Nejsvětější Trojice - Wikipedie
Nejsvětější Trojice. v křesťanství společné označení pro tři Božské osoby – Otce, Syna a Ducha svatého.
hříšníky
Navzdory názorům, že nauka o Nejsvětější Trojici nemůže mít žádný vliv na způsob, jakým křesťan prožívá svou víru, přesto má podle křesťanství tato nauka zásadní vliv na spásu člověka. Podle apoštola Pavla mají křesťané „skrze Krista v jednom Duchu přístup k Otci“ ( Ef 2,18). Cílem křesťanského života je společenství s Otcem a věčný život. Ten Bůh daruje lidstvu tím, že se spojuje s lidstvím vtělením Ježíše Krista, který vydává svůj život za <anchor>hříšníky</anchor>, a tak je možná obnova přátelství člověka s Bohem. Prostředkem, kterým Bůh navazuje pouto mezi věřícím a Ježíšem, je Duch Svatý, který sjednocuje církev a uschopňuje křesťana, aby žil podle Boží vůle. Křesťan již během svého života vstupuje do společenství tří osob, které sdílejí jediné božství. Nauka o Trojici proto není pouze akademickou záležitostí, ale kontroverze ohledně této nauky se dotýkaly jádra křesťanské víry a způsobu života.
Hřích – Wikipedie
Hlavní menu

Hlavní menu

přesunout do postranního paneluskrýt

Navigace

Hledat

Vzhled

Osobní nástroje

## Obsah

přesunout do postranního paneluskrýt

Přepnout obsah

# Hřích

96 jazyků

čeština

Nástroje

Nástroje

přesunout do postranního paneluskrýt

Akce

Obecné

Tisk/export

Na jiných projektech

Vzhled

přesunout do postranního paneluskrýt

Z Wikipedie, otevřené encyklopedie

Hřích (ze stsl. grěch, chyba, hřích) je náboženský pojem, který původně znamenal zbloudění, omyl, chybu, také ve smyslu urážky božstev. V biblických náboženstvích, v křesťanství, v judaismu a islámu, vyjadřuje hřích přesvědčení, že špatné jednání, hanebnost, zločin nezakládá jen vinu mezi lidmi, nýbrž znamená (také) porušení smlouvy (zákona) a řádu stvořeného světa a tím i vzpouru proti Bohu například sebevražda. Tomáš Halík definuje hřích jako „odcizení vůči Bohu i lidem i sobě samému, svému nejvlastnějšímu určení“[1]. Dle Tomáškova katechismu "Katechismus katolického náboženství (Tomášek)") je hřích: „ vědomé a dobrovolné přestoupení zákona Božího“.[2]

## Význam

Hřích obvykle označuje jednotlivé, vědomé a úmyslné rozhodnutí či jednání (nebo také nečinnost, myšlenku, projev apod.) proti Bohu a proti lidem. Pokud je navíc věcně závažné, je to podle křesťanské morálky těžký hřích, který člověka vylučuje z Božího společenství, kdežto ve věcech méně závažných nebo u jednání, které nebylo plně vědomé a svobodné, jde o hřích lehký nebo také všední. Podobné rozlišení lze nalézt i v judaismu[3], který používá rozdílné výrazy chet (חֵטְא), avon (עָוֹן) či peša (פֶּשַׁע), a v islámu.[4] Zejména v protestantismu se slovem hřích někdy označuje i celková situace člověka, který je hříchem od Boha oddělen („hříšnost“) a potřebuje tedy jeho zvláštní pomoc, milost "Milost (teologie)"). V podobném smyslu se v křesťanských církvích mluví také o „dědičném“ nebo „ prvotním hříchu“. „ Cizím hříchem“ se člověk může provinit, když jiného k hříchu navádí, schvaluje ho nebo se mu nepokusí zabránit. Evangelista Matouš[5] jmenuje také věčný hřích („hřích proti Duchu svatému“), tedy odpad od víry.

## Původ pojmu

Odpovídající řecký výraz hamartéma (αμαρτημα), podobně jako hebrejské slovo chet (חֵטְא), znamenalo původně míjet cíl[6], zbloudění, omyl, chybu. Ve starších pohanských společnostech se hříchem rozumělo také pochybení ve vztahu k božstvům. Latinské peccatum ( pecco od ped-cos, kulhavý) patrně znamenalo chybu při oběti, zvíře s vadou;[7] „hřešit“ ve starší češtině znamenalo klít, proklínat. Teprve s postupným rozvíjením lidské subjektivity, s posilováním osobní svobody a odpovědnosti a se vznikem monoteistických náboženství se začal hřích chápat jako osobní a vnitřní provinění a náboženství se začalo spojovat s morálkou v našem smyslu slova.[8] Provinění vůči člověku se začalo chápat i jako hřích proti Bohu. Tuto proměnu lze sledovat v Bibli.

