Quin era l'objectiu del Joanín?
En Joanín neguitós i esporuguit, amb el desig de finir l'enutjosa cacera, cansat de seguir els gossos, trencant branques, passant xaragalls i saltant penyes; oblidant-se del que li va dir En Guim, d'esma, va pujar a la muntanya fent molta fressa per fer anar l'ós cap a son pare.
Entretant En Guim, tot ell una mirada, de tant en tant anhelava com si sentís la fortor de l'ós. El cor li deia que faria cacera i esperava segur que l'ós, bo i fugint del seu fill, sortiria per la boscúria del seu davant.
Se sentí soroll de fullaraca trepitjada, les mates es movien. Ja es veia una foscor que es movia. -És un ós bru!- Sonà un tret que s'allunyà rodolant per cingles i fondalades i repetint-se feblement en l'aire net del matí.
-Ja es mort!… Joanín!… Ja és mort!…- va cridar En Guim en aquella superba solitud, i els gossos van lladrar llarga estona.
-Joanín!… Joanín!…- cridava joiós el pare encaminant-se cap al lloc on hi havia l'ós mort.
-Joanín!… Rellamp!… fill meu!… ¡Joanín!…- cridava En Guim en veure el seu fill ajagut on havia tirat. Del front li rajava sang que s'estenia damunt la neu.
-Joanín!… fill meu!… fill meu!… ¡t'he mort!… t'he mort!… desventurat de mí!… ¡Joanín!… perdona'm!…- va cridar aquell home plorant i ofegant-se de pena.
-Rellamp!… per què pujaves fins astí?…; és ben mort!…
El pobre Guim va caure damunt del cadàver del seu fill. Les llàgrimes queien en la neu, els sanglots es perdien en la gebror i els sospirs s'ofegaven en la remor del riu. Un ós bru passà pel seu davant i va allunyar-se mirant-lo.
Fer anar l'ós cap a son pare.