Quan van començar a caure gotes?
-¿Quin sant s'haurà trencat el coll -pensà, doncs, la Tecla perquè aqueixa guineu doni cacauets a la meva menuda?… Com no perdi el cervell!…
A cosa de mitja tarda d'aquell mateix dia començà a plovisquejar. La Tecla tenia la roba estesa al pati i se n'anà amatent a recollir-la. El nen dormia al bressol, la nena menjava pa amb confitura…La mare va estar fora del menjador pocs minuts… Al tornar-hi s'havia consumat quelcom verament espantós.
En el bressol, el ninet, ajegut boca en alt i sens moviment, tenia els ullets imponderablement badats i tota la cara blava com un sangtraït; la nena, de peu a son caire, li estava ficant a la boca bocinets de pa: ja n'hi tenia tota la gorja plena…
A l'ahuc frenètic de la pobra dona esparverada, la primera persona que acudí fou la veïna del davant: tenia uns pòsits estranys de guilla curiosa…
La nena, al veure-la, li cridà amb alegria:
-Xès mot el nen!… Xès mot el nen!…
I era mort, en efecte. Res hi havia valgut per a retornar-lo.
Han passat molts anys, força anys… La Garideta és tota una noia, i és sola i és pubilla; car sa mare no ha tingut cap més hereu que la fes caure de l'escambell.
Ella és una bona minyona, dolça i tranquileta; mes entre ella i sa mare sembla que hi hagi com una certa cosa inexplicable, com una penosa remembrança. Pensen sovint l'una i l'altra en aquella tragèdia d'anys enrera, i, al pensar-hi, l'una i l'altra pensen també, sens saber per què, en la veïna del davant. L'una té ben present aquella veu estranyament manyagosa que oferia cacauets, i l'altra… l'altra no sap si l'ombra que li passa pel cervell és resultat d'un somni o llavor de fals testimoni… Però mai s'han comunicat mare i filla aquella impressió.
A cosa de mitja tarda.