Què els exasperava?
El que ens dalia era l'espera; i no dic res del fred. Els peus se'ns glaçaven.
-Passegem, passegem, -aconsellà en Xaneta. -Que ses sangs no se'ns adormun. Figureu-vos que una cobla toca un contrapàs i que l'hem de ballar. Ànsia!
I amb les mans a les butxaques de les calces i el cap sebollit dintre els set volts del seu tapaboques, acompanyà l'acció al consell, tresca que tresca, perneja que pernejaras.
Aleshores en Lluís, que estava mut i cloc-piu al meu costat, alçà per sobre l'embós la seva cara llarga, tota ulleres i nas, i em va dir:
-Així hem de passar la nit, fent d'aplanamuntanyes?
-No ho trobo pas gaire divertit -vaig respondre, -però si no ens movem, el fred ens pujarà cames amunt. Quin altre remei ens toca que imitar en Xaneta? Potser convindria que arméssim algun joc de patacada. Podríem jugar a runy, a saltar i parar, a sauva de tocar pedra…
-Que vols dir que no trobaríem brossa per encendre foc?
L'espera i el fred.