Llista i classifica les entitats de què parla aquest text:
De què serviria, als efectes pràctics, que la llei digués que jo he de saber una llengua si no la sé? I com podrien obligar-me a saber-la?
El debat sobre la llengua i els drets lingüístics s’ha endurit d’una manera notable aquestes darreres hores, arran de la denúncia feta per Quimi Portet. Es fàcil constatar que l’agressivitat ha crescut enormement: l’espanyolisme cada dia apuja més el to dels insults i les amenaces. I sembla molt nerviós quan es dedica a crear noves teories per a justificar-se, cadascuna més surrealista que l’anterior. Arribant a l’extrem d’aquella jutgessa de Sagunt que no té cap vergonya ni tan sols a inventar-se lleis que no existeixen. Aquesta és una reacció de manual, quan veus que els que ahir s’espantaven avui sembla que ja no ho fan.
Al meu editorial d’ahir (‘El cambrer que es creia que era emperador‘) vaig avisar d’allò que em sembla que és una tendència positiva: que cada vegada més gent denuncia episodis de discriminació lingüística contra el català i no s’hi resigna. L’argumentari de que estem obligats a acceptar les vexacions sembla que per una part de la societat ha deixat de funcionar. I és a partir d’això que m’agradaria recordar una experiència que em va impressionar fa molts anys i que potser aporta alguna llum sobre com deixar de comportar-se com si fórem uns simples subordinats.
Quimi Portet : artista_o_autor, Sagunt : Entitat_Geopolítica