A qui cridava en Ció?
-Angeleta! Angeleta meva! ¿Ets viva? No't moguis,… espera't!
Quan en Ció va arribar a dalt, ran del cingle, semblava un desenterrat, ni habilior tenia per a parlar.
-Té la faixa, lliga't el cos,- va dir amb molta de pena.
L'avet mort de l'abisme, que sostenia la noia, tenia les branques blanques, pelat, sense una fulla. La boira s'anava aprimant i l'avet cruixia.
-Afanya't Ció…, que caic!
L'Angeleta es moria d'engúnia arrapada a aquell avet, amb els ulls estretament closos per a no veure la buidor aclaparant on queien ses gotes de suor.
La boira fugia depressa com a esgarrifada de sentir els cruiximents sinistres de l'avet…
En Ció li allargà la corda dels crepistells que havia tret dels bous de la carreta que seguien pasturant indiferents.
-Lliga't.
A l'Angeleta.