Quin és l’estat de la noia?
-No enraonis, manyaga: descansa.
Em creu. Calla una estoneta, però no troba repòs. Està excitada. La barba li tremola, i els nirvis bruixulegen i salten en ses parpelles. Al cap de poc torna a posar-se a parlar, amb llengua arrossegadissa, amb un borbolleig penós, sense donar entonació al discurs. -La mare és del puny estret. La gran rata m'amagava el vi… Me té tancada amb pany i clau, i la… la…- Perd el fil de la idea. La seva vista es desllueix com un punt de la nit del qual acaba de caure una estrella. Després d'un moment la llum torna als seus ulls, i un somrís maneja els seus llavis relaxats. -Saps?… em caso la setmana entrant amb en Panxo Canyelles. Ès vell, però presentós, i ès… ès un burro d'or. M'ha demanat perquè sap que sóc de sang reial… Les joies són encarregades a Barcelona: mantellina negra… el gran ròssec… arracades de dallonses… Tu n'estaràs pla cofoi! Oh! oh! oh!… la ventafocs!… Xinel·les de vidre… vestits dels peixos de la…- I a mitja paraula s'atura amb la boca badada, i les seves carns es tenyeixen d'una grisor cadavèrica. S'apreta el ventre com si hi tingués una viva dolor, i vinga balandrejar de mig cos en amunt, balandreja que balandreja, tot llançant uns gemecs que s'assemblen al belar d'un cabrit nadó. I jo resto immòbil al davant d'ella en la melangiosa actitud amb què el Dant contemplava les ànimes en pena, de les quals no podia pas alleujar els suplicis.
Està excitada.