ČEŠTINA 14. STOLETÍ - Nový encyklopedický slovník češtiny
Jazyk počátků stč. literatury různých žánrů, dochovaných od samého začátku stol.; viz ↗periodizace vývoje češtiny. Nejdelší tradici má duchovní lyrika, ...
↗přezdívka
Slovní zásoba se v období rozmachu literatury živě rozvíjela: důležitý byl přírůstek abstraktních pojmenování, která se tvořila podle živých slovotvorných modelů. Literatura postupně vyžadovala i rozvoj synonym. Terminologie řemesel a těžby nerostů byla pod něm. vlivem. Pokus o počeštění terminologie vědních oborů představovaly slovníky mistra Klareta (Bartoloměje z Chlumce). V oborech konkrétních, jako v zoologii, mohl uvádět existující slovní zásobu, termíny z oblasti duchovní musel povětšině tvořit. Jeho neologismy jsou zčásti neumělé, protože neodpovídaly slovotvorným zákonitostem č., a proto se nemohly ujmout. Využíval přípon ‑na ( čtena ʻlitera’), ‑ák ( treskták ʻkorektor’), ‑en ( bohomluven ʻteolog’), ‑ně ( bekně ʻjeptiška’), ‑el ( troskel ʻžluklost’), ‑al ( pyskal – název příšery), ‑oň ( sladoň ʻmelodie’), ‑olt ( pruholt – název žíhaného kamene) a kompozice ( hudivarhan ʻvarhaník’); podrobněji [↗slovníky češtiny](https://www.czechency.org/slovnik/SLOVNÍKY ČEŠTINY "slovníky češtiny"). O vývoji vlastních jmen viz ↗hypokoristikum, [↗křestní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/KŘESTNÍ JMÉNO "křestní jméno"), [↗oficiální osobní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/OFICIÁLNÍ OSOBNÍ JMÉNO "oficiální osobní jméno"), ↗příjmí, <anchor>↗přezdívka</anchor>, [↗vlastní jméno místní](https://www.czechency.org/slovnik/VLASTNÍ JMÉNO MÍSTNÍ "vlastní jméno místní"), [↗pomístní jméno](https://www.czechency.org/slovnik/POMÍSTNÍ JMÉNO "pomístní jméno").
PŘEZDÍVKA | Nový encyklopedický slovník češtiny
Menu

## PŘEZDÍVKA  (přezdívkové vlastní jméno)

▲

►

Základní

Neúřední vlastní jméno, které většinou charakterizuje osoby, méně místa n. věci. V případě osob se p. vztahuje k určité činnosti, vlastnosti, původu atd. pojmenovávaného. Může, ale nemusí obsahovat pozitivní n. negativní hodnocení. P. lidé získávají buď od svého okolí (v rámci jisté sociální skupiny), n. si je z různých důvodů (např. v počítačových hrách n. plánovitě v některých skautských oddílech) volí sami. Vedle základních [↗onymických funkcí](https://www.czechency.org/slovnik/ONYMICKÁ FUNKCE "onymická funkce") pojmenovací (nominační) a identifikační (individualizující) plní p. ještě funkce specifikující, a to expresivní a často též charakterizační. Kromě osobních přezdívek jsou i p. skupinové ( Kujebáci – obyvatelé Vysokého Mýta).

P. míst n. věcí jsou většinou omezeny na menší okruh uživatelů a prozatím nebyly systematicky zkoumány. (Např. nový Renault Laguna dostal od svého majitele p. Plecháč, ta je známa jen rodině.); viz též ↗sérionymum.

