Qui va ascendir?
Com el dia assenyalat no havia de poder anar per a les joies, el segon pujà a advertir-ho a la promesa, i el dijous promesa i pare anaren a veure a l'hereu. Aquest era més mort que viu, però encara somrigué a la minyona amb un esblaimat somrís de felicitat, al veure-la.
S'encertà a anar-hi el metge, i el pare d'ella, a l'eixir de la cambra, l'aturà en un recó.
-Perdoni, senyor… ¿Vol dir que aquest noi se pot casar?
-Casar? -féu el metge amb un pam d'ulls.- I ara! Qui pensa en aquests disbarats?
-Es que es tenen paraula amb la meva filla…
-Alabat sia Déu! ¿No veieu que està a les acaballes de la malaltia?  ¡Fora que sigueu tots assassins!…

El metge se n'anà; pare i filla es quedaren i aquell vespre tornà a haver-hi consell vora el foc.
L'endemà de matí l'amo de la casa entrà al cambró de son fill…
Estava tot torbat, tot neguitós… L'hereu ho va notar.
El segon.