Qui deia uns mots?
El que parlava era en Cadernera: L'altre era en Vadô Set-trossos, que rebaté el xicot sobre els bancs galliners i, saltant-li al damunt i subjectant-lo amb una mà pel coll i amb un genoll pel ventre, l'entollà amb una corda, lligant-lo i relligant-lo, amb estrebades de ràbia.
-Escorpit verinós ¡mala pua! ¡ja et juro que no et desfermes!
-Què ve a ser, això?- vaig preguntar.
-Res- contestà en Vadô esbufegant.- Es vostro pare m'ha encarregat que lligués aquest rampí; però, alerta! això ès un dimoni!
En Cadernera encara li ventava puntades de peu.
-Deixeu-me estar, murri, botxí! Vui nedar! Vui estar llibert!  Lladre, més que lladre!

En Vadô assegurà els darrers nusos i se n'anà mig corrent. Aleshores el xicot se girà cap a mi retorcent-se les mans.
-Ara sí que som perduts! Murris! ¡Ara sí que som perduts! ¡Fugiran amb es bot i ens deixen aquí! No volen noses! Murris! ¡Al mencos no ens haguessin lligat!
En Cadernera.