1 Jazykové aspekty přezdívek

Během života může mít člověk jednu, eventuálně více p., n. naopak nemusí mít žádnou. V dnešní době převládají při jejich tvoření následující motivační podněty: výrazné tělesné a charakterové vlastnosti, záliby a koníčky, oblíbené či známé osobnosti z kultury, sportu, politiky, populárních seriálů, rodinné poměry, nezapomenutelné příhody a také [↗rodné jméno](https://www.czechency.org/slovnik/RODNÉ JMÉNO "rodné jméno"), popř. ↗příjmení pojmenovávaného, které se stává východiskem pro jeho p. (např. Květoslava má p. Květák). Na rozdíl od ↗hypokoristika, expresivní obměny rodného jména n. příjmení ( Peťa ˂ Petr, Horňajs ˂ Horníček), vznikají p. na základě nového pojmenovacího aktu ( Petr Novák má p. Šplhoun). P. se v č. tvoří z apelativ ( Kapr, Rajčátko, Bylinkář) a proprií ( Kudla ˂ Kudláček, Amerika, Nike ˂ nike – podle značky módy), méně často ze sloves ( Stopař, Kecka – je upovídaný), adjektiv ( Šedák), sporadicky z jiných slovních druhů, např. z číslovek ( Nula), interjekcí ( Jojda) a vzácně z různých slovních spojení ( Skautská babička, Šikmý voko, Bílý obláček, Paní v bílém). Jejich základem je č., ale u mladé generace se místy uplatňuje i angl.: Big head.

V minulosti vznikaly p. poměrně často též ze dvou plnovýznamových základů (vlastní i nevlastní složeniny) a ve větší míře než dnes z rozmanitých slovních spojení, ba dokonce z vět. Jejich základem byla č., ale uplatňovala se i tehdy užívaná lat. a vzhledem k soudobým národnostním poměrům též něm. Např. ✍Winter (1890:79–89) uvádí pro 16. stol. z různých měst č. zemí p. či ↗příjmí vzniklá z p., které svědčí o tvůrčí vynalézavosti našich předků: pražský krejčovský tovaryš Jan Desperatus [zoufalý, bez naděje], kovář Moc jinak Landsman [rolník, venkovan]; Martin Kazidřevo, Šimon Půlkolo, Martin Tvrdočelo, měšťané Všemurád a Trojepivo, Havel Bohuporučený, Anna Vzaduhladká, soukeník Třikrátzlý, zloděj Starámse, sladovník Matouš Rozlilpivo, měšťané Drždobře, Jan Traptělo, kovář Stroj na stůl, měšťan Zejtra domů, Václav s Tlustú nohú, Anna Slánská jinak Krátká ručička.

Současné p. se tvoří 1. derivací ( Rychloš); 2. kompozicí ( Bílejlajbl); 3. zkracováním spojení jméno a příjmení ( Filo ˂ Fi lip Lo renc, Groš ˂ Gro lek Š těpán), zkracováním ( [↗iniciálové zkratky](https://www.czechency.org/slovnik/INICIÁLOVÁ ZKRATKA "iniciálová zkratka")) ( MB, Mbéčko ˂ Martin Bartoň); 4. obměňováním rodných jmen a příjmení na základě různých asociací, často provázeným derivací, jehož výsledkem jsou p. homonymní s apelativem n. přejímající podobu jiného propria; takto utvořené p. obsahují týž zkrácený základ jako výchozí antroponymum ( Bábov ka ˂ Báb k ov á, Semín ko ˂ Semín ová, Pal c át ˂ Palát, Lu č i na – původně název sýru ˂ Lu c i e); 5. hravým rýmováním, tj. k základní n. hypokoristické podobě jména se přiřadí takové slovo, které se s ním rýmuje, ale jinak nemá k pojmenovávané osobě žádný vztah ( Dominik – p. Kominík, Kačenka – p. Tlačenka, rodné jméno Mike – p. Nike); 6. přenášením pojmenování (apelativních, propriálních, víceslovných) na základě jejich metaforické n. metonymické souvislosti s pojmenovávanou osobou ( Maradona – podle populárního fotbalisty, Liška – podle barvy vlasů, Moucha tse‑tse – je otravná, Eiffelka – podle vysoké postavy, Špekáček – má zavalitou postavu; Velká piha – je pihovatá); 7. ****p.**** vycházejí ze stejného sémantického okruhu jako apelativum homonymní s rodným jménem či příjmením pojmenovávaného, přičemž může jít o antonymické dvojice, asociační n. doplňkové vztahy ve významových polích ( Dlouhý – p. Prcek, Rybnikář – p. Kapr, Havel – p. Prezident, Kohoutová – p. Kykyryký); 8. překladem jména (příjmení Černý – p. Black, Blek). V dnešní době jsou nejvíce produktivní pojmenovací postupy 4–6 ( ✍Knappová, 1996), ovšem s různou mírou jejich využití v jednotlivých zájmových skupinách. Např. hravé rýmování (6) se uplatňuje především ve školském prostředí, ve skautských oddílech převládají p. metaforické a metonymické (7) ( ✍Hanušková, 2012) a mezi orientačními běžci ČR jsou zase hojně zastoupeny p. zkratkové (3), viz ✍Vintrová, 2009. Naopak derivace (1) a kompozice (2) jsou dnes – ve srovnání s obdobími dřívějšími – uplatňovány méně, kompozice dokonce zcela ojediněle. Tvorba p. je proces živý – na rozdíl od tvoření rodných jmen a příjmení – nikým neusměrňovaný, spontánní a jako takový představuje stále aktuální svědectví o specifikách onymické slovotvorby v průběhu vývoje č.

