Què vol la dona de Déu?
-Ai, Déu ens dongui un passament petit, però amb pau i harmonia- saltà la dona del quefe, que s'havia anat acostant poc a poc…
I callaren tots… sense moure's, amb posat de fonda preocupació…
En tant, a la placeta, fermada a l'acàcia, l'euga de Torre-guillera remugava son tou de palla, tot esquivant-se les mosques amb son aire indiferent…
* * *
Aquell dia, en Pere i l'Antonet, a cavall de l'egua, varen sortir de Vilavella a sol ben post. Bon tros abans d'arribar a Sant Antoni de la Vall, era ja nit tancada.
-Que farà lluna, avui?- digué l'Antonet, quan l'ombra s'espesseïa.
-Conto que sí- va respondre en Pere, mirant en la intensa blavor que tot ho esbarzerava. I varen callar tots dos… la sobtada marxa del senyor vell i la nena els havia capficat… la conversa del quefe amb el mosso havia estat per en Pere com una revelació de que no s'equivocava, de que aquella pena que havia endevinat en la mirada del malalt era certa… Totes les veus que fins allavors havien corregut formaven en son magí com un fons sobre del quin els fets d'aquella tarda es destacaven, i ara sí, ara n'estava segur de que tot allò del manefla de l'Andreu no eren cabòries… de que allí hi havia alguna cosa molt fonda i molt trista.
I anaven fent camí; les petjades de l'euga sonaven acompassadament en la immensa quietud que arreu s'esbandia; de tant en tant, els vailets sentien el xerricar de dents de les rates-pinyades que eixint de l'ombra es capbussaven en ràpids giravolts al seu davant i es fonien al lluny, voltant d'un vol llis… I semblava que l'ombra devingués més espessa. El cel era ple d'estrelles i els vailets sentien en son front un ventet fi i humitós que s'esbandia d'ample a ample per l'estesa dels camps endormiscats.
Essent dalt de Penya-blanca, va sortir la lluna.
-Tela!- digué en Pere, senyalant-la amb el braç estès… i tornà a callar. No se'n sabia avenir: tanta alegria per l'arribada i que hagués acabat d'aquella manera! Quantes angúnies devia tancar aquella nit tant calma!… i per una banda veia el tren allunyant-se corrent sempre, emportant-se'n en son alè de foc al senyor vell, malhumorat, a la nena, vestida de blanc, amb aquell llacet blau, tota trista, i per altra banda veia allà a l'esquerra seva el pa d'ombra que feia la fondalada de câl Boscàs, i li semblava que entre el tren que fugia i l'ombra immòbil, s'hi alçava quelcom fatal i terrible que vagava com una ànima en pena, per la calma de la nit.
Que els dongui un passament petit, però amb pau i harmonia.