Escriu una frase que expliqui la idea principal d'aquest text:
Els socialdemòcrates alemanys han aconseguit guanyar la primera etapa d’una cursa que se’ls pot fer llarga fins al 24 de setembre, quan la República Federal elegirà un nou Bundestag.
El canvi de lideratge, l’elecció de Martin Schulz com a nou president del partit i candidat, ha estat exitós.
En una organització acostumada a les ganivetades internes, que el pas de Sigmar Gabriel a Martin Schulz s’hagi fet de manera harmoniosa i amb la pràctica unanimitat interna, ja és molt.
La candidatura de Martin Schulz està ben pensada.
És un candidat nou, que no està cremat pels anys de gestió de l’SPD com a soci menor d’Angela Merkel.
Schulz és carismàtic, pot fer un discurs més d’oposició que el que podien intentar la resta de dirigents, la majoria dels quals ha participat en el govern federal de la gran coalició.
La socialdemocràcia europea, un desori
L’SPD engega la campanya amb moral i un rostre que sembla sincer quan somriu.
Ja és molt.
Però miri allà on miri, el camp de la socialdemocràcia europea és poc engrescador.
Entre l’ofensiva del populisme de dretes i el “mal menor” conservador, caldrà fer un gran esforç per convèncer l’electorat que hi ha espai per una via a l’esquerra que sigui creïble sense ser demagògica.
A Holanda, que acaba de celebrar eleccions, l’èxit dels liberals de dreta de Mark Rutte i l’aturada en sec de les aspiracions de la dreta xenòfoba de Geert Wilders han deixat en segon terme la patacada espectacular dels laboristes del PvdA, socis de coalició de Rutte, reduïts a força minoiritària.
Si es mira a França, encara és pitjor.
L'homòleg de l’SPD, el Partit Socialista Francès, no sembla en condicions de passar a la segona volta, està fragmentat i després de les presidencials pot entrar en un procés de crisi definitiva.
A Itàlia, ja fa anys que l’antic PSI va desaparèixer i el camp progressista es refugia en les sigles del Partit Democràtic, on per a ironia de la història, predominen els dirigents de procedència democristiana.
Això, però, no evita que ara travessi una forta crisi interna.
Sotmesos a Merkel
Schulz es presenta com a alternativa a la cancellera i al seu partit, la Unió Cristiana Democràtica (CDU).
Però farà campanya acompanyat pels dirigents que han governat amb la líder alemanya, començant pel mateix Gabriel, avui ministre d'Exteriors.
El president federal és Franz-Walter Steinmeier, un altre socialdemòcrata que dirigia la diplomàcia alemanya fins al febrer, i que va ser elegit com a cap de l'Estat a l'Assemblea Federal amb els vots de la CDU com a candidat de la gran coalició.
Martin Schulz sap que ha d'avençar enmig d'esbarzers.
Un intent de rebutjar l'obra feta pels seus podria ser contraproduent.
Pressionats entre la CDU i l'esquerra
Ja fa anys que el Partit Social Demòcrata no és l'única opció progressista amb possibilitats.
Els Verds continuen sent una alternativa en aquest espai, tot i que després d'haver governat en molts estats federats i haver-ho fet també en l'executiu federal, han perdut bona part del seu esperit rupturista.
Molts electors els veuen com una força liberal però amb més consciència social i ambiental que el minoritari Partit Liberal (FDP), de posicions bastant conservadors econòmicament.
Die Linke, L'Esquerra, és l'altra força que pressiona els socialdemòcrates per la franja radical.
Hereu en part de l'antic partit comunista de la República Democràtica Alemanya, ha aconseguit preservar un espai electoral rellevant, sobretot en alguns estats de l'est.
La capacitat que tingui Schulz per arrabassar-li un segment del vot més popular i de protesta serà determinant.
Les limitacions de la "realpolitik"
La majoria d'analistes estan convençuts de la migradesa de possibilitats que Schulz esdevingui canceller.
Ho podria ser potser en una suma hipotètica amb Die Linke i els Verds, que podria fer majoria al Bundestag.
Però és difícil d'imaginar que un partit com el socialdemòcrata pogués consensuar un programa de govern a Berlín amb l'esquerra radical, encara una força "maleïda".
L'ex-president del Parlament Europeu ha de treballar dur perquè Merkel, amb la seva política d'acollida de refugiats, li ha tret part del "vot del cor".
En aquests moments, la cancellera ha esdevingut el baluard de certa Europa social enfront els vents que bufen de l'Atlàntic.
Merkel és vista com el vot útil pels qui defensen el projecte europeu i l'objectiu a abatre per la dreta xenòfoba, que es presenta amb les sigles Alternativa per Alemanya (AfV).
Schulz haurà de saber respondre amb arguments convincents a la gran pregunta que la socialdemocràcia afronta en aquesta campanya, i que fins ara han respost malament els altres socialdemòcrates europeus: per què votar l’SPD?
L’SPD fa una renovació del seu partit, per intentar evitar un desenllaç desfavorable pels socialdemòcrates a les eleccions alemanyes.