Qui se'n va anar?
-Tu, xarric, que no tens cap xurmé?
-Aquest any no, son dues xurmeres.
-I d'aquestes, quan ne vos?
-Nou unces.
El marxant sense dir un mot s'allunyà.
-On vas tan esverat! parlem! ¡ja em posaré a la raó!
I sota un sol aclaparador, la vaca pacient, bo i remugant, rep el cop de cap del vedell que mama afamat. Un ramat de bens resten quiets amb el cap baix i amagat com si parlessin conjurats. Els garrins dins les gàbies, sota l'ombra de les branques del vern, uns dormen apilonats com si tinguessin fred, altres flairen amb el morro brut de fang i graten la terra amb les potes petites i blanquinoses. I entre la vèrbola de la gent esclaten els bruels dels bous com les notes d'un orgue desafinat, els esquellerincs dels cavalls, que s'esquiven les mosques, lligats als carros, que han dut els animals a fira, i la cridadissa dels porcells quan són agafats pels compradors.
L'avi Pelat hi havia dut un ruc petitó i panxut i vell com ell.
-I dôs, jo em creia que no es portava bèstia rossam?
-Aquest no és bèstia; és un amic que va amb mi.
El marxant.