On va parar la seva mirada el protagonista del text?
Mirà amunt i avall de la carretera: de la banda de la ciutat, no venia una ànima; a l'altra part, allà avall de tot, s'hi veia una pic negre, un carruatge, segurament que feia via enllà. Lhereu pensà que era una sort que no s'obirés l'ordinari encara, puix així podria temperar-se una mica. Mes, en aquell punt, sortí de darrera les mates d'un marge proper un pagès vell, entorxant-se la faixa a la cintura. Al veure l'hereu assegut en el piló, li donà les bones tardes, i, com l'hagués vist des de son camp un altre diumenge quan se despedia de sa promesa, sospitant lo que havia passat, li preguntà rialler:
-Què potser esperaríeu la tartana?
I a la contesta afirmativa de l'hereu esclatà a riure, exclamant:
-Ja podeu esperar-la, com hi ha món!… Mireu-la allà baix de tot, que quasi bé ja no s'afigura…
L'hereu tingué una foguerada. Haver-lo deixat en un dia com aquell, bo i estant avisat, era no tenir vergonya!…
-Si feu una bona trotada potser encara l'aconseguireu en el primer hostal… -insinuà el pages.
Quin altre camí li quedava? Regirat per la malifeta, donà mercès a l'home i a bon pas se llançà carretera enllà.
Durant cinc o sis minuts encara veié el pic negre, però a cada punt més feble, més esborradís… allunyant-se… allunyant-se… Quan ja no el veié gens, esparverat de pensar que pogués haver de fer tota la caminada a peu, se posà a córrer…
Amunt i avall de la carretera.