Què exclamava la gentada?
-Un home!… un home!…- es va sentir cridar per tots cantons…
-Prepareu els caps!…
La corrent se l'emportava cap a llevant… la gentada el va anar seguint… A davant la gent de mar, cares ferrenyes, gestos resoluts, segurs de sa força, semblava que anessin a lluitar a pit obert contra aquella mar sense fre, per a arrencar-li sa presa… després els curiosos, una massa ombrivola i lassa, que avançava a por a poc, com mig avergonyida…
I aquell home nadava… nadava braument, aferrat a un rem, amb el delit de la lluita suprema… A prop de les ones una dona desgarbada, semblava que l'ajudés a nadar, movent els braços… com ell els movia… Aferrada a ses faldilles una criatura plorava… I anaven avançant peniblement… l'home cap a terra, la dona cap a n'ell…
No devia ser a deu passes… Una ona monstruosa esclatà sobre el seu cap com una maledicció… La gentada reculà… després allargà el coll per veure millor… l'home ja no hi era… el rem sol botava per sobre les ones, com un boixet en mans d'una puntaire…
Aquella dona va caure en rodó i a son entorn s'hi féu un grup espès…
* * *
A la tarda el temporal havia amainat; els darrers remolins de vent empaitaven espai enllà les blanques resquícies de la boirada desfeta. El cel tornava a ser el de sempre, potser un xic més alegre, més blau i més fresc; sa blavor s'emmirallava en els bassiots que la pluja havia deixat al carrer… Allà baix, al cap-de-vall, les onades hi passaven encara de gairell, encabritades i llençant tofes d'espuma… El sol tocava a les cases de la banda esquerra i tornava a ses fatxades els tons vius que la pluja havia encartronat… però arreu hi havia una tristesa!… La gent era pels portals, parlant de baix en baix… sense un crit, ni una rialla…
De sobte passà a pas de marxa en Joanet, un pescador conegut de casa… en sos ulls esbarriats i en sa cara esgrogueïda, hi portava l'angúnia retratada…
-Joanet, que hi teniu algú en mar?…- li digué la meva mare.
-El noi, senyora, el noi!- i aquell homenàs plorava…
-Però…
Un home.