De què o de qui parla aquest text?:
Només espere que la memòria no siga curta i que les conseqüències d'aquesta pandèmia organitzativa porten a responsabilitats explícites. Que paguen per això que fan
Pocs dies abans de Nadal les primeres vaccinacions, encara que fossen més teatrals que no reals, van semblar que canviaven un poc el to vital de la societat. Era un miratge al qual contribuïen les ganes de perdre de vista el 2020. L’any més difícil de tots s’escolava en el calendari. En l’horitzó semblava anar-se dibuixant una situació de control de la pandèmia i, a la llarga, de tornada a una normalitat esperada per tothom. Ja havíem sentit parlar de la variant anglesa però un cert optimisme semblava obrir-se pas, malgrat els advertiments dels científics, que continuen fent el paper de consciència crítica de la societat.
Fa molts mesos un editorial molt encertat de Le Monde deia que aquesta pandèmia és sanitària però que calia ser conscient que també és “organitzativa”. I assenyalava que la manera com les societats, més ben dit, els governs, s’organitzen la complica. De moment, només tenim dues armes clares contra el virus: els vaccins i, sobretot, la distància física. Però la distància té unes conseqüències econòmiques que els estats no volen assumir, en una tria, en una decisió, que diu molt de la immoralitat del sistema en què vivim. I és perquè és impossible de conciliar allò que ells volen conciliar que el desconcert “organitzatiu” és tan notable, greu i perillós. Les decisions que es prenen, que prenen els governs, tenen conseqüències en forma de morts. Que algú sembla voler oblidar.
Nadal : esdeveniment, Le Monde : mitjans_massius