On van acabar després d’uns dies de caminada?
DE LA TENOR DE VIDA DE SANT MACARI I COM ELS REBÉ l SOPÀ AMB ELLS.
Seguírem aquest camí molts de dies encara i arribàrem a una cova. De sa boca n'emanava un efluvi de temple. Férem la senyal de la Creu i entràrem dins la cripta. Una besada fresca de penombra ens rebé a l'entrada. Ningú hi havia dins. Una olor embaumadora invadia deliciosament els nostres membres i anegava per estones les pupil·les flotants.
Renovellats i vigorosos dins aquella soporosa infusió sortírem de la cova i alçant els ulls miràrem vers l'Orient. I vet aquí que veiem venir una figura humana. Feia via amb afany senil; i els cabells del cap, volant a l'aura capvespral del desert, blanc com la llana rentada, li tapaven tot el cos. Quan de lluny ens veié, se tirà en terra i diu: -Si sou de Déu, acosteu-vos a mi, tot fent el senyal de la Creu; si sou del diable, fugiu, que jo som un pobre servent de Déu.- Nosaltres li diguérem: -Mes tost beneïu-nos, oh Pare Sant! Sirvents som també de Jesucrist i renunciant el món, ens férem monjos.- Quan sentí això, se'n vingué fins a nosaltres, i elevant al cel ses mans tremoloses, pregà llargament. Llavors se redreçà i decantant-se els cabells de davant els ulls i la cara, ens beneí. Sa barba era d'argent, com un regueró d'abril. Sa faç era la faç d'un àngel de mil anys que fos tornat vell. Era com un arbre plantat devora una correntia d'aigua i havia dades cent anyades fruiteres a Crist, l'hortolà del desert. Ja no podia obrir els ulls a causa de senectud extrema: les celles, aspres, els hi tapaven; les ungles de ses mans i de sos peus li havien crescut sense terme; sa veu era feble com si sortís d'una profunditat insondable: sa pell era ruada i dura com la d'una tortuga i sos genolls eren com els genolls del camell.
A una cova.