Què va descobrir, en mirar bé?
Efectivament, fixant-m'hi bé, vaig obirar aleshores a dalt del turó dos caps, com de dues persones, que estessin aclofades dins un clotarell; l'un se veia de perfil, amb el bot de la cella i del nas ben marcats al cel, sobre l'estelada polsinosa del camí de Sant Jaume, i l'altre, acurumullat d'una mena de barretina punxeguda, parava de ple els darreres, embardissats de cabells escarolers. Els vaig indicar a en Lluís.
-Té…veus?… són allí.
-Vols dir? -va fer ell, avançant alguns passos vers el turó.
En Xaneta el deturà, subjectant-lo nerviosament per una de les valones de l'abric.
-Quiet, quiet! -li va dir en veu baixa. -No estem per babarotes. No vui que ens reparun. Que es xautun des parany en nom de Déu. Qui primer arriba, primer mol: és de ton jus. Però no vui que s'engreixun rient a ses nostres costes. Hi ha es noi Llambregues… creu-me! L'hai conegut… i és un fresseta! Demà tot es poble n'aniria ple. Girem cua i… bona nit, viola.
A dalt del turó dos caps, com de dues persones, que estessin aclofades dins un clotarell.