La sala està buida?
El saló és gairebé ple. Les dues germanes troben aviat dues colles, que els ofereixen seient. L'Adelaida, com és de llei, resta instal·lada entre les senyores casades; l'Eulàlia entre cinc amigues que no arriben a disset anys: cadascuna al seu lloc.
El pianista, jovencell ros que s'engreixa a mesura que avança l'estiu, es posa a tocar el preludi d'una cançoneta francesa. Ix una infeliç coupletiste i canta:
«Ce soir, quand il fera noir, je m'en irai chercher fortune; ce soir, quand il fera noir, je m'en irai au clair de lune…"»
La cançó és molt més tendra que maliciosa; però l'Adelaida comença de creure ofesa la seva virtut, i sobretot la de la seva germana. Es va capficant ràpidament: cada cop la cançó li sembla més plena de perversitats, i la roba de la cantant més escotada. No pot més: s'aixeca. El seu bust sobreïx entre els caps de l'auditori. Està roja de preocupació. -Anem, Eulàlia: aquestes coses no es poden veure ni sentir.- L'Eulàlia la mira un moment, esbalaïda, sense acabar d'entendre; i, quan veu que comença de caminar cap a la sortida, la segueix d'esma.
Murmuri general. L'assemblea comenta el cop. La veu de la chanteuse à voix gairebé no se sent.
No.