Què entonava el cant?
-Sant, sant, sant, senyor Déu dels exèrcits…-
I llurs veus es fonien en l'estrèpit de les ventades, que al ressonar en la volta buida, feien tremolar el fiam dels dos ciris, amb moviments espalmats que dansaven en les ombres…
Així vingué la nit, i en la fosca del món, els udols del vent tornaren més formidables; els gemecs de les campanes més esfereïdors; les teules cruixien sobre els llits plens d'insomni; totes les cases semblava que tremolessin, com si anessin a ser arrencades i llençades a l'espai. Era un soroll infernal, tot plegat, com si en la fosca, un ribot gegant fes encenalls de la crosta del món.
En son llit, la Madrona vetllava sense gosar a moure's ben arrupida sota els llençols… Tenia por, sentia en son cor el trossejament del que pert el seu,… però al mateix temps tenia un altra pena més fonda, un dolor més gran; i era la pena del seu home, el turment que tancava aquell cos, que jeia allà al seu costat, quiet com ella, sense fer soroll, potser per no despertar-la.
I tots dos callaven, però cap dormia, presentint a l'altre despert. I les ventades seguien i quan passava el vent, gemegava al lluny aquell remoreig etern dels camps flagelats, potser fets trossos.
Qui sap si dorm! pensava la Madrona al veure'l tant quiet, -però tot d'un plegat sentia com movia un peu, frenèticament, nerviosament, sota el llençol.
-Que no dorms?- li preguntava allavors amb veu molt baixa…
-Sí que dormia… sols que… m'he despertat…- I tornava el silenci i tots dos sentien ben clar que s'enganyaven.
-Sents? Ja torna!- feia ell al cap d'una estona; i quan la ratxada havia passat, -res!… res!… ni una panotxa… ni un gra no en collirem!… Menjar pels bous; i res més.-
I la Madrona hauria jurat que plorava.
Sant, sant, sant, senyor Déu dels exèrcits.