Com se sentia el primer personatge del text?
Tenia, aquest, el cap baix i les llàgrimes li perlejaven en un recó dels ulls.
La noia gran, guaitant-se'l d'esquitllentes, sentia que li muntava el plor a la gola, ennuegant-la, i els nois es mossegaven els llavis sense parar.
A la fi el pare, llevant-se la barretina i donant-hi tombs entre les mans, murmurà amb veu commosa:
-Ja ho veieu, fills meus, quina desgràcia!…
No pogué seguir: un esclat de sanglots li trencà la paraula.
Els sanglots de tots els fills li respongueren a la una i algunes mans s'allargaren trèmulament, indecisament cap a ell, amb un aire de donar-li el socors filial en aquell trànsit.
-Pare!…
El pare rodà el cap desesperançadament.
-Mai, mai més me'n podré aconhortar, fills meus!… -exclamà com per a donar contesta a les amoroses actituds: -aquest cop de destral a la vellesa en mata per arreu… Perdre la companyia de la dona és perdre-ho tot en el món…
-Pare -digué la noia, eixugant-se els ulls amb el revés de la mà: -us queden els fills… els fills i la casa…
-Ja ho sé, noia, ja ho sé… i és per això que hem de parlar… Si jo fos sol, no passaria tanta pena; pel que ha de durar!… Mes, ara…tu te n'auràs d'anar a casa teva d'aquí a una vuitava, d'aquí a una quinzena tot lo més, que tens la sega a sobre… La petita està lluny i als últims dies… Quedem aquests i jo com albats sense guiatge i amb el tràfec de tot…i això no pot ésser. Cal dona a casa.
L'hereu baixà el cap, i el front, marcit de malaltís, se li esblaimà lleument.
Tenia el cap baix i les llàgrimes li perlejaven en un recó dels ulls.