Què diu Biel?
-Emprò t'ho penses.
-Me cal estar-ne segura.
-I, con ho estiguis, me volràs?
-Ja t'ho he dit.
-Doncs… tracte fet?
-Tracte fet.-
I mentre la Malena es perdia, fosca enllà, pel camí del poble, en Biel s'entaforava per les foscors dels alzinars, fent via cap al seu estatge. Estava alegre, amb una alegria com mai de la vida l'hagués sentit d'altra, ni el dia en que per primera vegada s'havien contat, amb la Malena, llur estimació. I és que aleshores la satisfacció era una sola, mentre que ara en tenia dues: la de saber-se estimat i la d'estar segur que la dona que estimava no seria de ningú més que d'ell.
Per això, donant eixida al goig que li inundava l'ànima, va llançar una corranda al vent:
-«Ira de bet, Jan, te cremàs!  quina minyona t'has cercada!  Ira de bet, Jan, te cremàs!  Tu bé la vols, pro no l'hauràs!»

Emprò t'ho penses.