Com són els cims de la lluna?
-Amb muntanyes i tot? -Ja ho crec. Amb grans muntanyes, més altes que el Montseny.
-I com se sap això? -Mirant-ho amb unes ulleres de llarga vista… unes ullerasses de gegant, que tenen cada vidre com una mola de molí.
-I a les muntanyes de la lluna no s'hi veuen arbres i cases i gent?
-No s'arriben a afigurar. -I rius?
-Tampoc se reparen; però hi ha mars. Jo vaig veure un mapa de la lluna i era igual que qualsevol de la terra: allí mars, allí continents, allí badies…
A tot això, en Xaneta m'anava tocant amb el colze i s'estremia amb un riure de conill; i, aprofitant una distracció d'en Lluís, qui s'encantava amb la visió del cel plena dels seus somnis, se m'acostà a l'orella i em va dir rapidament amb veu baixa i enriolada :
-Dali, dali garrofa, dali! Ma, si en tragina de morral aquest noi!
Vaig mirar-me'l amb una cara tota malagradosa. Figurar-se que jo era capaç d'enganyar el pobre Lluís! No mereixia una llisada aquell minyó presumptuós, que es creia més viu que tothom? Me vingueren a la punta de la llengua un reguitzell de paraules agres. Però que en trauria de dir-n'hi quatre? Qui era capaç de convèncer-lo que l'estelada no era una menudalla, que, ben arreplegada, li cabria al clot de la gorra? I, tot plegat valia la pena d'armar una batussa? Aixi doncs, d'una consideració a l'altra vaig anar-me empassant la mala saliva, que la pruïja dels dicteris m'havia fet a la boca, i vaig optar per callar-los; i, per a esbargir més la temptació, vaig aixecar-me i em vaig posar a passejar per sobre el marge, atalaiant el paisatge.
Més alts que el Montseny.