Com se sentia la Teresa?
La Teresa aclofagada per aquell posat, no podia capir el canvi tant sobtat d'en Magí, fins que un dia, mentres ell regava amb l'aigua sobrera, prop del canyer de l'hort, va agafar-lo pel coll i va dir-li:
-Magí!
-No'm toquis!
-Què tens? què et passa?
-Vés-te'n… que no t'escupo perque fora malaguanyada l'escupinada.
-Magí, què dius? que ets boig?
-M'has deshonrat el molí, el meu nom i el dels fills.
-Mentida! això és fals!
-Ho he vist! jo, jo mateix! i algú més!
-Fals! que Déu me mati si…
-Calla! No juris!… que les borratxones no tenen tractes amb  Déu!…

La Teresa va sentir-se defallir de sobte, com si un llamp l'hagués ferit. L'acusació d'en Magí queia damunt ella com una sentència sense apel·lació. I llavors dins sa pensa una lleu recordança va fer-se gran, va fer-se visible amb lentitud, com els cimals alterosos que la boira descolga. Se recordava que un dia va beure a cada mamellada. Després va acabar-se tota una ampolla i va sentir una pesantor a la testa i una set de vi, només que de vi, i va beure fins que en caure a la fredor de les moles velles, que feien de sol al molí, elles van refredar-li ses galtes bullents.
Aclofagada.