Quin estrany soroll es va sentir quan en Magí va tocar la porta amb el batent?
En el silenci van ressonar terribles com una amenaça divina, els dos cops que donà en Magí a la porta amb el trucador. La Teresa que s'havia acabat la garrafa de vi ajeguda en la cort, va alçar-se corplena d'espant… En la paret va fer-se una ombra gegantina que trontollava, duent la garrafa a l'una mà i el gresol a l'altre…
-Teresa… soc jo, obre… Teresa!- feu la veu d'en Magí en la solitud de la nit.
-En Magí! Déu del cel! en Magí- va exclamar aterrada, recalcant-se a les parets.
-Teresa!- i tornava a ressonar el picador de la porta en la buidor del molí. -Obre!
La Teresa tremolant va apagar el llum que duia i va mirar pel forat del pany. En Magí se havia assegut al banc de pedra. Estava tot canviat; tenia posat de venturós. A la claror de la lluna va anar treient les joguines, i tocà la trompeta per veure si se li havia espatllat…
La molinera sentí que la vergonya l'aclaparava i en veure al seu marit que tornava com abans, rialler, il·luminat d'aquell amor que ella va fer minvar, va clavar-se les ungles a la cara amb tota la força, folla de penediment! I plena de feresa va mirar que la porta fos ben tancada.
-Teresa! Teresa! que dormiu fort!
Va ressonar com una amenaça divina.