Amb qui parlava la Merlona?
-Mira, Pelifet: jo, a casa, som senyora i majora mentre em mantingui viuda, i aquí tenim tot el que ens fa menester. Tu estàs molt endogalat pels gams de la difunta i ets un pobret; si em casés amb tu, perdria els meus drets i m'hauria de fer un tip de treballar a la vellesa… No em convé pas casar-me.
-Bé està, Merlona… Així, no hi ha res dit, i tan amics com abans… I en Pelifet se'n baixà cap a la plana a cercar el que no havia trobat a la muntanya.
A la plana en Pelifet hi tenia un amic que feia de masover: aquell amic ne tenia un altre més enllà, i aquell altre amic coneixia una minyona que tenia casera. L'amic ho digué al masover, el masover an en Pelifet, en Pelifet s'avistà amb la minyona, i al cap del mes de viudo tornava a pujar muntanya amunt, amb la barretina girada del revés, en senyal de dol per la difunta, però amb una nova muller al costat.
I vet aquí que, l'endemà de casat, se n'anà a fer llenya al bosc i trobà l'hereu Merló que també en feia.
-No ho saps, hereu? Me som casat!… -li digué en Pelifet.
-I amb qui vos heu casat? -preguntà l'altre.
-Amb una minyona de la plana… Quina minyona, hereu!
I de la gran alegria el cor se li trencà, els ulls se li entelaren i tingué tan bell tremolor de mans que donà un cop en fals i oscà tota la destral.
Però aquella alegria no li durà més que una setmana, car al cap dels vuit dies trobà a sa muller plorant, de cara a la plana.
-Ai, ai!… De que plores, Mió?
Amb en Pelifet.