On va conèixer en Víctor Buxareu i Buxareu?
Jo vaig conèixer en Víctor Buxareu i Buxareu en un dolç poblet de muntanya on em deixo caure gairebé tots els istius.
En aquest poblet no hi tinc casa pròpia ni llogada, ni una llenqueta de terra, ni una tomaquera tan sols; no m'hi lliga cap interès material, per petit que sigui. Això és causa que el seu record no faci trontollar el meu egoïsme: ni em treu la son el presseguer exposat a la golafreria pública, ni el mestre de cases que no fineix mai la paret del galliner.
Aquest poble no és gaire lluny de Barcelona; permet l'anar i venir cada dia; cosa que el fa assolible a molta gent de despatx. Però, sigui pel que sigui, la concurrència hi és escassa; i no pas per falta d'aigua, ni de verdor, ni de bones vistes. No vol dir tot això que en el poblet deixi de formar-s'hi colònia. Ben al contrari; hi ha una mena de colònia reduïda, ensopida; d'aquestes colònies que, encara que siguin d'estar per casa i dispensin de tot enfarfec sumptuari, tenen l'inconvenient gravíssim que les trobes a cada moment i no t'és possible donar un pas si no és en comunitat.
Però jo confesso que es pot passar per això i molt més, perquè el poblet s'ho val i ho fa perdonar tot. Com que és en una vall pregona i els pendents li venen a sobre, per tot arreu se sent una cançó d'aigua que no s'acaba mai.
La seva gràcia no l'envileixen els pantalons de color de crema guardadors d'arrogàncies abdominals, ni el castellà barroer d'alguna dama, ni els paperots que hi ha vora les fonts, entre els blauets i les campanetes, greixosos d'acariciar la xocolata i la llonganissa.
Per damunt de la trista deixalla dels homes, hi ha el meravellós encantament de totes les coses vives; i jo, per part meva, servo d'aquest poble els més amables records: ja sia la imatge del dessagnament solar, de la fumarella de boira o de la nuca rosada víctima del boll.
En els llocs on el nombre d'estiuejants és reduït, té una importància capital el saber (quan encara no apreta la calor) qui són els novells, quina casta de gent anirà a raure a tal casa o a tal altra; perquè, naturalment, en els poblets d'estiueig hi ha sempre els emigrants i els ocells de pas; com que els que se'n van per tornar l'any vinent ja es coneixen i ja s'ho han dit tot, els ocells de pas vénen a ser en definitiva l'èxit o el fracàs de l'istiu.
No costarà gaire imaginar-nos els salts que fa el cor quan es veuen venir per la carretera les tartanes que duen als nous estiuejants. Entre les dues rodes plenes de pols, i sota la vela decrèpita, bateguen les ànimes que han de posar una mica de gràcia, ensopiment o lleugeresa dins d'aquest aire on deliren els pollancres i es belluga un bé de Déu de coses entendridores.
En un dolç poblet de muntanya on es deixa caure gairebé tots els istius.