Fes-me un resum extremadament breu del text següent.
El Festival de Peralada (Alt Empordà) estrena aquest dimecres un 'Acis i Galatea' que posa l'accent en la relació dramàtica i apropa l'òpera a l'univers del madrigal.
Aquí, els solistes són també intèrprets, i la relació entre el pastor i la nimfa, estroncada pel gelós Polifem, s'allunya de l'ègloga i "redueix la història a un drama domèstic", explica el director escènic, Rafael R. Villalobos.
A 'Acis i Galatea', la posada en escena estableix una retòrica amb la música –interpretada per la formació barroca 'Vespres d'Arnadí'- amb l'objectiu d'intensificar les parts clau de l'òpera.
Villalobos s'imbueix de l'atmosfera del Claustre del Carme i tan sols hi representa una natura "gairebé asèptica", partint de la premissa "que Händel, a la seva partitura, també intenta recrear el cant dels ocells o el fluir de l'aigua a través de la matemàtica de les notes".
Després del 'Rinaldo', el Festival de Peralada torna a apostar per Händel amb una nova producció, 'Acis i Galatea'.
Sota la direcció escènica de Rafael R. Villalobos i la musical de Fausto Nardi, l'òpera agafa la partitura original que Händel va estrenar el 1718 (on la peça tenia un sol acte).
"Té la particularitat que està composta per a cinc cantants, que al mateix temps eren intèrprets, solistes i part del cor; i aquest univers, que està molt més a prop del madrigal que de l'operístic, ens interessava especialment", explica Villalobos.
El director subratlla que "la nuesa d'aquesta primera versió" suposava "un gran repte a nivell musical", però també li oferia més possibilitats a nivell escènic i dramatúrgic.
De fet, amb l'estrena a Peralada, Villalobos s'allunya de l'ègloga pastoral anglesa –amb què Händel va revestir l'òpera- i apropa més 'Acis i Galatea' a un "drama domèstic".
Per això, l'òpera posa l'accent en la teatralització de les emocions.
Villalobos reuneix un equip íntegre de veus espanyoles i fa que el drama mitològic flueixi "de la manera més natural possible" respectant, al mateix temps, "l'arquitectura musical" de la partitura de Händel.
Amb aquest 'Acis i Galatea', però, el director escènic també s'allunya d'aquella natura barroca, d'aquell univers rústic anglès que el compositor va impregnar a la seva primera versió.
De fet, per posar un exemple, Villalobos concreta que aquí, el seu Polifem, amb americana i corbata de llacet, "s'apropa més al dandi anglès de ciutat que no al personatge mitològic".
Naturalesa conceptual i "asèptica"
I aquesta voluntat d'actualitzar el concepte barroc de paisatge també es veu en l'escenografia.
Rafael R. Villalobos aprofita l'atmosfera que li ofereix el Claustre del Carme –un arbre, una font- i tan sols la complementa amb una representació "gairebé asèptica" de la natura, partint de la premissa que "la música és matemàtica" i que la partitura de Händel, a través de les notes, també "intenta recrear el cant dels ocells o el fluir de l'aigua".
Per això, Villalobos fa girar gairebé tota l'acció damunt del llit de Galatea, situat al mig d'una passarel·la que creua el claustre en transversal.
I jugant amb els colors, com si fossin llençols, hi situa gespa artificial (el prat), una seda blava (el cel) i coixins i roba grisosos (les roques que representen el ciclop).
"És una representació conceptual, de pura matemàtica", precisa el director escènic.
Música i posada en escena
A aquest 'Acis i Galatea' que signa Vilallobos, la música i la posada en escena dels intèrprets estableixen una retòrica constant.
"Hi ha moments en què prima l'atmosfera i la música cedeix perquè l'òpera guanyi escènicament, i moments en què passa al revés, per aconseguir un atac musical net, clar i concís", explica el director.
Del cant musical als més simples plaers, passant per l'amor entre el pastor i la nimfa i el desig de Polifem de posseir Galatea, l'òpera guanya en intensitat.
I desemboca en el desenllaç fatal (aquí, la roca és un coixí esventrat) en què Acis, derrotat pel ciclop, mor esclafat i acaba convertit en una font per la seva amada.
El Festival de Perelada estrena un "Acis i Galatea" més proper del madrigal que de l'òpera, representant una natura asèptica.