2 Vývoj přezdívek

2.1 Období 1200–1300

Tento druh je na samém počátku. Soudobá antroponyma s charakterizační funkcí pokládáme spíše za příjmí ( Boguša Svár – podle ✍Pleskalové, 2011), protože vystupují ve dvojici se jménem oficiálním, které doplňují, a tím pomáhají jednoznačně identifikovat pojmenovávaného ( Bohušě barbatus [vousatý]). Kdyby šlo o pravou p., existovala by samostatně. Není však vyloučeno, že v některých případech šlo původně o pravou p., která se stala příjmím.

2.2 Období 1300–1500

P. nadále nepředstavují samostatný druh vlastních jmen. Tvoří se stejně jako jména oficiální a příjmí, ale motivicky se většinou omezují na charakteristiku svého nositele. Oba druhy neoficiálních proprií (příjmí i p.) v této době splývají, neboť mnohé p. – ve větší míře než v předchozím období – pronikly s pojmenovávanou osobou na veřejnost a začaly sloužit jako příjmí: Johannes dictus [řečený] Zub ( ✍Krafl, 2010:246); Macek Múdrý v latinském překladu též Macko Prudens, Jan Tučný, Martin Nábožný ( ✍Kalousek, 1889:10, 12, 65). To znamená, že ve 14.–15. stol. p. většinou nelze spolehlivě rozeznat od příjmí. O pravých p. můžeme snad uvažovat v případech, kdy je toto jméno připojeno za příjmí, jako např. Andreas Pašek dictus Svázal ( ✍Kalousek, 1889:9). Také ✍Svoboda (1964:202–203) zatím nepovažuje p. za samostatný druh proprií a uvádí je v rámci své klasifikace ve skupině příjmí (oddíl charakteristiky, přezdívky – Bezedno ʻpijan’, Jezmaso, Vydřiduch, Hrachojiedek, Darmopich, Mokronos, Zelený Zajiec, Zlý Michal).

V dalším vývoji se však cesty příjmí a p. rozdělují. Příjmí se postupně ustalují, v průběhu dalších staletí se z těchto nedědičných, nezávazných a neustálených doplňkových jmen stávají jména, která i přes svou neoficiálnost jsou pro identifikaci osoby (zejména muže jako zástupce rodiny) nepostradatelná. P. zůstaly neoficiálním pojmenováním jedince, které v daném kolektivu plní onymické funkce samostatně (bez dalších proprií, srov. nč. Škrtil ʻlakomý člověk’).

