Amb qui parlava la Nieves?
-Desenganya't: sóc massa poc, per tu, i no ho voldran mai, que ens casem…
Però en Pasqualet protestà vivament:
-El papà estima molt el teu pare…,i ell també va voler casar-s'hi amb la dona que li agradava…-I com la noia somrigués amb poca confiança, solia afegir, fosc, amb energia continguda:
-Ademés, que si em volien privar, també fóra igual, perquè me passaria del seu consentiment…
-Oh, no! Reina Santíssima!-feia la Nieves, alarmada. -Que potser te deseheretarien; i no vull que per mi perdis el que et pertany!…
-¿Què se me'n dóna dels diners ni de la fàbrica, si per tenir-los havia de renunciar a la felicitat? Tindré la meva carrera i no hauré de menester a ningú per mantenir-te…-I repetia una i altra volta que es volia casar tan punt fos enginyer… Entretant, sentia fretura dels besos i abraçades de l'estimada. Mes aquesta, a mida que sanava fent gran shavia anat fent més mirada, més pudorosa.
Sa honestetat no era filla dun propòsit, sinó del natural; i cada cop que el promès, despitat, se queixava de lesquerpesa della amb el senyor Reguera, aquest sentia esvaniments de joia i calfreds de voluptat. Segur ja per aquella banda, satreví a aconsellar, amb rialleta de suficiència:
-No en faci cas…Totes són així… Quan pensen que les estimen, se fan valer… Si vostè no fos tant jovenet, si estigués més fred, si li fes compendre el favor que li fa mirantse-la, aleshores fóra ella la que li aniria al derrera…A les dones sha de saber manegar-les…
I en tantes ocasions apuntà, com accidentalment, aquell criteri del senyor Reguera, que a la fi va començar a destenyir sobre la rectitud ingènita de lenamorat. Les múrries, les facècies dels primers anys del batxillerat tornaren a contorbar les entrevistes de la parella, i les primeres nuvolades, positivament de mal averany, aparegueren en el firmament puríssim de llur amor.
Amb en Pasqualet.