Identifica la temàtica clau d'aquest text.
La malenconia o melangia (del grec clàssic μέλας, «negre» i χολή, «bilis»), que sovint pot confondre's la depressió (del llatí depressus, «abatiment»), és un dels trastorns psiquiàtrics més antics dels quals es té constància. La medicina ortodoxa contemporània considera qualsevol trastorn de l'humor que disminuïsca el rendiment en el treball o que limita l'activitat vital habitual, independentment que la seua causa siga o no coneguda, com un trastorn digne d'atenció mèdica i susceptible de ser tractat mitjançant farmacoteràpia o psicoteràpia. Al llarg de la història de la medicina, s'evidencia la seua presència en els escrits i en les obres d'art, però també, molt abans del naixement de l'especialitat mèdica de la psiquiatria, és coneguda i catalogada pels principals tractats mèdics de l'antiguitat. L'origen del terme malenconia es troba, de fet, en Hipòcrates, encara que cal esperar fins a l'any 1725, en el qual el britànic Richard Blackmore rebateja el quadre amb el terme actual de depressió. Fins al naixement de la psiquiatria científica, en ple segle xix, el seu origen i tractaments, com el de la resta dels trastorns mentals, basculen entre la màgia i una teràpia ambientalista de caràcter empíric (dietes, passejos, música...); però, amb l'adveniment de la biopsiquiatria i l'enlairament reeixit de la farmacologia, passa a convertir-se en una malaltia més. De fet, l'èxit dels moderns antidepressius (especialment la fluoxetina, més coneguda per un dels seus noms comercials: Prozac, i rebatejada com a píndola de la felicitat) ha reforçat el “mite del fàrmac” de la societat occidental del segle xx.
El text tracta sobre psicologia.