2.3 Období 1500–1786

Z této doby již pochází velký počet možných p., která byla motivována různými nápadnými vlastnostmi pojmenovaného n. byla založena na jisté události. Vzhledem k tomu, že jde o jména užívaná na oficiální úrovni a připojená ke [↗jménu křestnímu](https://www.czechency.org/slovnik/KŘESTNÍ JMÉNO "křestní jméno"), lze předpokládat, že se jedná o příjmí, která vznikla z p. Soudobý antroponymický materiál tedy svědčí o pravých p. užívaných v neoficiálním prostředí jen nepřímo. O pravých p., které pronikly na veřejnost, aby umožnily jednoznačnou identifikaci pojmenovávaného, by bylo možné uvažovat asi jen tehdy, jestliže je toto jméno připojeno až za příjmí – Václav nožieř řečený Pich ( ✍Teige, 1915:16).

V každém společenství tvoří přezdívková příjmí či p. počtem sice nepatrnou, ale nápaditostí jejich tvůrců výraznou část repertoáru užívaných antroponym, která spolehlivě plní všechny potřebné onymické funkce: Jan Zlamjelito, Havel Hejha, Veliký Jan, Pěkná Anka. V č. zemích jsou poměrně častá příjmí z p. typu Zlý, Velký, Černý, upozorňující na nápadné vlastnosti pojmenovávaného. Řadu dokladů z různých měst uvádí ✍Winter (1890:78–89): v Mladé Boleslavi byli Václav Papal jinak Telecí Hlava a Voběsilpivo, v Praze žili mlynář Mikuláš Belzebub, nožíř Vřiťpich, jiní pražští měšťané byli nazýváni Zavřihuba, Zkazilbaba, Andres Hleďtam, Jan Málodobrej, v Lounech měli soukeníka Smrtholku, Václav Koželuh v Slaném se nazýval Nestarámse, jiný se jmenoval Jan Hrejsemnou, v Sušici žil Hoňsobě, v Mělníku vinař Jakub Bílá noha, v Jindřichově Hradci Vávra Hlava s pleší atd. ✍Teige (1915:172) uvádí větné jméno Michal Snědl dítěti kaši.

2.4 Období 1786–2010

V té době je doménou p. neoficiální prostředí. V důsledku předchozího vývoje se totiž z nich stala buď příjmení ( Osolsobě), závazná v oficiálním prostředí, n. pravé p. sloužící v neoficiální komunikaci. Pravé p. – podobně jako pravá hypokoristika – jsou od konce 19. stol. doloženy (a) přímo v nářečních publikacích, (b) nepřímo v literárních dílech usilujících o věrné zobrazení popisované skutečnosti. Např. nářeční monografie a slovníky dokládají, že k tvoření p. na základě fyzických vlastností pojmenovávaného se často užívá sufix ‑oň‑ ( Kulhoň), totéž potvrzuje ✍Pittnerová (2006:229), která ve své povídce Dohnalův rybník uvádí, že mladému muži, který přišel ve válce o nohu, dali vesničané p. Kulhoň. Od 20. stol. je již p. věnována odborná pozornost. Výzkum tohoto druhu antroponym sice není zatím systematický, ale jeho dosavadní výsledky už dovolují představit jak základní repertoár přezdívek, tak jejich klasifikaci.

3 Hlavní typy současných přezdívek

Za dvojitým lomítkem vždy následují p. utvořené z vlastních jmen (tj. z antroponym ze světa reálného i fiktivního, ↗toponym, ↗chrématonym).

(a) Přezdívky označující tělesné vlastnosti nositele

– celkový vzhled: Kočka, Negr // Barbie;

– vysoký vzrůst, hubenost: Dlouhán, Kostička, Žížala // Twiggy, Eiffelovka;

– malý vzrůst: Cvrček, Červík, Drobek // Cipísek, Šmoula;

– tlustá, zaoblená apod. postava: Špalíček, Hroch, Sádlo na kolečkách // Kulihrášek;

– silná, mohutná, popř. neohrabaná postava: Slon, Mamut, Kolohnát, Buldozer;

– barva pleti, barva, kvalita, úprava vlasů: Piškot (podle světlých až bílých vlasů), Culík, Liška // Vegetol (podle mastných vlasů);

– tvar, velikost hlavy: Vajíčko, Šiška;

– barva, tvar očí, nošení brýlí: Sova, Šikmý voko;

– velikost uší, nosu, vzhled zubů: Ušák, Netopýr, Veverka, Zoubek;

– různé vady: Skolióza;

– způsob chůze, rychlost pohybu: Lasička, Kačer // Čochtan;

– způsob oblékání: Rádiovka // Adidas.

