Sociologie moci - Sociologická encyklopedie
Nástroje moci spočívají v kontrole informací nebo ve schopnosti změnit podmínky těch, kteří jsou ovládáni (odnětím zásobování, výhod atd.).
smlouva společenská
sociologie moci – aplikace s-gického přístupu na zkoumání politické, ekon., soc. moci. Klasičtí teoretici moci, jako např. V. Pareto, berou moc jako záležitost poslušnosti. Jedním ze s-gických témat je používání sankcí k dosažení poslušnosti, a to buď okamžitých nebo odložených (implikovaných, výhružných), používání násilí (nebo hrozby násilím) jako prostředku moci. Nadřazenost, kterou moc přináší, je založena v její legitimitě (tj. v tom, do jaké míry se ovládaní cítí být zavázáni vyhovět přáním, rozkazům vládce). Poddajnost je funkcí sankcí, které mohou být pozitivní nebo negativní a mohou se pohybovat od nulového nátlaku k silnému nátlaku. Nástroje moci spočívají v kontrole informací nebo ve schopnosti změnit podmínky těch, kteří jsou ovládáni (odnětím zásobování, výhod atd.). Výkon moci jednoduše znamená ukázat jasný úmysl použít moc, kterou dotyčný má. S-gie se zabývá otázkou konsensu v mocenských vztazích, který je součástí systému hodnot dané společnosti (např. jako výraz božího řádu reflektovaného ve spol. řádu) a je pokud možno internalizován (člověk v systému vyrůstá nebo je do něho přenesen ze systému s podobnou hierarchií hodnot). Tyto otázky tvoří jádro hist. literatury o polit. myšlení. Aristoteles rozlišoval mezi použitím síly jedincem, několika nebo mnoha lidmi, vedoucím k tyranii, oligarchii nebo demokracii. Daleko později Th. Hobbes a J.-J. Rousseau viděli vztahy moci jako smluvní (viz <anchor>smlouva společenská</anchor>). Ale až v době plného dozrání nár. států se moc stala subjektem soc. a s-gické analýzy a byla pojata jako analytický koncept. Max Weber vytvořil klasickou definici státu jako ztělesnění politické (ekon. a soc.) moci, jehož úhelným kamenem je byrokracie.
Smlouva společenská – Sociologická encyklopedie
# Smlouva společenská

smlouva společenská – důležitý pojem novodobé přirozenoprávní teorie opřené o názor, že společnost a stát vznikají na základě smlouvy mezi lidmi jakožto rovnoprávnými, svobodnými a dalšího zdokonalení schopnými bytostmi. Teorie společenské smlouvy předpokládá smluvní přenesení suverénních práv jedinců, kteří dobrovolně a smluvně vytvářejí společnost a stát, na vybraného jedince a jeho prostřednictvím na stát výměnou za ochranu, kterou jim vladař (stát) poskytuje před vnitřním rozvratem nebo před vnějším nepřítelem. Podle teoretiků s.s. je možno o ústavním státě uvažovat teprve tehdy, když se většina lidí rozhodne svěřit smlouvou všech se všemi právo zastupovat všechny smluvní partnery jednomu člověku nebo skupině lidí ( T. Hobbes: Leviathan, 1651). Teorie s.s. se pak rozvíjela tímto hobbesovským směrem, který ji chápal jako vzájemnou smlouvu všech jednotlivých členů společnosti včetně smlouvy každého jedince s vládcem, anebo podle J. Locka, který ji chápal především jako smlouvu mezi všemi občany, kterou se zakládá společnost a na kterou navazuje uzavření smlouvy mezi společností a vládcem. Pro teoretiky přirozeného práva jde o velmi rozdílná pojetí: v prvém případě znamená zrušení smlouvy návrat do tzv. přirozeného stavu, v druhém případě nikoli, protože občané mohou vládci moc, kterou mu svěřili, opět odejmout bez nebezpečí, že by upadli do přirozeného stavu. Teorie s.s. umožnily kritiku despocie ( absolutismu) a současně zdůvodnily požadavek občanů podílet se na vládě, jež již není chápána jako nahodilý výsledek dějin nebo jako projev božího úradku, nýbrž jako výsledek rozumného uspořádání a dohody svobodných a rovnoprávných členů společnosti.

Teorie s.s. sehrála velkou roli před Fr. revolucí a během ní v občanském sebeuvědomění tzv. třetího stavu zejm. díky J. J. Rousseauovi a jeho spisu O společenské smlouvě (1762), v němž se snaží smířit protichůdné snahy jedinců po dosažení individ. štěstí s požadavky spol. života, smířit individ. svobody s podrobením veřejnému zájmu. Chce toho dosáhnout uskutečněním ideálu republiky, v níž se občané vzdávají svých přirozených práv ve prospěch státu, který jim výměnou poskytuje ochranu a smiřuje tak rovnost a svobodu. Lid, který má nejvyšší moc (suverenitu), chrání prostřednictvím zákonodárce obecné blaho proti skup. zájmům. Pomocí zákonodárných shromáždění je uskutečňována čistá demokracie, k jejímuž udržování, stejně jako k udržování republiky, přispívá náboženství. Teorie s.s. se odráží v představách F. Tönniese o rozdílu mezi pospolitostí a společností (viz Gemeinschaft a Gesellschaft) a v teoriích pluralismu a parlamentarismu.

social contractcontrat socialGesellschaftsvertragcontratto sociale

Literatura: Hobbes, Th.: Leviathan. Praha 1941; Hobbes, Th.: O občanu. Praha 1988; Locke, J.: Dvě pojednání o vládě. Praha 1965; Rousseau, J.-J.: Rozpravy. Praha 1978.

Ze Sociologické encyklopedie:

Skrytá kategorie:

## Navigační menu

### Osobní nástroje

### Jmenné prostory

### Varianty

### Zobrazení

### Akce

### Navigace

### Nástroje