Què pregunta la primera persona que parla?
-Noia: que no està el dinar?
Vostè dina pitjor que a Barcelona, per aquella bàrbara costum de què «a fora com a fora», «aquí de qualsevol modo»; i, abans d'acabar de dinar, ja no pot més de son, de mosques, de burgit de criatures d'altre, i vostè, home panxut, entre mig de la florida i pròvida vegetació, símbol universal, immens i solemníssim del misteri de la vida, vostè es tira a jeure com un fardo i ronca i put a suor, i ¡ni sisquera s'adona de què li ha caigut un sabatot!
S'aixeca amb la cara embotornada, se grata tot l'enorme cos, i dóna quatre passos a les palpentes. La seva muller està, com tots els diumenges, a la galeria, llegint un ventall que sap de memòria i notant a les veïnes.
Ja ha passat el dia! Perquè entre sentar-se i allò de: -«nos en haurem d'anar»; -«diumenge hem de dur tal cosa»; -«ei, tanca bé!»; -«no et descuides pas res?»- s'acaba la tarda, i abans d'arribar a mig camí, comença a dir: -«Ja voldria ser a casa.»
Suposem que ja hi és. Ara li torno a preguntar: Quin gust hi troba, a anar a fora?
-Jo l'hi diré: el meu pare…
-No ho agafi tant per amunt. Vostè ¿com és que hi va?
-Home, jo veig que tothom fa lo mateix…
-Basta! M'ho havia figurat. Obeeix maquinalment a la pressió de la costum que no comprèn, i per disculpar sa ridiculesa gosaria dir que rendia homenatge a la memòria de son pare…
Si no està el dinar.