A què es va dedicar Maria Antònia Simó?
Maria Antònia Simó i Andreu (Barcelona, 22 de maig de 1915 - 3 d'agost de 2007) va ser una alpinista catalana. Va viure molt de prop el naixement de l'aeronàutica a Catalunya i va ser una de les primeres escaladores del país, la qual va coronar la majoria de cims més alts de Catalunya i part d'Europa. Juntament amb el seu marit, Agustí Jolis, publicaren llibres, articles i guies d'escalada i excursionisme. Era filla natural d'Andreu Nin.
Maria Antònia Simó i el seu germà Carles consten com a fills d'Ismael Simó Blanch (1881-1941) i de Maria Andreu i Baiget (1881-1943), però eren fills naturals que el polític i traductor Andreu Nin va tenir amb Maria Andreu. Del 1928 fins a l'estiu del 1933, Maria Antònia i els germans, Carles i Maria Eugènia, van residir a Sabadell, on la seva mare tenia una escola al carrer de Corominas. A la capital vallesana Maria Antònia i Carles visitaven sovint l'aeròdrom de Ca n'Oriac –estrenat per Ferran Llàcer i Josep Canudas el 1925–. És aquí on Carles agafà afició per l'aeronàutica. Tots dos germans, en tornar a viure a Barcelona, visitaven cada diumenge l'aeròdrom Canudas del Prat de Llobregat. El 1934 Maria Antònia va conèixer Pepa Colomer –la primera pilot de Catalunya i tercera d'Espanya–, amb qui volà sovint i va mantenir una intensa amistat.
El 1936 es va diplomar en infermeria i començà a treballar a la Generalitat. Posteriorment, com a infermera, va ser destinada a col·laborar en els Preventoris d'Horta.
Ben aviat començà a destacar com a alpinista al costat de grans noms de l'época, com Jordi Panyella Renom, Josep Maria Colomer, Josep Aspachs, Raimon Extrems, Agustí Faus, Jaume Reñé, Lluís Solér, Guillaume i Ernest Mallafré i Planella, entre altres.
El 1947 es va casar amb Agustí Jolis i Felisart. Tots dos eren socis del Centre Excursionista de Catalunya des del 1942. La parella tenia afició per l'excursionisme i, amb el temps, van coronar els cims més alts del Pirineu i dels Alps. Al final dels anys quaranta, Maria Antònia es va dedicar a impartir cursets d'excursionisme i a preparar escaladors. Amb 51 anys va pujar al nord de l'Atles, al Marroc, i amb 70 anys va anar a fer tresc per sota l'Annapurna, a l'Himàlaia, l'any 1985. Ja gran, va participar en l'organització d'una trentena de ral·lis d'esquí de muntanya —en què formava part dels equips de control— i en curses de muntanya, on en algunes ocasions va haver d'ocupar un lloc de control força honorífic, el que hi havia pic de l'Aneto.
Juntament amb el seu marit Agustí, van publicar més de 15 llibres de muntanya de cims del Pirineu, Montserrat, el Pedraforca, la Cerdanya... i articles d'especialitat muntanyenca. Editats per La Vanguardia i amb text seu, aparegueren una sèrie de fascicles muntanyencs en què s'incloïen mapes. Alguns títols seus són: Alt Berguedà i Cardener (1950), La conquista de la montaña (1954), Cerdanya i Pocets-Maladeta (1957), Pallars-Aran (1961), Pedraforca (1969), Bergwelt Spaniens (1973) –editada en alemany–, Cerdanya (1985), Pica d'Estats-Monteixo (1993), etc.
El 1941, al Pedraforca, es traçà la via Maria Antònia - Estrems a Cabirols, en honor de Maria Antònia Simó.
A l'alpinisme.