Quins temes exposava el llibre Frankenstein de Mary Shelley?


La núvia de Frankenstein, fou concebuda com una faula moral que amaga la seva tremenda complexitat en una estructura narrativa només aparentment senzilla, la novel·la de Mary Shelley, Frankenstin o el modern Prometeu plantejava, ja a principis de segle XIX, els perills inherents no tant a el desenvolupament de la ciència com a la il·limitada vanitat de l'ésser humà que conscient de la seva petitesa i de la seva pròpia mortalitat jugaria, més tard o més d'hora, a emular la creació, endinsant perillosament en els secrets que envolten la vida i la mort.
Fruit de la fascinació que envoltava a la novel·la, James Whale, un dels directors més peculiars i inclassificables de l'Hollywood daurat, aquell que troba el seu moment d'esplendor en els primers anys de cinema sonor i en la confluència d'aquest avanç tècnic amb l'època d'apogeu dels grans estudis, va realitzar el 1931 la primera adaptació cinematogràfica d'aquella història protagonitzada per un metge obsessionat amb guanyar-li la partida a la destinació última de tot ésser vivent: la mort i l'oblit, convertint el seu Frankenstein (1931) en una obra mestra aclamada per la crítica i el públic. No obstant això, tant la novel·la de Mary Shelley com el desbordant i gairebé il·limitat talent creatiu de Whale comptaven amb els elements suficients per generar una de les primeres seqüeles de la història de el cinema que veuria la llum quatre anys després amb La núvia de Frankenstein. I si bé és cert que fins no fa gaire la saviesa popular apuntava gairebé amb exactitud a la creença que mai segones parts van ser bones, creença desactivada en els nostres dies per l'aparell publicitari d'uns estudis incapaços de generar nous talents creatius i forçats a jugar sobre segur seves enormes inversions en pel·lícules massa semblants les unes a les altres, aquesta pel·lícula es va convertir per dret propi en l'excepció que confirma la regla (i a la qual s'uniria gairebé 40 anys més tard la segona entrega de El Padrí, fins aquí, es compleix de manera rigorosa el vaticini de el públic).
Sn deixar de ser fidel al seu referent literari, La núvia de Frankenstein arrenca en el mateix punt en què acabava la seva antecessora. Una purificadora d'orgia de foc i destrucció sembla haver marcat el final dels experiments de l'embogit doctor Frankenstein. La mort ha fet justícia als habitants de la vila, que assisteixen a aquest últim acte del drama convençuts al final del malson. No obstant això, el destí vol que tant el monstre com el seu creador sobrevisquin: el primer amagant-se sota les aigües que envolten el molí en flames; el segon salvat in extremis per la seva novia, que creu haver rebut el cadàver i que contra tot pronòstic descobrirà que aquest cos inert encara guarda una escletxa de vida que a la llarga, i en secret, li permetrà sobreviure.
A partir d'aquest punt són traçats dos camins diferents, però condemnats a creuar-se de nou. Assetjat de manera permanent, condemnat a fugir de la ira assassina dels habitants de la regió que veuen en ell l'encarnació de el mal absolut, el monstre es mou en varia direccions, sempre a el límit de la supervivència, i troba de manera miraculosa alguna cosa fins aquest moment desconegut: l'amistat que li brinda un ermità cec que a part de donar-li aixopluc li ensenyarà el significat de la paraula amistat, alhora que obre els ulls a la dicotomia entre el bé i el mal. Per la seva banda, el doctor sembla condemnat a viure entre el remordiment i la frustració produïda per la seva anterior fracàs.
Dividit entre aquests dos sentiments, la seva desgràcia la constitueixen la seva pròpia vanitat i l'estímul maligne que per al suposa la presència del seu vell professor, el doctor Septimue Pretorius, qui per mitjà d'una nova sèrie de delirants experiments li mostra el camí per crear un nou món de déus i monstres... Com és lògic, la tentació de tornar a intentar l'impossible, el desig irrefrenable de jugar a ser Déu i l'esdevenir d'uns personatges que des del principi de la història adquireixen un caràcter puramente simbòlic condueixen a una trobada definitiva que donarà nova força a un drama a què només pot posar fi la mort. No importa que en les intencions de Frankenstein brilli un lleu espurna de noblesa, ja que és la seva vanitat i la del seu mentor les que l'impulsen a forçar qualsevol límit, ni que la seva segona creació estigui orientada a una suposada recerca de la felicitat de la seva criatura: un nou i deformat Adam necessitat, com el personatge de el relat del Gènesi, d'una companya i per extensió d'unes mínimes dosis d'afecte i d'intel·ligència --aquest coneixement de el bé i de mal que suposa un dels mites fundacionals de l'ésser humà d'Occident en la seva dimensió espiritual-- amb què enfrontar-se a l'hostilitat i violència de el món que l'envolta. A la fin el desastre és l'única sortida lògica, l'única resposta possible a aquestes aspiracions en permanent conflicte amb la fe: no es pot emular la divinitat fins al punt de voler usurpar les seves funcions, i amb la raó, ja que tot i partir d'una visió més agnòstica de la realitat és igualment impossible conjurar amb èxit les forces de la natura.
Diuen, potser a causa de l'oculta complexitat moral de les seves pel·lícules, entre les quals La núvia de Frankenstein destaca de manera excel·lent, o al seu caràcter retret, que James Whale era un home turmentat; que el millor retrat que s'ha fet d'aquest cineasta genial és el que mostrava la pel·lícula Gods and Monsters (Déus i Monstres), un insòlit biopic situat entre la tendresa la intriga i la necessitat de comprendre una solitud tant aclaparadora com buscada; que la seva trobada amb Hollywood no hagués estat possible o al menys no hagués estat tan fèrtil de no haver comptat amb la complicitat de de Carl Laemmle Jr., amo i senyor de la Universal i el primer valedor d'un gènere, el de la terror, que ocultava sota la seva aparent senzillesa tot un món de matisos generats pel misteri i les pors ocults tant dels seus creadors com de l'espectador, que acudia a veure conscient o inconscientment reflectit en aquestes pel·lícules... el cert és que amb poc més de tres títols: Frankenstein, la núvia de Frankenstein i l'home invisible, James Whale va ser alçat en vida a la categoria de llegenda sense que res, ni la desigual trajectòria comercial i artística de la resta de la seva filmografia, ni la seva oberta homosexualitat, ni la seva mil vegades frustrat intent d'exorcitzar mitjançant les imatges la seva traumàtica experiència durant la Primera Guerra Mundial, poguessin prendre-li aquesta petita parcel·la de glòria, la mateixa que ha contribuït a mantenir viu el seu record i de manera indirecta el de les seves pel·lícules, reeditades i posades a disposició de diverses generacions d'espectadors que vam assistir, sempre amb un renovat escletxa de sorpresa i sorpresa, a aquesta atípica presentació d'un monstre en que el seu torturat interior subjacents trets d'inigualable o incompresa humanitat.
Els perills inherents no tant a el desenvolupament de la ciència com a la il·limitada vanitat de l'ésser humà que conscient de la seva petitesa i de la seva pròpia mortalitat jugaria, més tard o més d'hora, a emular la creació, endinsant perillosament en els secrets que envolten la vida i la mort.