De què es va desfer el Peret ràpidament?
Però les persones es fan a tot.
L'encongiment dels primers dies passà aviat, i als tres mesos, en Peret era l'amo de la costura. Tot era en Peret de la Mònica; la senyora mestra el distingia, la noia de la canya l'apreciava; el rotllo en pes el tenia de bon grat.
Però havia nascut en divendres i la bona sort no li podia durar.
Com a veí de rotllo tenia al fill de la Madrona del Serrat; un noi lo més totxo del món, que es deia Nofre i que era gurmant, ploraner i antipàtic a tot ser-ho.
En Nofre tenia la costum de portar sempre les butxaques plenes de lleminadures -nous, avellanes, rosegons de pa sucat amb oli, etc. I succeí un dia que veient en Peret que de la butxaca d'en Nofre n'eixia un rosegó de pa, i sentint certa defallió, allargà els dits un xic massa, es trobà la crosta a la ma i no sabent què fer-ne, es posà a remugar-la pacientment i amb dissimulo.
En Nofre se'n va adonar; començà a fer el patarrell, es posà les mans als ulls i… ah… ah… ah… amb unes llàgrimes que li queien que ni cigrons!…
-Què tens!- li digué girant-se la noia de la canya.
-Pres… pres… el pa… Ah!… ah!… ah!…
El Peret, maleint-lo amb tota l'ànima, s'acuitava a empassar-se el pa: però tot d'un plegat se sentí els cinc dits de la mà de la noia a la galta, el deixà anar i badant una boca de pam, es posà a cridar amb tota la força dels seus pulmons, refregant-se el palmell de les mans pels ulls.
Mentrestant en Nofre, aconsolat sols de veure el pa a terra, l'agafà i per a assegurar-se de les tretes d'en Peret, amb quatre caixalades se'l va empassar.
Des d'aquell dia en Peret no va poder veure al seu veí: sempre més se'l mirava de cua d'ull.
Cap al tart la Mònica el vingué a buscar: no solia pas fer-ho, però la mestra li havia enviat un propi. Un cop la tingué allí li explicà tot el que havia succeït, amb fondes consideracions sobre l'inclinació de les persones.
De l'encongiment dels primers dies.