Quina pregunta va fer en Lluís?
-Calla, tu veus els àngels? -va fer en Lluís. -No, ets àngels no es veuen, perque s'ombra se'ls menja -contestà en Xaneta, -però es veuen ets flams de ses seues candeles. Goita.
-Les estrelles?
-Diga-les-hi estrelles. Ets noms són aire i ses coses els aguanten tots.
-Ja és bonic això, que dius -va dir en Lluís, contemplant els estels amb complacència. -Però és una falòrnia. Que te les creus tu, Xaneta, aqueixes corrandes?
-Jo! -va respondre en Xaneta, vacil·lant.- Ningú no hi ha estat per allí amunt. Diuen i dic, però qui vols que el remenu es mobiliari d'un pis tan alt, sinó Déu i ets àngels? Ara… del cert, del cert… crec que ningú no en sap res.
-Se'n sap més que no et penses, Xaneta -va saltar en Lluís; i, girant-se cap a mi, em preguntà: -Que et sembla a tu? L'oncle em va dir que la lluna era un món.
-Sí -vaig respondre. -Es un món com la terra, una mica més petit.
Tu veus els àngels?