A la vora de qui passà don Eudald?
Aleshores, al passar don Eudald prop del Sánchez protector, li deia aquest, posant-se el dit sota l'ull:
-Caballero, mucho ojo con ese individuo que hablaba con usted, que es un aucell…
-Ja me n'he fet compte- deia amb beatífica mitja rialla don  Eudald. -Me proposava d'acompanyar-lo, tot passejant, fins a la  Farola, perquè deia que és foraster i no hi ha estat mai.

-En donde no habrá estado mai és en el altar mayor de la Catedral, que lo que es en la Farola prou la conoce mejor que usted y que yo.
I el simpàtic municipal afegia uns quants bons consells, que sens dubte considerava li poden fer falta, jutjant-lo per son aspecte, per a badoquejar per Barcelona.
-Vaja, que vostès ne veuen de totes!- deia don Eudald, amb son afany de conversa.
-Digo! con tantos años de bregar con esa mala chent…
-Ja ho crec, ja. Vaja, vaja, estigui bo, i gràcies.
Aquest era el Don Eudald visible, el que tothom coneixia. Mes hi havia un altre Don Eudald, que sortia de tard en tard, i sols coneixien els més íntims, donya Dolors sobretot, que n'havia rebut sovint l'empenta. Vull dir que no hi havia pas que fiarse de l'aparent bonhomia del senyor de Serra-Bruna. Sota la capa del bon Jan hi havia un tossut de mena tan extremada que, si bé quasi sempre estava anul·lat per sa pròpia apatia i per sa falta de personalitat, quan se demostrava es feia dir senyor, essent quasi tots sos esclats fills d'una vanitat de criatura mal pujada, que constituïa el fons de son caràcter. Mentres aquesta no en patia, tot anava bé; mes ¡desgraciat de qui li trencava l'aire!…
Del Sánchez protector.