Què estava fent l'animal?
L'egua es frisava en aquella espera. La ferum de carnassa de moltó sofregida que expandia la taverna d'en Roig la molestava. Les mosques turmentoses com mai, li clavaven el fibló; i ella, pernejant, havia temença de malmenar alguna criatura. Darrera seu una collada de nois i noies armaven gran brogit tabolejant i pegant-se esquenades.
En això, en mig les naixents cabòries d'egua despacientada, oí esclatar un mot ardent i terrible, que devia ser una blasfèmia, acompanyat d'un d'equests gemecs de destraler inseparables de tot esforç desesperat. A l'acte experimentà una punyida freda i dolorosa, vivament dolorosa, sota mateix del ventre. Fou tan irressistible allò, que, a desgrat de tractar-se d'una bèstia soferta i manyaga, pegà un bitzec de guitzes que de poc estavella els més propers.
Aviat es veié rodejada de curiosos que la miraven espalmats, les cares llargarudes i tràgiques. Percebia el sorollar d'un líquid que es vessava a raig, talment, com si algú, molt a prop d'ella, decantés l'aigua d'un càntir pel broc gros.
Una bravada de femta li pujava a la boca, una gran angoixa l'envaïa, obligant-la a panteixar, i un tel li tapava la visió. Flectà les cames (primerament les del darrera; després les del davant), i restà amb els narius dintre la pols. Cada esbufec n'aixecava un núvol, i cercà forces per enlairar el morro i respirar. Mes era endebades: sentia un pes colossal al cim de la testa; un vertigen tenebrós la feia giravoltar, aplanada al sòl. Li semblava, també, que la terra de la plaça se li fiqués gorja endins, absorbida per aquell bleixar d'agonia, emmotllant-se-li als pulmons, emplenant-li les entranyes d'un fangueig asfixiant, nauseabund, mortal.
Esperant.