Fes-me un breu resum dels punts principals discutits al text.
La CUP ha preferit no moure's de la zona de confort ideològic i no assumir que el fet que no hi hagués prou força per combatre l'Estat a camp obert -o així ho va creure un sector molt majoritari del republicanisme-, sumat a la repressió i al canvi de govern a Madrid, han alterat l'escenari.
És més còmode, encara que costi una enrabiada, no llegir el moment i refugiar-se en el que es va acordar fa un any.
Però els cupaires no en tenen d'altra que triar entre fer de Pep Consciències -com va fer Solidaritat abans d'extingir-se al Parlament amb López Tena proclamant a la nit electoral del 2012 que Catalunya "havia optat per l'extinció"- i deixar en minoria un govern independentista -que malauradament no té encara rumb-, o arromangar-se.
Arromangar-se amb renúncies als propis ritmes i empatia per intentar sumar i que la "nova etapa" de la que va parlar Torra -i que concretarà al setembre- serveixi per seguir avançant plegats i fent notar el seu accent.
Presons i exili.
I mentre tothom metabolitza el nou escenari Josep Rull, Jordi Turull i Quim Forn arriben avui a Lledoners, on es reuniran amb la resta de presos polítics homes.
Les entitats independentistes es manifestaran aquest vespre davant de la presó.
I Quim Torra va sopar ahir i mantindrà una reunió de treball avui amb Clara Ponsatí, l'exconsellera d'Ensenyament que s'ha mostrat crítica amb la gestió del procés que han fet els seus companys.
Avui el president es reuneix amb la primera ministra d'Escòcia, la també independentista Nicola Sturgeon.
Vist i llegit
La noticia, en aquest cas, no és d'ahir.
És d'abans d'ahir.
Però demostra com els presos polítics són precisament això, presos polítics (l'Estat no en reconeix l'existència com tampoc ho fan amb els seus Turquia, la Xina o Veneçuela i no ho feia Franco).
Ho són perquè ha estat el canvi polític -i no el de lleis o jutges- el que n'ha permès l'acostament que avui es completa i perquè les decisions que els afecten estan supeditades a l'actualitat política.
José María Brunet explicava dilluns en aquesta informació a La Vanguardia que Llarena tenia a punt la suspensió dels diputats processats, però que no l'havia volgut fer encara pública per no condicionar la cimera Sánchez-Torra d'aquell mateix dia a la Moncloa.
Ho va fer ahir.
Tot molt endreçat i propi d'un estat amb una indiscutible separació de poders.
Quim Torra fa dos mesos que és president de la Generalitat, però a Palau segueixen instal·lats en la provisionalitat.
Ni ell ocupa el despatx que tenia Carles Puigdemont (que diuen que segueix en obres) ni Elsa Artadi ocupa el de Jordi Turull.
Això ha obligat a un moviment a les dependències per acomodar els alts càrrecs, també alguns d'ERC adscrits a la Vicepresidència i que segueixen a la plaça de Sant Jaume.
No es pot dir, però, que a Palau vagin sobrats d'espais de treball i sales de reunions.
Tal dia com avui de l'any 1940 es formava a França el govern col·laboracionista de Vichy.
Derrotada pels nazis amb facilitat, amb París sotmès a la creu gammada, França va ser dividida en una zona ocupada i una altra "lliure" però regida pels aliats de Hitler.
El vell mariscal Pétain, glòria de la Primera Guerra Mundial, es va convertir en el cap de l'"estat francès", nova denominació de la República.
La divisa "llibertat, igualtat, fraternitat" va ser substituïda per "treball, família i pàtria", instaurant-se una dictadura que va col·laborar en la persecució als jueus.
Només uns pocs es van enrolar en la Resistència, farcida de republicans espanyols i catalans, que va liderar el general De Gaulle.
Anys més tard, es construiria un dels grans mites del nacionalisme estatista francès: l'existència d'una França majoritàriament resistent.
Però mentre la guerra va somriure als nazis, Pétain era popular i De Gaulle un nom llunyà.
El col·laboracionisme és encara una pàgina incòmoda de l'imaginari francès.
Aquest documental de la televisió francesa ho aborda.
L'11 de juliol de 1961, avui fa 57 anys, durant la llarga nit del franquisme, cinc empresaris valents i compromesos amb el país van signar l'acta de constitució d'Òmnium Cultural.
Lluís Carulla, Joan B. Cendrós, Fèlix Millet, Pau Riera i Joan Vallvé van crear l'entitat en un moment històric marcat per la censura i la persecució de la cultura catalana.
Van fer de l'entitat una eina fonamental de resistència nacional i de suplència de les institucions culturals catalanes.
Des d'aleshores Òmnium, la principal entitat cívica i cultural del país, ha estat punt de referència amb les successives mobilitzacions a favor d'una Catalunya més justa i més lliure i motor de l'independentisme.
Òmnium, que ara presideix Jordi Cuixart i que ja ha superat els 100.000 socis, és ara víctima de la repressió pel procés sobiranista amb escorcolls a la seu, multes i l'empresonament del seu president.
Ferran Casas i Manresa
subdirector de NacióDigital
Fes clic aquí per subscriure't-hi
Les notícies del dia parlen de la situació actual de l’independentisme, alhora que recorden la contribució d’Òmnium a la llibertat.