Donat aquest text, resumeix els punts principals.
Si camines fins al final de la Rambla, passes pel costat de Colom, avances una mica més sobre el terra de fusta de davant del mar, esquives grups ingents de turistes sense rumb clar i travesses la passarel·la que porta al Maremàgnum, trobaràs a mà esquerra un oasi de pau en plena zona de bullici.
El veuràs fàcilment gràcies al paisatge de pals majors dels velers que reposen sobre l’aigua.
És el Reial Club Marítim de Barcelona, institució centenària que cada dia celebra sense treva la passió del mar, el goig guaridor de saber que hi ha persones que no entenen la vida sense la immensitat de l’aigua.
És un club privat i per tant s’ha de demanar permís per entrar-hi.
Però són acollidors i simpàtics, no cal patir.
Si et deixen visitar-los, descobriràs un microclima que lluny de ser endogàmic i paranoic com tants d’altres és proper i divertit.
No intentis entendre’ls no en trauràs res.
Es defineixen com a club esportiu i social.
Això vol dir que els agrada igual l’esport i la xerrameca.
Que tan gaudeixen d’una regata de cap de setmana –cada mes n’hi ha una- com d’incomptables trobades a la terrassa del bar.
Hi ha un bar, sí, allà és el centre del món.
Tothom té el seu vaixell i a part hi ha el bar.
Si ja normalment, fora del club o fora d’on sigui, els bars ja són fonamentals per a la vida, allà la importància es multiplica.
S’hi esdevenen jornades maratonianes de conversa sense fi, d’arreglar el món quan ja es veu que és impossible arreglar res.
Un seu sol a la terrassa i no se sap gaire bé per què, al cap d’una estona ja l’acompanyen deu persones.
Hi serveixen menús de migdia que són senzills però agradabilíssims i com que el sol hi toca de ple, una o dues cerveses no te les treu ningú.
La gent que viu tot l’any en un vaixell no ho fa per capritx o per esnobisme, no us equivoquéssiu pas, hi viu perquè els fa feliç fer-ho així.
Allà de seguida s’aprèn que identificar tenir un vaixell amb ser un pijo és un error important.
El prejudici s’esvaeix només parant l’orella o participant en alguna conversa.
Hi conviuen tota mena de professions: advocats, metges arquitectes, comptables, periodistes...
Hi ha uns dos-cents vaixells ancorats, quasi tot velers però també unes quantes motores.
En algun moment de cada conversa algú pregunta pel vent, perquè esclar del vent depèn tot, en depèn l’estat del mar i les onades, en depèn l’estat d’ànim i la conducció del vaixell.
En depèn si surts o no a navegar.
A la part de baix hi ha un gimnàs i una cantina.
També la zona de reparació i posada a punt, una grua immensa que treu els vaixells de l’aigua i els deixa sustentats a l’aire, però no gaire temps perquè sinó podrien morir-se.
És fàcil que si hi vas et facis un incondicional de la sala d’estar.
Hi ha uns tresillos de l’any de la picor, mobles vells i carregats de vides, quadres, mapes i objectes mariners.
També un piano que sona fi les nits que s’allargassen sense motiu.
Sempre hi entra la llum i pots quedar-t’hi una estona a llegir o a fer la migdiada.
Molts nens corretegen per allà, també hi viuen famílies al Club Marítim, no et pensis que només llops de mar desguitarrats.
Històries de mariners, d’aventures viscudes i també somiades, de travesses eternes, del Mediterrani i l’Atlàntic, llegendes que són veritat, persones que al mar hi han deixat la vida, prohoms coratjosos, èpoques obscures que allà veien la llum.
Al Marítim no existeixen la classes socials i encara que sembli impossible tampoc les edats.
Aquí tothom té una edat indeterminada, tothom és jove i vell alhora.
Els vaixells conserven el mateix nom des que van néixer.
Porta mala sort canviar-lo.
El Port Vell està privatitzat, ja no és de Barcelona.
És d’algú altre.
El Club Marítim és dels seus.
No és un garatge de vaixells, és un club amb dos-cents cinquanta socis que se l’estimen.
Irreductibles víkings vinguts a aquest món per viure sobre l’aigua per entonar sempre una i mil velles cançons que s’alcen al cel per sobre el pal major.
Al Port Vell de Barcelona s’hi troba el Reial Club Marítim de Barcelona, un club esportiu i social amb 250 membres. Solen fer vida al bar, són oberts i diversos, tots pendents del vent que fa. No hi ha diferències per classe social ni per edat ni per professió, només amor pels vaixells i el mar.