De qui parla el text?
Els dos vellets a cada tempestat es barallaven. Tant si era a l'hivern com si era a l'estiu, en sentir el primer murmuri del tro llunyà el vellet es volia llevar, i l'ermitana, que tenia mig any menys que el seu marit, el reptava com si fos un nin.
-No et llevis que estàs encadarnat!
-No caldria sinó!
-Ets vell i t'has de cuidar!
-Avui em toca a mi! ho saps? ¡Jo sóc l'ermità!
-Però jo toco amb més força!
-Que saps tu de bogar les campanes! ¡Jo amb un cop de picall faig anar la tamborinada allà on vull!
-¡Doncs fes-la anar a can Merla què no volen donar res!
-Calla! mal esperit! ¡Una ermitana que es venja! Donotes! Mala pesta!
De dos vellets.