De quin tema parla el text?
El fenomen de la persecució dels membres de l'Església Catòlica que s'emmarca en el context històric de la Guerra Civil espanyola comprèn a milers de persones, religiosos i laics, que formen part del conjunt de Víctimes de la Guerra Civil espanyola, i inclou també la destrucció de patrimoni religiós artístic i documental. Entre aquestes persones es van trobar nombrosos religiosos membres del clergat secular, ordes, congregacions i diferents organitzacions dependents de l'Església Catòlica espanyola que van sofrir actes de violència que van culminar en milers d'assassinats, aconseguint les dimensions d'un fenomen de persecució a les àrees de control nominal republicà majoritàriament, encara que no únicament, durant els primers mesos del conflicte armat i de la revolució social que va tenir lloc en aquesta zona. A la zona sota control de les forces revoltades van existir també episodis, en un nombre moltíssim menor i en moments puntuals, cap a religiosos (catòlics o d'altres confessions).
Aquesta violència no només es va manifestar en contra dels drets fonamentals de milers de persones, moltes de les quals van ser assassinades —algunes, fins i tot, després de sofrir tortura—, sinó que també es va exercir de manera sistemàtica contra aquells béns i objectes considerats símbols de la religiositat, danyant o destruint gran part del patrimoni arquitectònic, artístic i documental.
La interpretació de l'origen i motivacions generals d'aquests fets, així com de les circumstàncies d'alguns d'ells, en particular pel que fa a la seva consideració des de la dimensió política i religiosa, però també sobre la seva terminologia, l'actitud de l'Església i les seves conseqüències en el desenvolupament de la guerra i la posterior repressió del règim franquista, són encara objecte de forta controvèrsia entre els especialistes.
Citat com a referència en nombroses altres obres, un detallat estudi publicat el 1961 per Antonio Montero Moreno, va identificar a un total de 6.832 víctimes religioses assassinades al territori republicà, de les quals 13 eren bisbes, 4.184 sacerdots, 2.365 religiosos i 283 religioses.
L'Església Catòlica, considerant que moltes d'aquestes víctimes ho foren com a "conseqüència de la seva fe", les va definir com màrtirs. Aquesta denominació de caràcter religiós va ser també adoptada per la propaganda del bàndol revoltat i posteriorment, per la dictadura franquista, fent-la extensiva a totes les víctimes afins a la seva causa, els qui van ser cridades màrtirs de la Croada o màrtirs de la Guerra Civil.
Encara que reclamat pel règim franquista i malgrat la seva estreta relació amb l'Església Catòlica, no va ser fins al cap de la Transició Espanyola, quan el Vaticà, durant el papat de Joan Pau II i després de la modificació el 1983 del Normae servandae in inquisitionibus ab episcopis faciendis in causis sanctorum el Codi de Dret canònic aplicable i vigent fins llavors, que establia un termini mínim de cinquanta anys abans de presentar els processos a Roma, va impulsar nombroses causes de beatificació i canonització, generant un polèmic debat entre diferents sectors de la societat espanyola, que van desembocar a partir de 1987 en les primeres cerimònies.
En el context de la controvertida iniciativa legislativa del Govern espanyol presidit per José Luis Rodríguez Zapatero sobre la "Llei de Memòria Històrica" i malgrat les crítiques rebudes, el Vaticà, prosseguint amb les causes de beatificació que van començar a obrir-se més de vint anys abans, va dur a terme una massiva cerimònia de declaració de beats "màrtirs" a la tardor de 2007.
L'anomenada persecució religiosa i el martirologi posterior foren un dels principals elements propagandístics del bàndol feixista en la guerra civil, i posteriorment durant tota la dictadura franquista, com a element legitimador. Com ho explicà el religiós i historiador Hilari Raguer en referència al discurs del Papa Pius XI:
El text tracta sobre religió.