Què miraven els homes de les carretes?
Tots els carreters contemplaven el cadàver, entre rumiosos i horroritzats.
A l'últim, un va rompre el fúnebre silenci.
-No sabeu el què us dic jo? Que… no podia morir d'altra manera el gran Jan-Fume…
-En bona refè de Déus, que no!- va respondre un altre.
-Ell que matava les bèsties a torments, no és molt que hagi mort a les potes d'un cavall.
-És com una revenja…
-Una mala fi…
-Digueu-ne un càstic de l'infern…
I per la memòria d'aquells homes anava passant el record dels martiris horrorosos que l'establer feia passar als animals, com un botxí que es divertís amb els dolors de les víctimes. No és que aquells homes no fossin peguissers i àdhuc ferotges i desanimats, si convenia… però no tant, mal llamp! això no! com aquella fera sense entranyes.
Per un no res ja el teníau amb la vara enlaire, com si una vespa l'havés picat, renegant com un mal esperit. I ara agafava un cavall i li pegava als nassos, fins a fer-li rajar sang, i ara li garrotejava el genoll fins a trencar-lo de cames. Altres vegades els martiritzava tranquil·lament, a sangs fredes, amb una crueltat d'home pacient.
El cadàver.