De quin gendre parla una de les protagonistes?
-Veu? Jo vaig tenir…
-I el meu gendre… vamos, anem dient el promès de la gran… me diu… (perquè, no es pensi, per això de certes malalties és un botavant) sempre em diu: «-Cregui'm…-» Ai, em fan un fàstic, aquestes senyorotes arrossegant el vestit d'aquest modo! Ara digui: ¿no fa consciència?
A la noia n'hi hem fet tres, un de bo i dos així, per tot dur.
Ell sempre: «-Dona, no gasti! Dona, no gasti; quan serem casats ja n'hi faré jo, de vestits!» Jo: «-Tòful, deixa'm fer.» Es diu Tòful. Però, ara que hi caic, si vostè l'ha de conèixer! ¿No es recorda d'un pesador de mar que per anys estava a davant del forn dels Coloms? Un de gras, ben plantat, que per aquelles festes majors de tot el pla feia tronar i ploure?
-Ah! Sí? Es fill d'aquell?
Del promès de la gran.