A qui va anar a cercar el senyor Reguera?
Retornat a la fàbrica, el senyor Reguera buscà de seguida al fill del mestre: aquest volia anar cap a cal Carolí (ara ja no es veien en la farmàcia -tant per l'avís del senyor Reguera com perquè a la noia no li era tan avinent com abans deixar a l'àvia -sinó pels volts de la casa d'ella); però el senyor Reguera se l'emportà a passeig, vulgues que no, i, posant-li la rosa al trau, explicà, amb la salsa corresponent, meravelles de la pastoreta de Watteau.
-Ah, quina monada, si vostè hagués vista!… I que de seguit m'ha preguntat per vostè… Me sembla que, si a vostè li interessés, no hauria de fer més que allargar la mà; prou vaig conèixer-ho aquell dia… ¡Quina llàstima que ja estiga compromès!… -I com per ell sol, amb recança, afegí:-Aquesta sí que hauria fet lluir la casa Banyoles !…
Fins l'endemà en Pasqualet no veié la Nieves, en el bosquet de sobre el riu. Ell encara duia al trau la rosa vermella; ella ho reparà de seguida.
-Que és, aquesta rosa?
Ell, confós, vacil·là: hauria dit la veritat, però li semblà que no era prou correcte.
-Ahir va donar-me-la el senyor Reguera… Ella, sorpresa, el mirà a les ninetes; ell baixà els parpres.
-Ai, ai! El senyor Reguera?…
-Si… d'un ram que va dur de Barcelona per a la mamà…
La Nieves era llesta i pressentí vagament quelcom del que passava. Son front clar i pur s'acolorí d'una veladura rosada que hi muntava sempre que rebia una viva impressió. Només digué:
Al fill del mestre.