Què pregunta la primera persona que parla?
-Que no veus que està morta? Adéu!…Fins a demà… -I caminà de pressa, allunyant-se.
La Nieves romangué dreta, com una estàtua, durant un minut llarg. Al traspassar la llinda, li caigué a la mà una gota. Mirà enlaire. Tot estava sereníssim, i allà, en la llunyania, titil·lava, pàl·lid com una espurna d'or rebaixat, l'estel de la tarda. La gota caiguda en la mà de la Nieves era una llàgrima. Temps a venir, ne plorà moltes. En Pasqualet s'havia girat per a ella com una mitja. No que no lestimés. Ella ho veia clarament, que se l'estimava, que només de clavar-li ella la mirada el feia tremolar i perdre l'esma: però ell no se l'estimava com abans, amb aquella claredat, amb aquella senzillesa, amb aquella dolçor ingènua d'algun dia; ara la noia sentia entre ells un quelcom foraster, una influència maligna que ho entenebria tot, que omplia aquelles relacions de rampells, de fredors, de recriminacions, de malesvolences, inexplicables en bona lògica… «Es l'altre que es revenja…» -pensava la pobra xicota. I una i altra volta estava temptada de dir-li tot a l'estimat, d'obrir-li els ulls respecte al traïdor; però la detenia sempre la promesa feta de callar, el que podia ocórrer, el mateix silenci sospitós que havia guardat fins aleshores… En efecte: ¿com excusar-lo, aquell silenci que s'havia convertit per a ella en un parany que li privava tota defensa franca i airosa?
I, entretant, el verí anava fent la seva obra destructora en el cor de l'amic.
Que si no veu que està morta.