A qui rememora el narrador?
I me'n recordo amb cert respecte, d'aquells homenassos… passaven a colles cridant bàrbarament, esvalotant per tot… se'n entraven per la ciutat, venint de en marc, com a terra conquistada… I de la meva por de vailet en conservo encara l'impressió de que aquells atletes, que portaven quelcom de gran i fort i lliure, era molt home, si s'hi empenyava, per esbotzar qualsevol porta d'un sol cop-de-puny.
Que n'eren de diferents de la gent de fàbrica!… També a aquests els veia passar cada dia a la mateixa hora… Eren tots secs, desnarits… amb grogors de planta d'estufa… Les mosses, altes, esprimatxades, plenes de llànfares d'oli, amb fils de borra encastats als cabells, amb grogors de vici a les galtes… Els homes més endreçats, més nets, però tots ells amb un aire de tristesa!… I ben garbellat, potser aquests em feien més por que no pas aquells… També esvalotaven a tothom, però en sos esbroncs no hi havia l'alegria serena dels pescadors… hi havia sols una ràbia sorda… una quimera negra…
I ells, amb ells no es podien veure.
-Adéu, xinxa!- deien els pescadors al trobar-ne una.
-On va aquest pop!- contestaven elles.
I el gust amb que s'ho deien!…
El carrer de casa hi donava al mar i no hi puc pensar mai sense que se'm desperti el record de les anades a la platja: em recordo una per una d'aquelles cases que anava passant, com un es recorda de les cares que no ha vist fa temps. Les primeres que trobava eren d'aspecte burgès, amb cancells envarnissats i reixes pintades; les de més avall, més deixadotes, amb grans entrades sense cancell, mostrant per la penombra del seu interior, pilots de nances, rengleres de palangres, rems estesos per terra… i d'allí dins en sortia un fortor aspre de maresc, que se'n entrava. A voltes, asseguda d'esquena al carrer, apoiant el coixí al caire del portal, una dona feia saltar entre sos dits els boixets grocs, faixats de blanc i del ball desenfrenat dels boixets n'eixia sobre el vermell del patró la blanca punta, que s'hi anava estenent, estenent, com allà a la vora sobre la platja, l'espuma de l'ona que hi anava rompent…
I jo, hala, córrer avall, pel camí fet…
I de sobte ni cases, ni camins, ni res… no més Ell, el mar immens, estès sota el gran cel, omplint-ho tot… les gavines hi passaven d'un vol llis, ondulejant pausadament… s'allunyaven endins, endins… i es fonien allà baix, al lluny de tot com puntets de fum que s'esvaïssin en l'intensa blavor.
Un dia a l'anar a estudi de bon dematí, un vailet em va dir:
-En aquella casa hi ha un negat, anem a veure'l?…
Aquells homenassos.