Què feien aquell jorn?
Quan arribà el dia de la mudança, als ulls dels veïns els mobles descendien d'un a un; però, interiorment, cada veí sentia que allò era una ascensió miraculosa. El xafardeig a les entrades i les botigues era en el seu període àlgid.
Aqueix canvi de pis havia estat sempre un dels somnis més estimats de la senyora Molines. Prou podien anar a raure a un carrer més aristocràtic que el d'En Salmeron; però l'emoció de victòria no seria pas tan intensa com ara. En aquest carrer els coneixia tothom. Tothom estava en condicions de mesurar la significança de cada cosa que feien.
1917. Els Molines eren al segon any de llur encimbellament. La benanança s'havia fet normal. Ningú —tret del cap de casa— desconfiava de la Fortuna. Tots la consideraven com un do perpetual que ja no els podia fer falta.
La Rosa i sos fills seguien experimentant una goluderia infinita per gustar totes les grandeses del món, però ja no patien aquella frisança rabiosa dels primers mesos. Llurs anhels començaven de coordinar-se i d'especialitzar-se. Cadascú tenia el seu ideal. La Rosa apreciava el luxe en el vestir, damunt de totes les coses. Es migrava davant dels aparadors de joieria i en el cinema. Aquells moblatges espetarrants, aquells vestits fastuosos!…
Una mudança.