Què va exigir el senyor Batista?
-Veurem. Mestre!- crida al venedor -acosteu-me aquell que ve darrera d'aquella polla.
-No té mal ull, vostè- diu el venedor portant el gall.
En efecte: tant el senyor Batista com la seva muller sospesen el gall i semblen quedar satisfets del pes. Li busquen la ploma de la cuixa i es confirma l'acert del bon senyor.
Regategen el preu, i, després d'algunes paraules i haver fet, el comprador, com qui se n'anava, parteixen la diferència, i el senyor Batista queda content amb el gall, si bé a la senyora Quima li sembla que es podria trobar un vint-i-dos més barato.
Alguns xicots s'ofereixen a portar l'animal, però el senyor Batista, sense tornar-los resposta, agafa el gall, s'embossa la capa, dóna el braç a la seva esposa, i així se'n va cap a casa amb la pobra bèstia condemnada a mort, que es despedeix del món traient el cap per sota l'abric del que la porta.
A l'arribar a casa, lo primer que fa la senyora Quima és degollar la bèstia i plomar-la, perquè conservant-la viva s'amagriria, i, a més, perquè és més tendra morta d'uns quants dies abans.
Després de plomada la baixa a ca l'adroguer, demana per pesar-la, la pesa i veu que fa tres unces més que la de l'any passat. La fama que té el senyor Batista per comprar galls, creix als ulls de la seva muller.
A les poques hores tot el veïnat sap el preu i el pes del gall de casa la senyora Quima.
Vé la vigília de Nadal, dia esperat amb ànsia per la senyora  Quima.

Aquesta talla el cap en rodó al gall i el guarda per la germana de la dida del noi, que és una pobra dona que cada any va a buscar-lo.
Que li acostessin aquell que ve darrera d'aquella polla.