Escriu-me una frase que expliqui la idea principal d'aquest text:
L'1 d'octubre va marcar un punt d'inflexió.
Unitat per fer el referèndum, divisió sobre com calia gestionar-ne el resultat i, des del 21-D, junts contra la repressió i per gestionar l'autonomia.
Sobre això us deixo les opinions, una relativitzant-ho i l'altra més alarmant, de Germà Capdevila i de Jordi Costa.
També l'entrevista que Àlvar Llobet fa al nou alcalde d'ERC a Lleida, Miquel Pueyo, que, fidel al seu tarannà dialogant, fa vots per estendre a tot el país el pacte que ell té a la Paeria amb JxCat i el Comú.
El pacte de la Diputació, ordit pel PDECat, beneït per Carles Puigdemont i que només ha tingut la, per ara discreta, oposició interna de Quim Torra, és poc comparable amb la vintena de municipis que JxCat governa amb el PSC com a soci i amb la desena on és ERC qui ho fa amb els mateixos aliats.
A les diputacions hi ha una lògica nacional -que s'ha aplicat a les de Tarragona, Lleida i Girona per fer pactes JxCat-ERC- i no hi influeixen dinàmiques locals o personals.
JxCat va sortir malparada de les municipals.
Ha perdut les alcaldies de Vilanova i la Geltrú, Sant Cugat, Figueres i Tàrrega, haurà de compartir les de Manresa o la Seu d'Urgell, se li escapen tres presidències de diputació i és marginal a la corona metropolitana.
I ERC les va guanyar amb un resultat que li ha donat les alcaldies i les diputacions de Lleida i Tarragona entre d'altres.
Però la seva poca traça negociadora i els interessos de la resta per barrar-li el pas l'ha deixat sense l'Ajuntament i la Diputació de Barcelona.
La segona i la tercera institució del país se'ls resisteixen, i el reviscolat PSC és el gran beneficiari de la situació.
Aquesta setmana estarà plena d'intents de reconduir la situació, propostes que se saben inviables però pensades per salvar el relat, i crides a aïllar el que ha passat a la Diputació i pot passar al consell comarcal del Maresme -en d'altres, com el del Garraf o l'Anoia, ja s'ha consumat.
Seguirem escoltant crítiques gruixudes als partits en genèric, obviant que l'alternativa és el cabdillisme i el populisme.
Vist i llegit
Sònia Andolz és professora de Política Internacional a la UB i experta en temes de seguretat.
Aquest cap de setmana escrivia, després dels incidents del Masnou, un interessant article a El Periódico sobre els MENAs i com ha canviat el context de l'acollida per part de les administracions.
Sobre els MENAs us deixo també l'article que vaig escriure i el de Jordi Muñoz sobre l'acollida.
Els col·lectius en defensa del dret a l'habitatge de Barcelona s'han bolcat amb la defensa del bloc ubicat al número 99 del carrer Hospital, al Raval.
Us aconsello recuperar el reportatge d'Andreu Merino.
La trentena de persones que hi viuen han rebut un avís de desnonament amb data oberta, sol·licitat pel fons d'inversió Blackstone, propietari de l'immoble.
La plataforma ha difós les convocatòries per defensar l'edifici però la seva presència en les mobilitzacions ha estat escassa.
Alguns dels col·lectius d'habitatge de la ciutat atribueixen novament el fet a la incomoditat que genera a la PAH qualsevol reivindicació que pugui afectar directament l'Ajuntament encapçalat per Ada Colau, que havia liderat la plataforma i on han acabat fent política alguns dels seus activistes.
Tal dia com avui de l'any 1989, fa exactament 20 anys, el polític, empresari i advocat argentí Carlos Saúl Ménem arribava a la presidència del seu país.
Nascut el 1930, era el candidat del partit Justicialista i va estar-se deu anys a la Casa Rosada, la seu de la presidència, ja que va poder fer un segon mandat.
Després ho va tornar a provar sense èxit.
Les polítiques de Ménem van estar marcades pel gir dretà de l'economia i les privatitzacions massives per intentar reflotar l'economia del país, que va tenir alguns anys de creixement.
Quan va deixar la presidència va tenir problemes amb la justícia.
El 8 de juliol de l'any 1957 -en fa 62- va néixer a las Cuevas de Almanzora, a Almeria, el periodista Carlos Herrera, que des del 2015 presenta el programa matinal de la Cadena Cope.
Herrera va treballar a Ràdio Mataró i a Ràdio Miramar els anys que va viure a Catalunya.
Ja a Madrid, va passar de la música als informatius i ràpidament es va convertir en un dels referents mediàtics de la dreta.
A Herrera li agraden els toros i les processons de Setmana Santa.
Era del Barça però el va canviar pel Betis en considerar-lo massa independentista.
Herrera va acabar divendres la temporada radiofònica i així la va valorar des de Doñana.
Molt autèntic.
Ferran Casas i Manresa
subdirector de NacióDigital
Fes clic aquí per subscriure-t'hi
De vegades, el terme independentisme pot causar unió o divisió entre els que segueixen aquest moviment polític.