Qui sap com arrencar?
Ningú sap com començar. A l'últim el noi, que mal que mal és el menos tonto…
-Veníem per allò que li vaig dir.
-Ah! bueno: me n'alegro molt.
-La de casa no ha pogut venir per la ditxosa migranya, però ja ens ho hem parlat tot i per nosaltres no hi ha inconvenient.
En aquest moment; la senyora Socors obre una escletxa de la vidriera i fa: -Sit, sit… Pere, corda't la levita.- El senyor Pere, distret, s'havia posat una armilla vella de setí, i, com el setí fa allò que es talla, li penjaven tot de filagarses com si fos un gec d'andalús.
-Sit, sit!- tornava la seva dona; però, ca! ell no ho va sentir, i, cansada, ho va deixar córrer, tornant-se a ficar dins.
-Bueno, doncs, tindré un gran gust…- diu el senyor Pere. -Perquè jo… m'enten?… no vull escalfar cadires a casa i… de seguida ho vaig dir al seu noi. Si vostè va amb bon fi, faci venir a parlar al seu pare.
-Sí, senyor, doncs.
-Vaya, vaya.
-Vaya, vaya.
I ningú sabia què dir altra vegada.
Ningú.