Què observava el personatge?
-Elaaa… emaaaa… enaaaa…
Mentre tant veia que en son veí s'hi desarrollava una lluita terrible… aquella última cirera el temptava… el seduïa… les altres havien estat tan bones!…
Però en Peret ho sabia!… Ell havia vist com es palpava la butxaca!… Què fer?… Agafar-la… peró i si en Peret se'n adonava?… deixar-la estar… però si fet i fet ja no més n'hi havia una… i les altres havien estat tant gustoses!…
I en Peret, mentrestant:
-Enyaaa… oooopé…
Durà estona… molta estona… però a l'últim succeí lo de sempre. La carn és dèbil.
En Peret al sentir-se alleugerit de l'última cirera, ara és hora! -es digué- i sense encomanar-se a Déu, ni als sants, del primer cop de puny, ja tingué en Nofre per terra.
Fou obra d'un moment i aquell rotllo tan pacífic es convertí en una olla de cols quan bull. En Peret, agafat amb en Nofre i cridant: roba-cireres! roba.cireres! anava a tomballons omplint-lo d'esgarrinxades i cops de puny. En Nofre prou procurava defensar-se com podia, però més dèbil que en Peret, anava sempre a sota. La demés quitxalla, esbalotada i ardida amb l'espectacle, movia un xivarri aixordador. La noia creient que el millor medi de posar ordre era la llei marcial, agafà la canya amb les dugues mans… i garrotada de cego. El remei fou pitjor que el mal. A cada garrotada esgalabrava un marrec… Aviat no hi hagué front sense xiribec. Un cop de canya mal dirigit agafà el cartell de cantell i el partí en dos trossos. I la quitxalla s'apoderà del que després del quadro caigué a terra i en venjança dels cops rebuts, les emprengué a introduir la desunió en les lletres de les beceroles… En un moment no quedà un bocí de cartell i allà volaven pels aires perseguint-se i esquivant-se la h i la m, mentre per terra, en un recó, es cargolaven amb extremituds d'epilèptic furor la z i la t.
Que en son veí s'hi desarrollava una lluita terrible.