Torba 
 Nikad te nisam nista iskrenije molio, od ovog sto ti sada govorim, sine moj. U najezenom vetru veceri drvece otresa s leda suvi bakar. To se dogegao septembar. Ti sutra polazis u skolu. Okna mirisu srebrno i zeleno na prve severne magle i prve kise. Vazduh se para kao paucina i sav je izbusen kricima divljih jata sto se sele na jug. Popodne kupio sam ti torbu. Tvoj prvi teret u zivotu. Drzis je praznu kraj uzglavlja. S njom ces prespavati noc. "Prazna je torba najteza" - pevaju Cigani dok se vuku niz bespuca... Ja u sebi pevusim: "Prazna je torba bogatstvo, jer u nju staje masta svega sto zivi i zeli. U punu ne staje vise nijedna mrva sna. Nijedna gipkost ovog pomalo okostalog sveta. Tu pesmu, mozda, retko koji malisan cuje od svoga oca, dok prima u sake sudbinu. Otac Don Kihotov, Servantes, rekao je svom sinu: "Ko premnogo u torbu trpa, poderace je." A i ljudsko oko je torba. A i ljudska pamet je torba. A i ljudsko srce je torba. Sve su to torbe bez dna. I mogu mnoge hiljade pokolenja stavljati u njih pregrst zanosa, neznosti, nade, jos uvek ostace mesta za nove, sire prostore, jos uvek ostace mesta za nove radoznalosti. Jos uvek ostace mesta za mnogolike svetove koji na prstima prilaze i nose ispod koze toplije i belje ljubavi. Jer sutra nema jedno oblicje, sine moj. Postoji veliki broj buducnosti. I moras imati dalekovidu moc proricanja da se ne zgrudvas u samo jednom vremenu. Ne znam gresim li ako verujem: ipak je sve tako lako poderivo - sem coveka.