Què va continuar fent el galant?
El galant va quedar-se veient visions; i, com estava emprendat de la noia fins al capdamunt, insistí una i altra volta, oferí esperar tant com ella volgués, deixar-li fins anys de prova, per a veure si li naixia l'estimació que ella declarava amb lleialtat no sentir per ell… Però fou debades, car la Nieves permanesqué incommovible. Da- vant son fracàs, el senyor Reguera, acorat i despitat, recapacità. Tenia raó la gent del poble: allí hi havia gat amagat. Anà saltant de deducció en deducció per trobar la incògnita. ¿Que la damisel·la refusava els obres? Era que pretenia millor. Que refusava el millor? Era que mirava més en l'aire, encar. ¿Qui estava, en aquell lloc, més amunt que ell, que el metge?…Un nom resplendí, com si fos gravat amb caràcters de foc, en el cervell del senyor Reguera. En aquell punt una esgarrifanca l'anguilejà per l'espinada. Estaven a mitjans de curs: fins a l'estiu no podria sortir de dubtes; i resolgué esperar l'estiu amb paciència. Mes, en Banyeta estava a l'aguait, rient per sota el nas de les cabòries del senyor Reguera. I vet aquí que un dia li bufà a l'orella una inspiració de les seves. ¿ Per què no aconseguir a males el que no se li volia concedir a bones? A casa el Carolí no hi havia, en l'hora que hi anava el senyor metge, altres persones que l'àvia, enllitegada, i la Nieves; la caseta no tenia més que un veí, i encar apartat, i de dies era un encert que passés gent per aquells volts, perquè tothom era al tros o a la fàbrica… Una tarda, a l'entrar a cal Carolí, el senyor Reguera tancà la porta amb clau, i, al baixar a rebre'l la noia com tenia per costum sempre que el sentia, se li tirà al damunt traïdorament, tractant de subjectar-la entre sos braços. Un crit ofegat s'escapa de la gola de la sorpresa, i no gosà repetir-lo més vibrant per no alarmar a la pobra àvia, que, així com així, tampoc podia baixar a socórrer-la. Lluitaren en silenci, ell esbufegant, ella alçapremada per l'ira i la basarda, que li centuplicaven les forces. A la fi, pagué descloure la tenalla d'ossos que la oprimia, i, amb un esforç suprem, se desempallegà del brètol, expulsant-lo de si amb violència. Rebatut, caigué de costat a terra, pesadament, com un sac de sorra molla, mentre ella, d'un salt de daina, se plantava a la porta i, girant la clau, fugia al carrer més de pressa que s'està per dir-ho. Panteixant i escabellada, mentre prenia alè i s'allisa-va el cabell, el veié en mig de l'entrada com estabornit, i després, aixecant-se lentament sobre un braç, palpar-se el muscle i el colze malmesos… De por que la casualitat portés per allí un caçador que pogués veure-la en aquell estat, tornà a entrar i, repta, encirada tot ella, en actitud greu de Nèmesis, estirà el braç i, sens dir paraula, signà al vençut durament la porta. Ell tremola-va tot com una gota dargentviu…Fent una contracció dolorosa, se posà de genolls i, arrossegant, arrossegant, arribà fins prop d'ella. Tenia un aire lamentable de derrota i humiliació. Confegí penosament:
Veure visions.