Vědomá reflexe hříchu se rodila na přelomu 3. a 2. tis. př. n. l. na Předním východě. Ve starém sumerském náboženství pravděpodobně pojem hříchu nebyl příliš rozvinutý, ovšem patrně odtud pochází.[9] V období formulace sumerského mýtu o potopě světa zapsaného klínovým písmem na hliněných tabulkách začalo být vědomí hříchu obecně, ale rovněž vědomí hříchu osobního hlouběji reflektováno. Ucelenou reflexi hříchu nalézáme v mezopotámské oblasti v období mezi lety 1350–1050 př. n. l., kdy vzniká tzv. katalog hříchů nazvaný Šurpu (česky spálení). Hebrejská formulace mravů, zákona a hříchu v Tanachu je o stovky let mladší. Předpokládá se, že sumerští myslitelé ve 3. tis. př. n. l. vystavěli základy kosmologie a teologie, z níž později čerpal celý starověký Přední východ, zejména v oblasti stvoření, vztahu Boha/bohů k člověku a jeho narušení stvoření hříchem.[9]

## Biblická náboženství

Pro Starý zákon je základním hříchem porušení smlouvy, „nevěra“ vůči Hospodinu, úcta prokazovaná jiným bohům a modlám (např. Ex 32, 30 ( Kral/Exodus#32:30 "s:Bible kralická (1918)/Exodus"), ČEP)).[10]

Kromě toho však podle Starého zákona dostal člověk už při Stvoření první příkaz a zákaz ( Gn 1, 28 ( Kral/Genesis#1:28 "s:Bible kralická (1918)/Genesis"), ČEP); Gn 2, 16 ( Kral/Genesis#2:16 "s:Bible kralická (1918)/Genesis"), ČEP)) a jen svou neposlušností si způsobil, že musí zemřít ( Gn 3, 16 ( Kral/Genesis#3:16 "s:Bible kralická (1918)/Genesis"), ČEP)). S Noemem ( Gn 9, 1 ( Kral/Genesis#9:1 "s:Bible kralická (1918)/Genesis"), ČEP)), s Abrahámem (Gn 17) i s Mojžíšem (Ex 20 a násl.) Hospodin uzavřel smlouvy, které ovšem Izrael opakovaně porušil a neplnil, čímž se prohřešil proti Hospodinu. Hřích tak znamená zneužití lidské svobody a porušení smlouvy a zákona. Netýká se jen vztahu k Hospodinu a nespočívá jen v porušení výslovného zákazu, ale vzniká i lhostejností vůči slabším ve společnosti: „Hledejte právo, zakročte proti násilníkovi, dopomozte k právu sirotkovi, ujměte se pře vdovy.“ ( Iz 1, 17 ( Kral/Izai%C3%A1%C5%A1#1:17 "s:Bible kralická (1918)/Izaiáš"), ČEP))

Nestačí jednat tak, jak jednají druzí, ale od každého Izraelce se vyžaduje, aby sám dokázal posoudit, co je a není hřích: „Nepřidáš se k většině, když páchá ničemnosti.“ ( Ex 23, 2 ( Kral/Exodus#23:2 "s:Bible kralická (1918)/Exodus"), ČEP)) K tomu ovšem potřebuje pomůcku, což je Tóra se svými přikázáními. Židovští učenci pak rozpracovali tuto myšlenku do systému detailních příkazů.

## Nový zákon

Podle Matoušova evangelia přišel Ježíš na svět, aby „vysvobodil svůj lid z jeho hříchů“ ( Mt 1, 21 ( Kral/Matou%C5%A1#1:21 "s:Bible kralická (1918)/Matouš"), ČEP)), to znamená obnovil jeho vztah k Hospodinu, a Ježíš skutečně „odpouští hříchy“ (např. Mt 9, 2 ( Kral/Matou%C5%A1#9:2 "s:Bible kralická (1918)/Matouš"), ČEP)). To neznamená, že by tím pojem hříchu nějak oslabil, ale přílišné soustředění na jednotlivé předpisy a hříchy v tomto smyslu začalo bránit tomu, k čemu měl pojem hříchu sloužit. Ježíš předně odmítá představu znečištění něčím vnějším: „Ne co vchází do úst znesvěcuje člověka, ale co z úst vychází, to člověka znesvěcuje.“ ( Mt 15, 11 ( Kral/Matou%C5%A1#15:11 "s:Bible kralická (1918)/Matouš"), ČEP)). Hřích vzniká „v srdci“. Za druhé Ježíš odmítá představu, že by nemoc nebo postižení mohlo být trestem za hřích: nezhřešil ani slepý člověk ani jeho rodiče ( J 9, 3 ( Kral/Jan#9:3 "s:Bible kralická (1918)/Jan"), ČEP)). "Bible 21" překládá volně: "Nejde o to, zda zhřešil on, nebo jeho rodiče, ale aby na něm byly zjeveny Boží skutky." Hřích není na člověku vidět a jen Bůh o něm ví, takže jen Bůh jej může také soudit ( J 8, 10 ( Kral/Jan#8:10 "s:Bible kralická (1918)/Jan"), ČEP)).

