Què van fer els personatges del text després d'haver fugit de l'amenaça?
Sortits en bé d'aquest primer perill, alçàrem el cor a Déu. El nostre cor era ple d'agraïment i tremolava, com un salteri de deu cordes. Bandejats d'allà, qui sap els dies que caminàrem i les terres que passàrem, sempre de cap a l'Orient. Arribàrem en un lloc admirable, poblat d'arbres altíssims, bellament espletats de fruites sucoses, dolces com la mel. Advertits per manaments saludables i formats per l'exemple i la paraula divina, gosàrem llevar els ulls al cel i dir: «Pare nostre, qui estau en el cel; a nostra llarga fam una taula havem parada en el desert; amb un festí d'aucell ens haveu regalats; amb fruites suaus i amb aigua viva.»
D'aquí entràrem en terra de Cananeus. Viuen en lludrigueres com els conills i les renards, que ells mateixos excauen en la pedra. Són encara més rics que no el Fill de l'home, qui no tenia lloc on tombar el cap. On se vulla vèiem uns ulls, plens d'astorament, oberts damunt nosaltres. Però els Cananeus no ens feren greu ni damnatge, per ço com la mà de Déu ens voltava amb un escut inviolable de incolumitat.
Sempre vers l'Orient per on Déu ens visità amb entramenes de misericòrdia. Amb cent i deu dies de camí arribàrem a la terra dels Pigmeus. No s'alcen de terra més d'una colzada. Vingueren, agressius, en flotó innumerable, espès i menut, de cap a nosaltres. I jo, miserable pecador Teòfil, vaig dir a mos dos germans Sergi i Higini: Deslligant els nostres cabells, au! contra ells! Quan ells ho veieren, varen pendre llurs fills i fugiren.
Alçaren el cor a Déu.