Com era l'esguard d'en Bóta?
En Bóta els dirigia una mirada breu i punyent. Després, amb la mà, insinuava un gest solemnial, que volia significar: -Tingueu calma: deixeu-me fer, que no les portarà pas totes a molí!
A fora, entre la bavor de la tarda quieta, sense una alenada de ventijol, els dansaires, emborniats de pols, puntejaven al so de les tenores encarades al cel el mateix que una bateria de trabucs.
L'egua del jutge de pau, a l'estable d'en Pujató (un trapella íntim d'en Gorgals alcalde i caporal de sometents), sola amb les gallines i borinots, experimentava així com una mena d'enyorança greu i fatídica per son pollí.
La llum minvava, i, a través del finestró enteranyinat, era obirador el cimal d'un canyer atapeït de pardals que es disputaven el jóc sorollosament.
La porta de la cort fou oberta d'una empenta, i el jutge entrà. La moixaina de consuetud, el copet a les anques, una fregatella als garrons amb un grapat de jaç, una estirada a la cingla; i ja, amb la serreta al morro, de pas en pas, l'egua travessà la vila estalonant l'amo.
En ser a la plaça, el jutge feia sonar la seva veu de botzina per no atropellar els balladors ni els escamots de vailets que els entrebancaven.
En front de la taverna d'en Roig un pagès va atansar-se al jutge.
-Gorgals, o Gorgals! ¿voleu escoltar dues paraules?
El jutge, posant la mà al morro de l'egua, va aturar-se en sec. El pagès desitjava parlar-li d'un negoci urgent.
En Gorgals comprengué que no era al mig de la plaça on calia enraonar de certes coses. Reculà unes passes i, fermant l'egua a l'anella de la porta del cafè, se n'entrà cap dins seguit de l'altre.
Breu i punyent.