Què va fer el diumenge següent?
El diumenge vinent se n'arribà a la carretera i prengué la tartana de l'ordinari que passava, camí de la ciutat, a un quart de casa d'ella, de la promesa.
Quan aquesta li eixí a l'encontre, banda avall de l'era, l'hereu quedà sobtat.
Amb els anys que no l'havia vista s'hi envestí una mossassa que feia goig. Era tan alta com ell i amb la pell de cara i braços blanca i rosada com si mai l'hagués vista el sol. Tenia els ulls verds i la mirada dolça, i els cabells rossos, partits en clenxa, li feien un gran monyo sobre el clatell. La veu era clara i alegre com una veu de criatura; sos posats, de minyona honesta; i anava neta i endreçada com una noia de vila…
Entraren al mas per conversar un mica amb els pares, i després, ja sols, a tall de promesos, se n'anaren a donar un tomb per fora.
Ella li ensenyà l'hort, li explicà que tenia deu menes de clavellines, l'acompanyà a les feixes, on la darrera riuada els havia pres mitja vessana de terra…
Quan, cap a mitja tarda, el pare d'ella l'acompanyà fins allà on passava l'ordinari, l'hereu tenia el cor més tranquil que a l'arribada, i fins la pell de son front mústic de malaltís semblava haver-se-li estirat i enfresqueït.
A l'arribar a casa seva, el pare, una mica temerós, va preguntar-li:
I bé, noi, què te n'ha semblat? L'hereu, tot animat, respongué:
-Que farem bon cop, pare…
Se n'arribà a la carretera i prengué la tartana de l'ordinari que passava, camí de la ciutat, a un quart de casa d'ella, de la promesa.