Hlavní téma Ježíšova kázání i působení je ale „záchrana“ nebo „ vykoupení“, totiž možnost, jak se z uzavřeného kruhu hříchů dostat. Evangelia ji nazývají „obrácení“ nebo „ pokání“ a přirovnávají k odpuštění dluhu ( Mt 18, 23 ( Kral/Matou%C5%A1#18:23 "s:Bible kralická (1918)/Matouš"), ČEP)). „Tuto překážku pak prolomila smrt a vzkříšení Ježíše Krista“ (1Jan 3,5 a další). Pavel z Tarsu přirovnává stav člověka, který ví, co by měl a neměl, ale není schopen to dodržet, k „ otroctví“ a v návaznosti na Starý zákon mluví o „smrti“. „Je ale možné přijmout Boží milost a namísto věčné smrti získat spásu“ ( Ř 6, 23 ( Kral/%C5%98%C3%ADman%C5%AFm#6:23 "s:Bible kralická (1918)/Římanům"), ČEP)). Jinde dokonce říká, že hřích je důsledek zákona: bez příkazů a zákazů by nebyly ani hříchy. V Prvním listu Korintským píše o lásce, která je protikladem hříchu a ukazuje i její praktické důsledky ( 1Kor 13, 1 ( Kral/I_Korintsk%C3%BDm#13:1 "s:Bible kralická (1918)/I Korintským"), ČEP)). Nicméně se i v jeho listech objevují různé pomůcky, jak rozpoznat hřích – zejména seznamy neřestí ( 1Kor 6, 9 ( Kral/I_Korintsk%C3%BDm#6:9 "s:Bible kralická (1918)/I Korintským"), ČEP); Ga 5, 19 ( Kral/Galatsk%C3%BDm#5:19 "s:Bible kralická (1918)/Galatským"), ČEP) aj.).

## Křesťanství

Křesťanská církev se hlásí k tomuto odkazu Starého i Nového zákona, nesmírně rozsáhlá křesťanská literatura však svědčí o tom, jak obtížné je se s ním vyrovnat. Velcí myslitelé a světci vždy znovu objevují, že poselství pokání a lásky je vlastně jednoduché a znamená skutečnou svobodu. Sv. Augustin popisuje člověka ve hříchu slovy: „člověk zakřivený sám do sebe“ ( homo incurvatus in se), tedy uzavřený a neschopný navazovat vztahy s lidmi i s Bohem, takže nemůže plnit přikázání lásky. Sv. Tomáš Akvinský píše, že „hřích není nic jiného než zlý lidský čin“ ( peccatum est nihil aliud, quam actus humanus malus) a dodává, že „teologie v něm vidí zejména urážku vůči Bohu“.[11] Martin Luther v dopise úzkostlivému Melanchthonovi dokonce radil „Hřeš silně, ale ještě silněji věř a raduj se v Kristu“. Nicméně vážná starost o dobrý život svěřených lidí a špatné zkušenosti vedou znovu a znovu k vypracovávání podrobnějších návodů, jak se hřích pozná, a chtě nechtě tak opět soustřeďují hlavní pozornost na hřích a zákon.

## Křesťanská praxe

Vstupem do všech křesťanských církví je obřad křtu, často chápaný jako svátost, s názornou a již biblickou symbolikou očišťování vodou, které znamená odpuštění hříchů. Ke křesťanské tradici též patří víra, že upřímná a účinná lítost, vyznání hříchů a pokání jsou cestou k odpuštění hříchů. V katolické církvi se tato tradice vyvinula v ústní zpověď v rámci svátosti smíření, v různých větvích křesťanství včetně katolictví existují též různé formy veřejné zpovědi, buď osobní a konkrétní, nebo obecné a společně recitované. Některé evangelikální církve spojují osvobození od hříchu s vyznáním víry na základě doslovného výkladu věty „Kdo vyzná svými ústy Ježíše jako svého pána, bude spasen“ ( Ř 10, 13 ( Kral/%C5%98%C3%ADman%C5%AFm#10:13 "s:Bible kralická (1918)/Římanům"), ČEP)).

