De què s'acomiaden?
Adéu, Jerusalem! ¡Benaventurats els ulls qui han vist la teua claredat! ¡Primer que oblidar-te a tu, oblidarem nostre mà dreta! S'agafi nostra llengua al paladar si no ens recordem de tu i no et posem al principi de totes les nostres alegries!
D'aquí partírem cap a Betlem. Veiérem i adoràrem la menjadora on, segons el mot profètic, el bou conegué son posseïdor i l'ase conegué l'estable de son senyor; ço és, el lloc on Nostre Senyor Jesucrist no es dedignà de nèixer i on l'estel de Jacob, profetitzat, conduí els Reis de Tharsis i de les illes, de Sabà i de l'Aràbia, olorosa en flor i en fulla i en fum. Adoràrem el lloc, on sobre l'or humil d'unes palles, s'apilà el Munt de blat voltat de lliris. Tot el camp d'Efrata feia encara olor de pa. Aquest lloc és distant de Betlem, dues milles. Pujàrem a la muntanya de les Oliveres i besàrem la roca, on Jesucrist deixà marcada l'emprempta suprema de sos peus quan als cels se'n muntà, entre un núvol de Querubins, sobre les ales dels vents. Retornàrem encara a Jerusalem. Ens comanàrem a Déu qui prosperà les pelegrinacions d'Abraham. Demanàrem-li que es dignés ésser en els combats auxili, llum en el camí, refrigeri en el sol, abric en la pluja. Ens comanàrem a Sant Joan Baptista qui aparellà els camins del Senyor. Ens comanàrem als Àngels forts perquè, segons la promesa divinal, ens servessin en llurs mans, no fos cosa que el nostre peu trabuqués en les pedres del camí; i a tota la Cort celestial ens comanàrem. I extenguérem del front fins a la cinta, del muscle esquerre fins al dret, la diamantina armadura de la creu. Així, protegits, partirem, els peus alts, alt el cor i els ulls a l'Orient.
De Jerusalem.