Què feien la dona i el qui es trobava malament?
-Poc que ve pas tampoc la de casa seva!- va dir en Pere, -és un home allò, oi?…
El malalt i la senyora corrien cap al cotxe, que passava de llarc, tot aturant-se. Després, obrir-se la portella i caure la nena als braços del malalt, va ésser tot un… Ell s'hi abraonà masegant-li les galtones, omplint-la de petons -d'aquells petons plens, que tenen ànima… A la dona del quefe li vingueren les llàgrimes als ulls.
En tant, del cotxe en baixava un senyor vell, vestit de negre, amb grans bigotis blancs. Tot baixant, mirà de fixo a la senyora, senyalant amb un ràpid moviment al malalt. La senyora va moure el cap amb gran tristesa… Després s'abraçaren, mentre el malalt s'hi acostava portant la nena al braç.
Cinc dies després, a l'arribar a l'estació els vailets de Torre-guillera, amb greu sorpresa hi varen trobar al senyor vell i a la nena… el quefe, prou els donava conversa, però ells li contestaven poc… La nena estava trista, el senyor malhumorat.
Vingué el tren, s'hi embarcaren i se'n anaren, deixant l'andén llis i pelat, ple d'una vaga tristesa. En un recó el quefe, amb les mans al detràs, aguantant una banderola mig verda i mig vermella, conversava amb un mosso. Els vailets s'hi varen anar acostant…
-Ara ho entenc menys- deia tot preocupat: -diu que ell volia la criatura, que ara que la té no la vol… que hi ha recaigut i tot… Oh, i diu que és la mateixa cara de sa mare, la nena…
-I on para, ara, ella?- va fer el mosso.
-Vols que t'ho digui clar? Doncs no ho sé… cada vegada l'entenc menys aquest embull…
Corrien cap al cotxe.