justnimelt mu\u0308u\u0308dina lihtsusest ning muutus no\u0303nda ideoloogiliselt laetuks.)"}, {"text_idx": "#000011", "text": "Viime selle uude popkultuuri keskkonda, mille juhtivaks institutsiooniks oli saanud just Music Television (MTV). Siirus ja solidaarsus ning poliitiline suuremeelsus luges ainult siis, kui see paistis \u2013 nagu 1984. aastal edukalt karja\u0308a\u0308ri taaska\u0308ivitanud Bruce Springsteeni puhul \u2013 to\u0303epa\u0308rasena ka\u0308tte teleekraanilt. Vo\u0303i ajakirjakaanelt. Vo\u0303i plaadiu\u0308mbriselt. Varem ennast suhteliselt sirgjoonelises rokkansamblis The Jam kehtestanud inglise laulja-kitarrist Paul Weller andis 1985. aastal duo The Style Council koosseisus va\u0308lja albumi \u201eOur Favourite Shop\u201d. Selle plaadi u\u0308mbris u\u0308tleb isegi vo\u0303imalikku irooniakoefitsienti arvestades u\u0308sna otse, et sotsialism on ta\u0308pse tarbimise ku\u0308simus \u2013 o\u0303iged riided, o\u0303iged plaadid, o\u0303ige disain... Rokkmuusika arengulugu oli tegelikult olnud seni katkematu rahutuse lugu \u2013 sa oled vo\u0303imeline oma siiraste ja autentsete impulssidega inimesi veenma, kuid siis liitub sinuga muusikato\u0308o\u0308stus ja sa kaotad oma la\u0308heduse publikuga suurele staaritootmise masinava\u0308rgile. Nu\u0308u\u0308d u\u0308tles va\u0308hemalt osa popkultuuri enesetunnetusest, et tarbimine \u2013 po\u0303himo\u0303tteliselt igasugune tarbimine \u2013 vo\u0303ib olla tegelikult oma loomult loov. Just nagu to\u0308o\u0308stuslik tootmine muundab toormaterjali inimese to\u0308o\u0308 tulemusena kaupadeks, toimuks nu\u0308u\u0308d siis ka hoopis teistsuguse suunaga protsess: tarbija vo\u0303tab kaubad ja loob neist midagi, mis vastab tema subjektiivsele positsioonile maailmas, tema huvidele ja va\u0308a\u0308rtushoiakutele. Kultuuritekstide autoriteet andis teed lo\u0303putult voogavatele kontekstiahelatele. Ka na\u0308iteks ku\u0308simused muusika kaubavormist ei tekitanud enam pingeid \u2013 see oli miski, mida tuli eeldada kui paratamatut toimekeskkonda. \u201eO\u0303o\u0303nestuse\u201d loogika oli alles, kuid see ka\u0308is la\u0308bi edetabelite \u2013 olla mu\u0308u\u0308dav ja mu\u0308u\u0308dud oli kohati uhkuse asi. Optimism selles situatsioonis oli u\u0308htedele usutav ja teistele o\u0303o\u0303nes. Popkultuur to\u0308o\u0308tas nu\u0308u\u0308d, uuel ajastul kindlasti u\u0308levoolavate osalusvo\u0303imaluste kaudu, kuid sa\u0308ilitas samas distantsi. Ko\u0303ike oli palju, kuid see ta\u0308hendas ja\u0308rjest va\u0308hem. Muu hulgas sai nu\u0308u\u0308d ra\u0308a\u0308kida popkultuuri olulisest depolitiseerumisest. Just nagu see oligi paratamatult kohane Reagani ja Thatcheri ajastul. Kuid teisalt ilmus poliitilisi loosungeid nu\u0308u\u0308d kergesti ja ko\u0303ikjalt ning neid liikus ringi palju."}, {"text_idx": "#000012", "text": "Kirjeldatud kaks vo\u0303imalust vo\u0303iks pakkuda va\u0308lja omamoodi a\u0308a\u0308rmustena. Va\u0308hemalt on need teineteisest piisavalt eristuvad reageeringud \u2013 osalt teineteisele, osalt u\u0308ldisemale kultuuri- ja meediasituatsioonile. Kuid ma va\u0308idan, et mis tahes vasakpoolse poliitilise agenda jaoks tunduvad need vo\u0303rdselt sobimatud. Po\u0303hjus on mu\u0308ra, millest need koosnevad. Rokkmuusika mu\u0308ra on sisemine \u2013 elektriliselt vo\u0303imendatud ma\u0308ssuimpulss, mille keel on (osalt valestimo\u0303istmise abiga) laenatud afroameerika kultuurist. MTV-ajastu ja\u0308rgne popmu\u0308ra on aga kostu\u0308u\u0308mide kirevuse ja maskide, pealispindse ekstaasi oma. Esimesel juhul pole sind kuulda. Teisel juhul mahud igale poole ja alati a\u0308ra ega muuda midagi."}, {"text_idx": "#000017", "text": "Po\u0303hja-Ameerika profikorvpalliliigat vo\u0303ib pidada spordiliigade kuningaks, sest see on segu ko\u0303rgtehnoloogiast ja kammitsemata eneseva\u0308ljendusest ning u\u0308hendatud tihke nabano\u0308o\u0308ri kaudu popkultuuriga."}, {"text_idx": "#000018", "text": "Show must go on! ehk Pensionile me ei ja\u0308a\u0308"}, {"text_idx": "#000019", "text": "Meelelahutusmaailmas leidub ku\u0308llalt na\u0308iteid muusikutest, kes vanust trotsides ikka lavalaudadele ronivad. Mo\u0303ned jaanipidudel, teised va\u0308ljamu\u0308u\u0308dud staadionikontsertidel."}]