Identifica la temàtica clau del text.
L'arquitectura de la Xina és l'estil d'arquitectura que ha pres forma a Àsia Oriental des del segle I de la nostra era.  Els seus materials de construcció són generalment fusta i maó. Les columnes solen tenir escassa elevació i manquen de capitell. Les cobertes es completen amb un ràfec gran que al seu bord, sobretot en les seves puntes, s'encorba cap amunt. Encara que més ordenada en l'ornamentació que l'arquitectura índia, s'usen en ella variades decoracions policromadas: taulells, baldosins de porcellana, incrustacions, campanetes i joguines, amb nimietat de detalls. Els principis estructurals de l'arquitectura xinesa s'han mantingut majorment estables, sent els principals canvis només decoratius. Des de la dinastia Tang, l'arquitectura xinesa ha tingut una influència important en els estils de Corea, Vietnam i Japó. A través del segle xx, arquitectes xinesos formats a occident han tractat de combinar dissenys tradicionals xinesos amb arquitectura moderna -normalment en edificis governamentals- amb limitat èxit. A més, la pressió per desenvolupar les ciutats en la Xina contemporània va requerir major velocitat de construcció i un ràtio de terreny per àrea més alt, la qual cosa significa que a les grans ciutats la demanda d'edificis tradicionals, que per norma general tenen menys de tres pisos, ha decaigut en benefici de l'arquitectura moderna. No obstant això, les habilitats tradicionals de l'arquitectura de la Xina, incloent fusteria major i menor, obra de paleta i cantería, són encara aplicades a la vasta àrea rural xinesa.
El text tracta sobre arquitectura.