### Druhy hříchů

Základní dělení hříchů je na hříchy lehké a hříchy těžké. Vedle tohoto dělení se rozlišují:

1. Hříchy do nebe volající. Dle písma svatého tyto hříchy přímo vyzývají Boha, aby hříšníka potrestal. Jsou to: úmyslná vražda, sodomský hřích, utiskování chudých lidí, vdov a sirotků, zadržování nebo ujímání mzdy dělníkům.[2]
2. Hříchy proti Duchu svatému. Tyto hříchy zcela zvláštním způsobem odporují milosti Ducha svatého, a proto obyčejně zamezují obrácení hříšníka. Dopouští se jich kdo: hřeší úmyslně na milosrdenství Boží (např. lidé před potopou), zoufá nad Božím milosrdenstvím (např. Jidáš), odpírá poznané křesťanské pravdě (např. Židé za časů Pána Ježíše), nepřeje a závidí bližnímu milosti Boží (např. Kain), má zatvrzelé srdce k spasitelnému napomínání (např. faraon), setrvává tvrdošíjně v nekajícnosti až do smrti (např. lotr po levici Pána Ježíše na Kalvárii).[2]
3. Hříchy cizí. Jsou to hříchy, na nichž je účasten někdo třetí. Cizího hříchu se dopouští ten, kdo: jinému ke hříchu radí, jinému hřích přikazuje, dává svolení ke hříchu jiného, jiného ke hříchu navádí, hřích jiného vychvaluje, ke hříchu jiného mlčí, hřích jiného netrestá, ač je tomu povinen, bere podíl na hříchu jiného, hřích jiného hájí.[2]

## Islám

Islám rozlišuje trojí úroveň hříchů, lehké, těžké a hříchy nevěry a odpadlictví, které nebudou odpuštěny. Hřích vyžaduje odpovídající trest. Islám nezná pojem prvotního či dědičného hříchu, ani pojem spásy a vykoupení.

## Metaforická užití

Jako metafora se slovo hřích užívá například ve spojení „hřích mládí“ a znamená pochybení nebo pošetilost, kterou lze omluvit mladým věkem. V triviálním významu se někdy mluví i o „hříchu“ proti dobrému vkusu nebo dokonce dietě.

## Odkazy

### Související články

### Reference

1. ↑HALÍK, Tomáš. Vzdáleným nablízku. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2011. ISBN 978-80-7106-907-2. S. 202.
2. ↑ a b c dTOMÁŠEK, František. KATECHISMUS KATOLICKÉHO NÁBOŽENSTVÍ. Reprint původního vydání.. vyd. [s.l.]: Dědictví Svatováclavské, 2013. 150 s. S. 130–133.
3. ↑ROTH, Cecil; WIGODER, Geoffrey. The New Standard Jewish Encyclopedia. New York: Doubleday, 1970. Heslo Sin.
   Oproti tomu jiní považují uvedené termíny za synonyma, viz SLÁDEK, Pavel. Malá encyklopedie rabínského judaismu. 1. vyd. Praha: Libri, 2008. ISBN 978-80-7277-379-4. Heslo Hřích.
4. ↑Pavlincová, Slovník judaismus, křesťanství, islám, str. 377.
5. ↑Mt 12, 31 ( Kral/Matou%C5%A1#12:31 "s:Bible kralická (1918)/Matouš"), ČEP)
6. ↑SOUČEK, Josef. Řecko-český slovník k Novému zákonu. Praha: [s.n.], 1961. S. 26.
7. ↑Langenscheidts Handwörterbuch Lateinisch - Deutsch. Berlin 1994, S. 454.
8. ↑A. Novotný, Biblický slovník. Heslo "hřích", str. 223nn; Rahner - Vorgrimmler, Teologický slovník. Str. 132n.
9. ↑ a bHAVELKA, Ondřej "Ondřej Havelka (cestovatel)"). Předovýchodní zprávy o potopě světa, trestajících dingirech a vědomí hříchu [online]. Praha: Dingir [cit. 2022-09-11]. Dostupné online.
10. ↑A. Novotný, Biblický slovník. Heslo "hřích", str. 224nn.
11. ↑Summa theologica, II.-1,71,6.

### Literatura

- BUECHLER, Adolf. Studies in Sin and Atonement in the Rabbinic Literature of the First Century. London: [s.n.], 1928.
- NEWMAN, Ja'akov; SIVAN, Gavri'el. Judaismus od A do Z. Praha: Sefer, 1992. ISBN 80-900895-3-4. Heslo Hřích.
- NOVOTNÝ, Adolf. Biblický slovník. Praha: Kalich, 1956. 1406 s.
- PAVLINCOVÁ, Helena (red.). Slovník Judaismus, křesťanství, islám. Praha: Mladá fronta, 1994. 472 s.
- RAHNER, Karl; VORGRIMMLER, Herbert. Teologický slovník. Praha: Vyšehrad, 2009. 496 s.

### Externí odkazy

Skryté kategorie: