Fes-me un resum extremadament breu d'aquest text.
El 19 de setembre de 1893, Nova Zelanda va permetre el vot de les dones.
Va ser el primer estat on es va reconèixer aquest dret.
Uns anys més tard, el 1918 a la Gran Bretanya, quan tot just aquest dimarts se celebra el centenari d'aquella històrica efemèride, les dones van poder votar en unes eleccions generals angleses.
Van fer-ho amb restriccions, però mesos més tard, a finals d'aquell mateix any, es va donar llum verda a la llei definitiva de sufragi femení.
Homes i dones van començar a votar amb (aparent) igualtat de condicions.
Les dones havien començat a lluitar per aconseguir els seus drets polítics molt abans del 1893, amb reivindicacions sobretot des de l'àmbit literari.
Tal com explica l'historiador David Fernández al seu bloc, la visió tradicional del paper de la dona, generalment influenciada per la religió, era la d’una dona dedicada a la vida privada.
Criar i educar els nens i nenes, tenir cura de les tasques de la llar i ser complaent amb el seu marit eren les seves principals funcions.
En el cas de les dones de classe alta, en ocasions també tenien accés a la cultura.
Fora de l'espai domèstic la dona no tenia ni veu ni vot.
Aquesta situació va començar a canviar amb el desenvolupament de la Il·lustració i posteriorment de les idees impulsades pels revolucionaris francesos.
A finals del segle XIX, Nova Zelanda va ser el primer estat on es va reconèixer el dret a vot per a la seva població femenina.
El 1902 el sufragi femení es va aprovar a Austràlia, el 1906 a Finlàndia i el 1913 a Noruega.
El 28 de maig de 1917, el Parlament britànic va aprovar el projecte de llei de sufragi femení pel qual es concedia el vot a les dones al Regne Unit, tot i que encara era limitat a les majors de 30 anys que fossin caps de família.
Mesos més tard, avui fa 100 anys, es va consumar la victòria.
Parcial, però victòria de totes maneres.
Les dones van poder votar per primera vegada quan ja feia ben bé mig segle que el moviment sufragista s'obria pas.
Aleshores podien votar els homes majors de 21 anys.
Les dones, en canvi, van poder exercir el dret a vot aquelles que tenien més de 30 i complien un seguit de requisits.
Aquest primer pas, però, va obrir la porta a un avenç definitiu que va acabar, a finals del 1918, amb l'aprovació de la llei definitiva de sufragi femení.
La Primera Guerra Mundial, punt d'inflexió
La situació de la dona va canviar amb l’esclat de la Primera Guerra Mundial.
La incorporació de bona part dels treballadors dels països industrialitzats als respectius exèrcits, va fer que moltes dones comencessin a treballar a les fàbriques per tal de contribuir a l’economia de guerra nacional.
El seu paper en la rereguarda va ser fonamental durant el conflicte: tenint cura dels ferits com a infermeres, com a treballadores a les fàbriques d’armament i municions, en la indústria tèxtil i en altres àmbits estratègics.
Les dones europees havien aconseguit la igualtat econòmica, i per tant, el següent pas era aconseguir la igualtat política.
Els governs que havien demanat la seva col·laboració a l’economia de guerra, en molts casos no s’hi van poder negar.
Durant el període d’entreguerres (1919-1939) la població femenina de molts països va aconseguir el dret a vot: als nous estats europeus sorgits després de la guerra –Polònia, Irlanda o Hongria – o als països on el sistema polític va canviar – l’Alemanya de Weimar, o Àustria-.
Als Estats Units les dones van poder votar el 1920, i a la majoria de països desenvolupats el vot femení era una realitat en començar la Segona Guerra Mundial.
Tot i així, encara existien algunes vergonyoses excepcions com França o Suïssa.
En el cas d’Espanya, les dones van poder votar per primera vegada a les eleccions del 1933, a la Segona República .
Ho recordem amb aquest vídeo de l'agència EFE, quan es van commemorar els 80 anys d'aquest primer sufragi femení.
Compendi de la lluita per la igualtat de les dones en el centenari de l’aprovació del sufragi femení a Anglaterra.