Com estava l’embarcació?
La barca s'era emproada. Ho vaig conèixer per la inclinació persistent del pis, pels ressalts de la marxa… per certa intuïció, de la qual és difícil esbrinar els fonaments.
-Ens enclavem de proa: repara- vaig dir a en Cadernera, que s'havia emparat de les meves mans i plorava acotant-hi la cara.
-És que ens omplim- va fer ell alçant el cap.
-Un cop plens… anirem a fons?
-No, això no, pubilla. Portem càrrec de fusta: dogues de castanyer.  Hem de surar per força.

-Així rai!- vaig exclamar, respirant ample.
-Es perill ès un atro. Diuen que amb es balanç de s'arbratge sa barca es tombarà.
-Qui ho ha dit?
-Ells: es vostro pare i en Vadô.
Emproada.