Qui va ser Ana-Matilde Martínez Iborra?
Ana-Matilde Martínez Iborra (València, c. 1910 - Mèxic, c. 1990) fou una professora valenciana exiliada.
Va iniciar el batxiller a sa casa, amb un professor particular segons costum de l'època, i el va acabar a l'Institut Lluís Vives. Va cursar Filosofia i Lletres a la Universitat de València (1926-1931) i el doctorat a Madrid. Fou de les primeres joves de la FUE (Federació Universitària Escolar), igual que la seua germana Amalia. El seu germà Manuel, estudiant de Medicina, va contribuir a fundar la Federació. El 1933 obtingué per oposició la plaça d'ensenyament mitjà i fou destinada a Irun. El començament de la guerra la va sorprendre a Madrid, fent oposicions restringides per a càtedres d'institut. Fou membre de la FETE (Federació Espanyola de Treballadors de l'Ensenyança) i va donar classes a l'Institut-Escola de València i a l'Institut Obrer de València (1936-1939).
El 1936 es casà amb l'escriptor, poeta i professor Antonio del Toro Fabuel, que pertanya a la UEAP (Unió d'Escriptors i Artistes Proletaris) i escrivia a la revista Nueva Cultura, amb Josep Renau i altres. El tall de Vinaròs la va sorprendre a Barcelona mentre visitava el marit, adscrit a la Direcció general de Belles Arts amb Renau. Al final de la guerra s'exiliaren a França i Antonio del Toro fou internat en els camps de St. Cyprien i després el Barcarès. En la segona quinzena de 1940 pogueren reunir-se a Bordeus i partiren cap a Santo Domingo.
Comença l'exili donant classe en un institut idealista, Juan Pablo Duarte, fundat amb altres companys d'exili; i treballa en l'organització de la Biblioteca Nacional. Col·labora en la revista Ozama i en l'emissió radiofònica diària Hora del mundo. La dictadura de Trujillo, malgrat haver-los acceptat, els feia sentir gran manca de llibertat i els va obligar a eixir cap a Mèxic, ajudats pel doctor Puche, director del SERE (Servei d'Evacuació dels Republicans Espanyols) i exrector de la Universitat de València. Allà, protegits pel mateix, iniciaren el seu «desterrament amarg i definitiu». De nou tornà a l'ensenyança a l'Institut Lluís Vives, fins a la jubilació. Amb Mercedes Maestre, metgessa, i Guillermina Medrano, professora, són les tres valencianes que honraren els seus ideals socials i polítics amb el seu treball, intel·ligència, honestedat i valor.
Una professora valenciana exiliada.