Cap a on es dirigeixen?
-Vaja- em diguí: -Pere, això no fa per tu: ¡ és massa de patent. Anem cap al carrer de la Canuda, que La Margarita potser podrà convenir-te més. Però ca!…La Margarita era feta i pastada a La Mascarita. S'assemblaven tant, aquelles dues reunions, com s'assemblen dues gotes d'aigua: són dues germanes bessones que el que no s'hi fixi amb detenció es creurà que és una mateixa. Nenes boniques com allà, cares hermoses que sembla que a un li diuen vulgueu-me, ullets que piquen com matafaluga, i… ai! Si no me'n vaig d'aquell sarau, jo crec que m'empasso. Allí sí que en Camprodon faria dir al seu Titó:
Las hay muy saladas, muy…!
Creient que la impressió fóra menos forta, torno a agafar el gambeto, que la calor m'havia fet deixar mentres menjava un bocí al restaurant i (que per cert és a comodo, si bé tenen uns mossos… ei! no de l'Esquadra… que compten un de pa i tres i mig de peix, que fan cinc, i un i mig de rabes… diguem set, i tres i mig d'una truita onze, i etc.), i xano-xano, com aquell que ja ha sopat, me les planto cap al niu del Gavilan. Me n'entro cap dins i… renoi!… a Barcelona no hi ha lletges. Quin sarau més gavilan! ¡Però quin sarau més curro! Mentres estava veient aquell planter de minyones, romp la cobla amb un rigodon i comença a ballar D. Quijote, Els reis moros, D. Re, i fins Mefistòfeles! Allavors si que em vaig dir: Pere Pau, cap a casa: anem-nos-en al llit, que aquí el dimoni hi balla.
Cap al carrer de la Canuda.