Qui va continuar parlant?
I encara digué més el procurador: -Jo vull esser el vostre companyó, i menar us vull i conduir a aquell lloc on teniu voluntat d'anar; car sense mi, no podríeu mai trobar la terra vertadera de la promissió dels Sants. En veritat, jo sé que a Déu plau que vengui amb vosaltres per donar-vos endreçament i portar-vos, d'ací d'allà, per aquell paradís de les delícies, lo qual Déu ordenà en la terra al bell mig del món i hi allotjà a Adam, el primer home, i féu-lo guardià i senyor de tot ço que hi havia dins, exceptat un arbre que Déu volia per Ell: tants n'hi havia donats dels altres, que bellament li hauria pogut guardar aquell per Ell, emperò, no ho féu.- Ço digué el procurador.
L'abad muntà a la nau amb aquest home i els seus monjos. I com ell entrava en la nau, el darrer de tothom, tots els aucells d'aquella illa, petits i grans, ajustaren-se a la ribera, per al comiat. D'una randa d'ales viva era plè l'aire, i d'una lleugera tremolor de vol; car els uns voleiaven, esquius i lleus, i no eren gosats de posar- se; altres, vinclaven els rams amb llur alada lleugeresa, espessos a manera de fulles, mig florint i mig volant, eixerits i brunzents i arraïmats. I tots començaren a cantar meravellosament i a la una; i d'aquella cantoria tothom n'era joiós i consolat, i no els bastava cor per abandonar la ribera alada i sonora. I el bon home insistia en dir: -Hissau veles i anem-nos-en a la bella ventura.- I com començaven a desplegar veles, arribà encara un gran esbart d'aucells blancs com la neu; i uns eren menuts menuts com a mosques, i altres una mica més grans com abelles i altres encara més crescuts com les buscaroles; i volaven i revolaven, i muntaven i davallaven, sense aturai ni repòs, i cantaven a manera d'homes i de dones i d'infants i suavíssimament deien aquests versets: Dominus prosperum iter faciet illis in tempore et implebit desiderium illis; spes omnium finium terrae et in mari longe; laetamini in Domino et exultate, justi, et gloriamini omnes recti corde. Gloria Patri et Filio, etc. (El Senyor prosperarà els llurs camins i complirà llur desig; esperança de tots els termes de la terra i en les llunyanies de la mar; alegreu-vos en el Senyor, els justos, i exulteu i gloriegeu tots els dreturers de cor).
I cantaven alternant aquests versets en tal manera que quan cantaven els uns romanien callats els altres. Finit aquest cant preciós, Sant Brandan i aquells qui amb ell eren, començaren de navegar fortment cap a Llevant; i quan els veieren partits, els aucells així mateix se n'anaren. I la nau errant tocà un dia la ribera i entrà en el port d'aquella illa, on sojornava el procurador. I en entrar-hi, tots començaren a cantar Te Deum laudamus: Te Dominum… I el procurador fou el primer d'eixir de la nau i de saltar a terra, i detràs d'ell tots els altres monjos. Quaranta dies s'estigueren en aquella illa del procurador, el qual copiosament sadollà de totes coses bones i els acompanyà per totes aquelles riberes, d'on era el guardià, i els mostrà tota quanta cosa hi havia plaent de veure. La bella aigua decorrent, entre l'herba verda que s'abellia a sa carícia lliscant, passava cantant sa fresca cançó rodoladissa. El cel, aquí, més rioler i ample, vestia el camp d'una claror purpúrea. Enflairava l'ambient odor d'estepes i garriga i de terra flonja, humida i núbil. Mesclaven els balsàmics alens la sàlvia i el romaní, la menta i les violes, la murta i els lliris. Sospiraven perfum, adesiara, els tarongers deliquiosos. Els fruiters hi eren agegantats, esponerosos salvatgement, i de totes maneres; i en les branques llurs, en companya i pau regnaven ensems la primavera en flor i l'autumne d'or. Eren perennalment poncellats i fruitats i fullats, pruneres i pomers. A la vora dels torrents, codonys autumnals i cireres de maig mesclaven sang amb ivori. Els préssecs i els albercocs, mostraven entre la verdor, llurs galtes odorants i vellutades. Els garrofers rodons, sota la volta immensa de llur brancam, abrigaven els castanyers hirsuts, rodons felinament i estarrufats. Del pas dels monjos estranys en fugien esquivament les bestioles. Sospeses d'un fil d'or, espaumades de l'embriagament, dins la voluptat del sol tebi i dels aromes, gronxàven-se les tarantes, que en veure els viatgers s'enfilaven branca amunt. Corrien a amagar-se els grills, que amb llur monocordi nocturnal, fan la solitud sonora. Els rams eren plens d'aucells, qui dulcífluament cantaven. Si altre paradís no hi hagués, sinó aquest dels aucells cantant, ja a bastament seria per emparadissar i beatificar aquell qui els sentís. Les perles de música que esgrana el rossinyol, la veu d'argent i seda de la merla, ni el doll de notes roents de l'alosa, dard de llum, ni aquell càntic que fila subtilment, damunt un ram de bruc, la cadernera, al càntic d'aquests aucells paradisíacs, podia hom comparar.
El procurador.