Cap a on s'inclinava en Tià?
En Tià es decantava de nou vers l'optimisme. Sabia ja per confidència del secretari, que al Jutjat de Granollers no coneixien ningú amb les entresenyes del pastor. Estava frisós per a sortir de dubtes.
Cridà el pastor i entrà vigorosament en matèria.
-Genís, estic content de vós; però, vatua Judes! si no m'expliqueu pel clar el que us porta a Granollers, us ben juro que a casa no hi fareu gaires dies!…
-Vaig a tallar-me els cabells- respongué el pastor amb un poc d'esporuguiment.
-I ara! Per a tallar-vos els cabells, heu de fer sis o set hores de camí? Que no hi ha barber, a sant Feliu i a sant Quirse i a Castelltersol?
-És clar, que n'hi ha… però no es igual… no és igual…- deia el pastor, somrient amb una vergonya pueril, -A Granollers, quan acaben, em passen pel cap aquell raspall que sembla un corró… Em fa un plaer, una delícia!… M'hi fonc.
En Tià no era un psicòleg massa fi; però els trets d'aquell rostre expressaven una recordança tan indiscutiblement dolça, tan palesament voluptuosa, que els dubtes li fugiren tot d'una. Rondinà encara, amb sornegueria:
-Vaja! Alabat siga Déu!
Cap a l'optimisme.