Quina notícia es va escampar?
De sobte va corre de camp a camp, resseguint la plana com un llampec, la nova de que anaven a sagramentar a l'Albert… que el metge, al tornar-ne, havia dit que n'hi havia per poques hores… El silenci es tornà més anguniós, l'esgratinyar de les aixades més aspre… I quan les campanes de l'església tocaren a Combregar, una alenada de feresa va passar subtil i invisible de cap a cap del pla… Qui ho havia de dir!… l'un l'havia vist el dia abans!… l'altre hi havia enraonat feia dos dies!… I tant valent com era!… I una ira sorda s'anava alçant en tots els cors…
A l'última campanada es va veure sortir del poble llunyà una clapeta blanca, sota un punt vermell, caminant ràpidament; era Nostre Senyor… va seguir un tros de carretera, després tombà a la dreta, camps a través, cap els boscos del fons, emportant-se'n les mirades de tota aquella gent. A son pas les dones s'agenollaven fent el senyal de la Creu; els homes romanien drets, però acotaven el cap, fent voltar la gorra entre les mans.
Quan s'hagué fós pel camí del bosc, tornà a omplir el pla la remor sorda del treball; però el record de l'home sà i fort el dia abans i ara moribund, anava i venia, fent més viu el dolor de la desfeta.
I fou en mig d'aquest ambient, quan el sol se'n anava a la posta, que un vell que seguia cavant, va veure a un jove que treballava amb ell, parat, meditant, i va dir-li:
-Post-hi a jugar que penses amb l'Albert!…
-Oidà, sí que hi pensava:.. i fins penso vatua el món! que no val pas gaire… viure així!…
El vell va somriure…
-És que jo ho he rumiat molt aixó… i penso que una hora o altra hi ha d'haver… alguna cosa… així… vaja: una altra cosa, vatua el món!…
El vell ventà cop de càvec, deixant-lo clavat a terra; s'escupí les mans i tot fregant-les una amb altra, digué amb una rialleta que feia mal:
-Sí!… diuen que després… un cop morts… saps?…
Arrencà l'eina, la va brandar; quan tenia el cop enlaire, a punt de descarregar, afegí molt sèrio:
-Però ves… prova-ho…
Que anaven a sagramentar a l'Albert.