Què li sembla malament a Llucià?
-No és indigne que permetin edificar així en aquests carrers? Aquí no hi ha consciència civil: aquí no hi ha res. Tots els que han estat regidors de vint anys ençà, podien ésser penjats sense injustícia. Saps quina gràcia tindria, a hores d'ara, aquest suburbi, si fos fet de casetes de dos pisos voltades de jardí? Jo recordo prou un petit aplec de neules que escriu sobre la ciutat-jardí. No és qüestió d'escriure, sinó d'apedregar regidors, d'insultar arquitectes, d'incendiar barriades bunyol!…
-Per l'amor de Déu, Llucià! Ja saps les atrocitats que estàs dient?
La pobre Angelina està una mica esverada: això li sembla alguna cosa més que un retorn d'energies. El Llucià d'abans era incapaç de cap violència de llenguatge: enraonava amb una placidesa impertorbable. És cert que de tant en tant deia una facècia; però sense verí, perfectament soluble en totes les atmòsferes. Les seves dites d'ara eren tot una altra cosa: ofenien i esgarrapaven sense cap mirament.
I, tanmateix, en el fons de les seves alarmes, l'Angelina s'alegrava de les exaltacions del seu germà: sentint la seva veu plena i vibrant, aquell aclaparament dels dies crítics li apareixia lluny, sense regrés possible.
Que permetin edificar així en aquests carrers.