Què va xiuxiuejar el primer interlocutor?
-Ja que no has volgut fer la pols a les senyores de Roses- mormolà el bon home al reparar que jo em mirava aquella capsa, -potser a Valéncia gastaràs més coratge. Allí no ho saben pas, si sempre has dut mantellina i si ta mare no n'emprava sinó de blanca. Vui que donis el cop; vui que vegin que la pubilla Saura ès una senyora amb tots els ets i úts: m'entens?…
-Bé, bé: ja en parlarem, d'això.
-Com, que en parlarem? ¡Vuit duros que em costa, i no haver-te'l pogut veure posat!
-Doncs no patiu més: teniu.
Vaig agafar la capsa, en vaig treure el barret, i allí mateix me'l vaig posar.
-Vaja, què tal m'escau?- vaig dir asseient-me al sofà.
El pare entrebadà la seva bocassa, encantant-se i manejant el cap amunt i avall com aquell qui no se sap acabar la seva, admiració. Se coneixia que cercava un mot de lloança i que no en trobava cap de prou granat; i, després d'haver pres alè dues o tres vegades sense assolir la paraula a què l'havia d'aplicar, atalaià per la clariana del bolou la figura trencadella d'en Vadô Set-trossos, i va cridar, amb un clam de l'ànima:
-Veniu-me aquí, Vadô! Baixeu!… ¡Mireu's-em això! Què us en sembla?
Que ja que no havia volgut fer la pols a les senyores de Roses, potser a Valéncia gastaria més coratge.