(b) Přezdívky označující duševní, charakterové apod. vlastnosti

– duševní schopnosti, úroveň inteligence: Debil, Slunečnice vyzobaná (je hloupá) // Bárt (podle seriálové postavy);

– mluvní schopnosti, výřečnost, upovídanost: Držka, Kecka, Jojda (oblíbený výraz nositele) // Viktorka (ječí);

– vztah k učení a učitelům: Šprt, Bonzák // Lenin, Němka (podle znalosti němčiny);

– temperament, průbojnost, jiné povahové vlastnosti: Slunko, Smajlík, Temperamentní pes // Soptík;

– neoblíbenost u spolužáků: Skrblík, Moucha tse‑tse, Komár // Skutr (˂ zkratka pojmenování zkurvený trpaslík);

– záliby, koníčky: Sportovec, Rybář, Player (hraje počítačové hry), Práškovací letadlo (narkoman) // Sokol (trénoval žáky v Sokole), Copperfield (kouzlí);

– oblíbené návyky, jídlo, zvířata: Kuřák, Lahvoň // Radegast, Nestlé;

– ideové směry: Nacista, Rasista, Satanka.

(c) Symbolické přezdívky motivované aktuálními událostmi

– konkrétní událost či situace: Šampón (při hře se dotyčný přeřekl, řekl šampon místo špion);

– Big vůl – podle nápisu big wall na tričku pojmenovávaného, se záměnou angl. wall [zeď] za č. vůl; Mauglí (podle celotáborové hry);

– aktuální osobní, rodinná situace, věk: Dědek (byl v daném kolektivu nejstarší).

(d) Přezdívky motivované obdivem či vztahem nositele k oblíbené osobnosti n. fiktivní postavě z uměleckého díla

– Vašut, Radar (M.A.S.H.), Jerry.

(e) Přezdívky motivované rodným jménem n. příjmením nositele

– hravé rýmování: Dominik – Kominík, Nikola – Pikola, Markéta – Raketa;

– přetvoření rodného jména n. příjmení na základě různých asociací: Monika – p. Monokl, Bandová – p. Bandita, Olivová – p. Datlovník, Zřídkaveselý – p. Zhusta, Veronika – p. Verotex (nápodoba obchodního jména), Michal – p. Michelin;

– zkratkové přezdívky: Fido ˂ Filip Dostál, Mašina ˂ Martina Šindlerová;

– překlad: Zlatohlávek – p. Goldhead;

– ostatní: Petra získala botanikou inspirovanou přezdívku Petronie nádherná.

Jména utvořená z příjmení hypokoristickými sufixy patří mezi hypokoristika: Procházková – Prochajda, Munzarová – Munďa.

Jak patrno z představené klasifikace, je pro tvoření p. dodnes k dispozici bohatá škála nejrůznějších motivačních podnětů. Jejich výběr či upřednostnění závisí na společenské skupině, v jejímž rámci se p. tvoří. Ve školním prostředí mají významné postavení p. motivované vzhledem, charakterovými vlastnostmi pojmenovávaného, jeho vztahem k učiteli a ostatním členům daného kolektivu ( Šprt, Brejloun, Žirafa, Prcek, Paní Chytrá), zatímco v kolektivech dospělých lidí spojených určitou zálibou či sportem jsou upřednostňovány jiné motivy. Např. ve Woodcraftu získávají členové kmenů podle starých tradic za mimořádné skutky p. motivované zvířecí říší ( Oslík, Lišák, Talpa [Krtek], Tany ˂ z angl. tunny [tuňák]), oblíbené jsou také různé obměny rodných jmen a příjmení ( ✍Konečná, 2009). Účastníci počítačových her zase často volí jména zkratková, např. Eldir (ze spojení dvou jmen literárních postav Haldir a Elros z Tolkienova Silmarillionu), n. je volně skládají z písmen (přezdívka Ainé byla náhodně vytvořena složením z písmen). Viz též ↗nick.

