De quin tema parla el text?
Una  màquina autoreplicant  és una construcció artificial que és teòricament capaç de fabricar, en forma autònoma, una còpia de si mateix amb primeres matèries preses de l'ambient que l'envolta. El concepte de màquines autorreplicantes ha estat proposat i examinat per Homer Jacobsen, Edward F. Moore, Freeman Dyson, John von Neumann i en temps més recents per K. Eric Drexler en el seu llibre sobre nanotecnologia,  Motors de la Creació  i per Robert Freitas i Ralph Merkle en el seu article  Kinematic Self - Replicating Machines  (en català : Màquines auto-replicants Cinemàtiques) que va proporcionar la primera anàlisi comprensiu de tot l'espai de disseny de replicadors. El desenvolupament futur de tal tecnologia ha estat posada com a protagonista i part integral de diversos plans que involucren l'minat de llunes i anells asteroides per minerals i altres materials, la creació de fàbriques lunars i fins i tot la construcció de satèl·lits d'energia solar en l'espai. La possiblement mal anomenada sonda de von Neumann és un exemple teòric de tal màquina. Von Neumann també va treballar en el que ell anomenava constructor universal, una màquina autoreplicant que operaria en un ambient cel·lular autòmat.  Una màquina autoreplicant és, com el nom ho suggereix, un sistema autoreplicant artificial que està basat en automatització i tecnologia de gran escala convencional. Certs termes idiosincràtics són trobats ocasionalment en la literatura. Per exemple, el terme "replicador sorollós " va ser usat una vegada per Drexler per distingir els sistemes replicants de macroescala dels nanorobots microscòpics o " assembladors " que la nanotecnologia poden fer possible, però el terme és informal i és rarament usat per altres en les discussions populars o tècniques. Els replicadors també han estat anomenats " màquines von Neumann " per l'autor John von Neumann, qui va ser el primer a estudiar rigorosament la idea. Però aquest terme ("màquina de von Neumann ") és menys específic i també es refereix a una arquitectura computacional completament diferent proposada per von Neumann, així que el seu ús és desaconsellat quan la precisió és important. El mateix von Neumann va usar el terme constructor universal per descriure tals màquines autorreplicantes. Els historiadors de les màquines eines, fins i tot abans de l'era del control numèric, algunes vegades parlaven figurativament de les màquines eines com una classe de màquines que és única causa de la seva habilitat de " reproduir a si mateixes ", pel que ells volien dir l'habilitat de fer còpies de totes les seves parts. No obstant això, implícit en aquestes discussions hi ha el fet que un ésser humà estaria controlant els processos de tall (o, posteriorment, almenys de la planificació i la programació d'elles) i després l'acoblament d'aquestes parts. El mateix és veritat sobre els RepRaps, que són una altra classe de màquines de vegades esmentades en referència a la " auto-replicació " no autònoma. En contrast, les màquines que són  veritablement  auto-replicants en forma autònoma són el principal focus de discussió en aquest article.
El text tracta sobre robòtica.