Què exclamava algú?
Ave Cesar - cridava mossèn Joan des del cap de l'escala, obrint els braços com un San Crist, dins dels quals se tirà en Montbrió, no amb aquell enjogassament d'altres dies, sinó amb certa gravetat o, millor dit, esllanguiment, que no impedí pas que son oncle l'estrenyés ben fort.
-Valga'm Déu, i lo que et feies gruar! Ens havies ben avorrit.
-Què m'he fet gruar?- féu el jove, corresponent amb cert descuit a les carícies del vell capellà.
-Figuri's que vaig rebre el propi ahir a set hores del vespre, i… ja em té aquí. Què vol més?
-Un propi ahir? -respongué el Rector amb alguna estranyesa. -Ah! ja ho entenc- afegí amb un lleuger deix de dolça amargura. -El colós d'or amb peus de fang s'ha adonat, per fi, de què era ben caigut, i, esvaït com fum son orgull, demana quart i ajuda al despreciat d'ahir, qui… es deixa convèncer. I jo, que m'escarrassava inútilment cridant-lo per mon compte…
-No hi toca pas sinó a mitges, perquè sols a mitges sap del vent i del torrent- digué en Montbrió, animant-se una mica. -El cert és que vostè no em donava gran cuidado, perquè sé que no li volen pas mal. En quant al colós d'or, que li diu vostè, ¡que en fa de temps que el fang se li n'és pujat al cap! Ni esma té ja per a cridar a ningú. Encara que no sé què puc adobar-hi en el plet que aquí es debat, mentiria si digués que he pujat per ell.
En això entraven a l'estudi, i el jove, trencant de conversa, preguntà:
Ave Cesar.