Què va exclamar el Pere?
-Arri!- cridà en Pere, ventant garrotada a l'euga… L'Antonet tornà a somicar…
L'euga féu un bot endavant i els vailets quedaren glaçats. A dues passes del camí hi havia un home penjat… un raig de lluna li pega en plena faç. Era el malalt. En Pere sols va veure la horrible ganyota de la seva cara negra… L'Antonet sols es fixà en lo estirats que tenia els peus.
Cap d'ells féu un sol moviment… com en somnis varen sentir que l'euga se'ls enduia en un gran salt… que galopava… galopava com si se'ls emportés per l'aire…
Quan varen tornar en si, pels seus costats els erms de Torre-guillera s'esllanguien avall en suau pendent…
-Tu… que l'hats vist?… Oi que era ei?…- va dir en Pere amb veu molt baixa.
-Encara tinc un nus a la gola!- contestà l'Antonet, més baix encara. I tots dos alhora murmuraren amb veu tant baixa que se'ls va fondre pels llavis:
-Què era negre!-
-Què era llarg!…
L'euga tornava, a anar al pas… semblava tota abatuda, les orelles caigudes, el coll baix i brandant… La seva ombra, monstruosament estrafeta, lliscava tota estesa a flor dels erms, resseguint-ne dolçament les ondulacions. La lluna plena volava per les fondàries del cel tota rodona i molt petita… Sa claror queia sobre la terra i es congriava al sot, allunyant-ne els horitzons… De tant en tant se sentia al lluny el cant trist, però dolç dels mussols… passava a ratxades… en cantava un… en responien cent… després un altre en contestava més lluny… i callava tot. I en mig d'aquell silenci, els vailets anaven passant, aclaparats de por, sentint una vaga grandesa que no podien esbrinar; la grandesa de la tragèdia complerta, dels grans mals que no tenen remei… I pensaven que aquella mossa tan gopa que el tren s'enduia sempre, no ho sabia… que la senyora vella tampoc ho sabia encara… i que el mort s'estava tot sol, penjat d'una branca, allà baix, sota seu… I sentien que eren ells els únics que el vetllaven -perquè l'hi sabien,- caminant esmaperduts per les soledats del món…
Arri!