Quina pregunta li fa en Llucià a l’Adelaida?
-Escolta, Adelaida: ja saps del cert que tot això és efecte del massatge?
-Què vols dir?- respon ella redreçant-se enèrgicament, com qui rebutja una suposança avorrible. -Potser sí que et plauria de veure'm sortir d'un tripijoc per a entrar en un altre de més greu!… Ets un tranquil. No penses més que en tu: la meva salut, el meu repòs, davant de qualsevol il·lusió teva, no són res. La paternitat!… Ves a quina hora es desvetllen, al cor del senyor Montoriol, els sentiments de paternitat!… una vocació sobtada: oi? Sents alguna veu interior potser?
L'Adelaida finí la seva rèplica amb una rialleta nerviosa. En Llucià no respongue un mot. Era la segona vegada que en una conversa conjugal feia explosió el tema de la descendència: calia abandonar-lo.
Els somnis de l'Adelaida, a hores d'ara, seguien una via sobiranament personal. Durant els interminables ocis que li ha imposat el tractament, ha elaborat tot un projecte de vida nova. Vol reingressar en la societat d'una faisó una mica solemne. Resoltament arranjarà la casa, fent-hi reformes radicals. Després procurarà crear un saló. Seria estúpid que una dona com ella renunciés a tenir un relleu propi dins la societat barcelonina. En Llucià (qui ho dubta?) és un esperit mansuet. Ella no ha cessat de punxar-lo per tal de desvetllar-li ambicions, anhels de grandesa… Tot ha estat endebades.
Si ja sabia del cert que tot allò era efecte del massatge.