Explica de manera resumida les idees principals d'aquest text:
Si les portes giratòries no han estat mai un problema per a algun polític, aquest cas és el de Luis de Guindos (Madrid, 1960), qui està acostumat a recórrer d'anada i tornada els alts càrrecs públics i privats en funció de si el PP governa o no, i sense haver d'acreditar massa una bona cartilla de serveis en el currículum recent.
Membre del Cos Superior de Tècnics Comercials i Economistes de l'Estat, alguns li critiquen la seva manca de definició política, mentre que d'altres destaquen que aquesta independència li permet més llibertat de moviments -i no només per fer salts de l'administració a l'empresa i viceversa-.
De fet, va començar a ocupar càrrecs públics a partir del moment en què els populars van tocar poder per primer cop a nivell estatal, quan José María Aznar va guanyar les eleccions del 1996.
Vocal assessor del secretari d'estat d'Economia i cap del gabinet tècnic de la secretari general de comerç, aquell mateix any va ser nomenat director general de Política Econòmica i Defensa de la Competència, moment a partir del qual va anar formant part del consell directiu de Renfe, de l'Institut de Crèdit Oficial i de la Societat Estatal de Participacions Industrials.
El 2000 ja va ascendir a secretari general de Política Econòmica i Defensa de la Competència, i el 2002 a secretari d'estat d'Economia -amb Rodrigo Rato com a vicepresident econòmic, amb qui va teixir una relació d'amistat que va trencar-se arran dels escàndols d'aquest al capdavant de Bankia-.
Des d'aquest càrrec va declarar a l'ABC, el 2003: "[A Espanya] no hi ha bombolla immobiliària, sinó una evolució de preus a l'alça que s'aniran moderant amb més habitatges de lloguer i més transparència en els procediments d'urbanisme".
No va anar ben bé així.
Un cop el PSOE va reconquerir el poder el 2004, només va trigar tres mesos des de les eleccions en ser nomenat membre del consell assessor de Lehman Brothers per a les seves activitats a Europa.
Dos anys més tard, ja era director de la filial del banc d'inversió americà a Espanya i Portugal, responsabilitat que va mantenir fins que aquest va fer fallida el 2008 i, amb això, va originar la crisi financera global.
Una taca a l'expedient que no va impedir que Mariano Rajoy pensés amb ell per reflotar l'economia estatal com a ministre d'Economia el 2011, tot i que no havia tornat a acostar-se al partit des d'un càrrec públic mentre aquest seguia a l'oposició.
Durant aquest període, de fet, també va ser director de l'Institut d'Empresa, va pertànyer als consells d'administració d'Endesa, Unedisa, Logista i BMN, va exercir de docent a la facultat de ciències econòmiques de la Universitat de Navarra, va responsabilitzar-se de la divisió financera de PricewaterhouseCoopers i va treballar per al consell d'administració del banc Mare Nostrum.
La seva recepta: retallades i reformes laborals i financeres
Cul inquiet, durant aquesta temporada sí que va tenir temps per coordinar el 2010 un llibre de la FAES que és considerat el pilar ideològic del PP per a la reactivació econòmica, basada en la contenció de la despesa pública, i reformes en els àmbits laboral i financer.
Mesures que ha pogut impulsar sense que li tremolés la mà com a ministre.
De fet, un vídeo el va pescar el 2012 mentre confessava amb sinceritat les seves intencions al Comissari Europeu d'Assumptes Econòmics i Monetaris, Olli Rehn: "Demà aprovarem una reforma laboral extraordinàriament agressiva".
Gran aficionat a l'Atlètic de Madrid, tot i que la seva passió és el tennis, a aquest ministre casat i amb dos fills se li ha fet llarga la legislatura, sense canviar de càrrec durant tant de temps -amb dues pròrrogues incloses-.
Per això, ha expressat en diverses ocasions que buscava altres reptes fora del govern espanyol, fins al punt que el 2015 va intentar esdevenir president de l'Eurogrup, tot i que l'escollit va ser finalment l'holandès Jeroen Dijsslboem.
L'intent de col·locar discretament l'exministre José Manuel Soria -de qui n'ha heretat les competències- com a director executiu del Banc Mundial, malgrat l'escàndol que va esquitxar-lo arran de la seva aparició als papers de Panamà, va debilitar De Guingos a l'executiu.
Això i la seva voluntat de canviar d'aires, però, no han fet desistir Rajoy de tornar-lo a cridar a files per acabar d'endreçar els comptes espanyols com a ministre d'Economia, Indústria i Competitivitat.
La carrera professional de Luis de Guindos ha estat molt variada. Sempre que el PP ha estat al poder o a l’oposició, ha ocupat posicions importants tant en càrrecs públics com privats. I tot i haver admès que buscava reptes fora del Govern espanyol, Mariano Rajoy sempre ha volgut tenir-lo com a ministre.