Utilitza una sola oració per resumir la idea més important d'aquest text.
Juli Soler va arribar al Bulli l’any 1981 per fer-se’n càrrec.
Aquell jove nascut a Terrassa el 1949 era un enamorat de la restauració i de la música.
Ell va desenvolupar un concepte modern de restaurant, a l’espai de la sala i en la gestió.
Tots dos de costat van revolucionar la cuina d’avantguarda i la idea de restaurant en el tombant del segle XX.
Tots dos van estar vinculats amb Juli Soler durant els anys setanta, abans que arribés al Bulli.
Era Ca la Sila.
L’espai tenia un escenari i una cuina de carbó.
Al voltant d’aquests dos elements, explica Parellada, hi passaven coses cada dia, fins a altes hores de la matinada.
Diu que era un cabaret berlinès en ple centre de Granollers.
I va contractar de director del cabaret el seu amic Juli Soler.
Quan passava algun circ per Granollers, llogàvem de sotamà artistes perquè hi vinguessin a fer el seu número.
Els convidàvem a sopar a canvi del número.
Va durar dos anys amb prou feines, del 1979 al 1980, una època de transició política en què semblava que qualsevol nit podia sortir el sol.
Juli Soler li va demanar que assagés un número per pujar a l’escenari les nits que no teníem espectacle programat.
Va reunir tots els cambrers de l’establiment, els va col·locar un llum de miner al front, la safata al palmell de la mà i, així guarnits, els feia cantar a cor «La Santa espina» en castellà…’
Continua Ramon Parellada: ‘El meu invent de Ca la Sila va procurar força mala fama a la família de la Fonda Europa.
Fins al punt que el consell moral de les forces vives de Granollers va anar a trobar el meu pare per dir-li que jo estava portant el municipi a la perdició i que havia de tancar les portes de l’antre. (…) El meu pare em va dir simplement: ‘Porta’m les claus de Ca la Sila.’
Així es va acabar. (…) Juli i jo vam decidir plegar i emigrar.
Juli Soler va anar a passar uns dies de descans a Roses i allà el van fitxar els del Bulli, fins a convertir-se’n en director.’
Explica Juli Soler: ‘Jo només havia estat un parell de cops a la cala.
La carretera estava plena de sots i clots.
El telèfon només funcionava a estones, hi havia freqüents talls d’electricitat; no era una zona protegida com ho és ara, sinó més aviat una zona abandonada, però no vaig dubtar gens davant la idea de desaparèixer del meu mapa del moment.
Suposava un canvi de vida, i la idea de fer-me càrrec d’un dels millors restaurants de Catalunya em va infondre valor per assumir el repte.
Vaig sortir volant cap a la carretera de la cala Montjoi.
Portava un abric de pell de xai i, malgrat que estàvem en ple mes de desembre, feia un sol de justícia.
Vaig anar pujant a peu per la carretera, nerviós.
Pujava i pujava, i al cap de dos quilòmetres vaig passar per davant del Dolmen esbufegant, i dos quilòmetres més endavant per la Torre del Sastre.
Ja en aquella època, El Bulli es distingia de la resta de taules del país.
Segons sembla, al doctor li va agradar la forma descarada d’explicar que, per a mi, el més important era que la gent s’ho passés bé i que sabia com aconseguir-ho.
Tanmateix, la meva experiència en l’art del bon menjar i beure, inclosos els meus coneixements de l’ofici, no estaven a l’altura, ni tan sols per començar.
I així li ho vaig fer saber, i llavors el doctor em va proposar dos mesos intensius de viatges i visites als millors restaurants de França, Bèlgica i Alemanya.
Quan vaig tornar, a mitjans de març de 1981, vaig assumir la meva primera temporada com a director.’
Juli Soler va fer-se càrrec del Bulli el 1981 i el va gestionar seguint un concepte modern i revolucionari.