Què escoltava el protagonista cada matí?
-La viva, noies, la viva… a… a!- sentia cada dematí, entre somnis. Era un espinguet clar i alegre que es cargolava enlaire, al compàs d'un xic-xec de xinelles per l'acera…
A l'obrir el balcó, ja el sol se'n entrava per la meva cambra, escorrent-se a llenques polsoses per les escletxes de les persianes; aquell crit de -la viva!- ressonava més clar i més airejat i entre crit i crit, se sentia de tant en tant:
-A quant la dóna?…
-A sis.
-Uix! A sis?… i tant rebregada com és?…
-Ah, sí… fugiu la mi senyora!… A l'hora de la mort en tingués!…
-Deixa-la estar!… que no veus que fa cara de dejuni?… la viva, noies, la viiivaaa!…
I la professó anava passant carrer amunt. Les cistelles de sardina, rodones i plenes, desfilaven per sota el meu balcó com colossals peces de plata: les duien les marmanyeres, arremangades de braços, botent llurs carns macisses que pantejaven sota les robes al moviment del pas.
I en tant, amb les persianes entreobertes, ja tornava a mirar aquell tros de cel, ample, molt ample… i veia una vegada més aquell carrer, llarg, estès… sentia el remoreig llunyà de les fàbriques, quals xemeneies s'alçaven ertes al lluny, per damunt de les taulades, omplint l'espai de glopades de fum negre, i allà baix, al cap-de-vall, el veia a n'ell, el mar -estès com una cinta blava, tancant l'horitzó.
Més tard passaven ells, els pescadors… fornits, colrats, amb amples calces de burrell, amb folgades camisetes blaves i mocadors virolats al coll, caminant mandrosament, brandant d'un cantó a l'altre, com si els costés d'arrossegar els esclops…
La viva, noies, la viva… a… a!.