▲

►

Rozšiřující

Literatura

- Beneš, J. O českých příjmeních, 1962.
- Davídek, V. & K. Doskočil ad. Česká jména osobní a rodová, 1941.
- Hanušková, P. Přezdívky v českém skautingu. Bak. práce, FF MU, Brno, 2012.
- Hauser, P. Přezdívky jako součást slangu. In Klimeš, L. (ed.), Sborník přednášek z III. konference o slangu a argotu, 1987, 77–84.
- Kalousek, J. (ed.) Listiny a zápisy Bělské o věcech městských a sedlských z let 1345–1708, 1889.
- Klimeš, L. Přezdívky žáků ve 3. – 9. třídě základní devítileté školy. ZMK 12, 1971, 367–376.
- Klimeš, L. Přezdívky žáků v 6.–9. třídě základní devítileté školy. ZMK 14, 1973, 314–319.
- Knappová, M. Tvorba přezdívek stále živá. In Majtán, M. & F. Ruščák (eds.), 12. slovenská onomastická konferencia a 6. seminár „Onomastika a škola“, 1996, 121–125.
- Knappová, M. Přezdívky v proměnách staletí. AOn 40, 1999, 82–89.
- Konečná, H. Tvoření přezdívek a hypokoristik ve Woodcraftu. Bak. práce, FF MU, Brno, 2009.
- Krafl, P. (ed.) Regesta Bohemiae et Moraviae aetatis Venceslai IV. (1378 dec. – 1419 aug. 16), VII, 2010.
- Lutterer, I. Psychologie pojmenování a tzv. přezdívková jména místní. NŘ 47, 1964, 81–87.
- Pittnerová, V. Selský chléb, 2006.
- Pleskalová, J. Tvoření nejstarších českých osobních jmen, 1998.
- Pleskalová, J. Vývoj vlastních jmen osobních v českých zemích v letech 1000– 2010, 2011.
- Pleskalová, J. Přezdívky v češtině. In Rusinova, E. (ed.), Přednášky a besedy ze XLVI. běhu LŠSS, 2013, 161–168.
- Svoboda, J. Staročeská osobní jména a naše příjmení, 1964.
- Šlajs, M. Přezdívky vesnic na Domažlicku. ZMK 9, 1968, 55–58.
- Šrámek, R. Problematika studia přezdívek obcí. Národopisné aktuality 14, 1977, 29–54.
- Teige, J. Základy starého místopisu pražského 1473–1620 1, 1910, 2. 1915.
- TSO, 1973, 118.
- Utěšený, S. Přezdívkové obměny příjmení ve školním prostředí. NŘ 63, 1980, 232–241.
- Utěšený, S. K dnešním žákovským přezdívkám. ZMK 21, 1980, 698–712.
- Vintrová, A. Přezdívky orientačních běžců. Bak. práce, FF MU, Brno, 2009.
- Vodičková, J. Současné přezdívky mladé generace. Bak. práce, FF MU, Brno, 2012.
- Winter, Z. Kulturní obraz českých měst, 1890.

Citace

Jana Pleskalová
(2017): PŘEZDÍVKA.
In: Petr Karlík, Marek Nekula,
Jana Pleskalová (eds.), CzechEncy - Nový encyklopedický slovník češtiny.

### Další pojmy:

CzechEncy – Nový encyklopedický slovník češtiny

Všechna práva vyhrazena © Masarykova univerzita, Brno 2012–2020