Descriu-me amb una sola oració de què tracta aquest text.
Interessant però un pèl insatisfactori el Salvados de diumenge passat.
Sota el títol De padres a hijos, abordava una mica desordenadament temes vinculats amb l’ensenyança, des del suposat excés de deures –qüestió incomprensiblement de moda- al futur laboral dels estudiants, la motivació, la relació amb els professors, i d'altres més abstractes com el fracàs i la realització personal.
L'acció es desenvolupava en dos espais: una tertúlia de Jordi Évole amb professors i una classe del mestre de filosofia interactuant amb els seus alumnes.
— SALVADOS (Oficial) (@salvadostv) 20 de novembre de 2016
N'hi havia com per posar-se una mica nerviós escoltant joves de disset anys pronunciar frases com: "És que jo entreno moltes hores", "Els deures m’impedeixen tenir vida social", "Tinc un gran cansament físic i psicològic!", "No tinc ni cinc minuts per a descansar" i "Necessito desconnectar de l’institut perquè em passo aquí sis hores al dia i no puc més".
Són frases literals que em costa molt imaginar en boca d'un estudiant de, per exemple, l’època en què jo tenia aquesta edat.
Val a dir que en un tema com aquest és fàcil posar-se paternalista, passar-se de llest o de carcamal.
Intentaré no fer-ho.
La tertúlia dels professors, també expressant-se des del rol de pares, va transcórrer per camins força trillats, o com a mínim sabuts.
No van aprofundir gaire sobre la qüestió dels deures, només es van limitar a constatar diferències de criteri al respecte.
El Gabriel, el professor de filosofia i director de l’escola, feia consideracions elogioses sobre les noves tecnologies digitals: "Gràcies a elles els joves d’avui són més autònoms i tenen més informació a nivell sexual".
Un altre el va replicar amb molt bon ull: "Les noves eines digitals no fabriquen millors persones".
Van constatar també la progressiva falta de respecte vers als professors, no tan sols per part d’alumnes insolents sinó també de pares que s’extralimiten en la sobreprotecció.
El tema de fons, no cal dir-ho, és la plaga més nociva que assota els nostres joves: la por al fracàs.
Suspendre és un drama, un desastre colossal que l'alumne no està preparat per a afrontar.
Hauria estat bé indagar més en aquesta espinosa realitat.
Des de quan passa això?
On identifiquem el canvi de paradigma?
Altre cop: quan jo estudiava –no fa pas tants anys- això no passava.
El suspens era sempre una mala notícia, només faltaria, però no una catàstrofe mundial com és ara.
Dins la classe, les opinions amb més presència eren les d'una noia enamorada del teatre -quina gran notícia!- que assegura que si no en fes les seves notes serien pitjors.
Sensacional descoberta!
Però ella mateixa es mostrava escèptica amb les seves possibilitats.
El més segur és que acabi deixant el teatre encara que sigui el que més l'entusiasma del món, perquè no ho considera una feina de profit.
Tots els nois repetien dolorosament una idea: "Vull tenir feina estable".
Quin drama!
Segurament no tindran només una feina sinó dues o tres feines i l'estabilitat és poc menys que una quimera.
Una altra noia deia que d’aquí vint-i-cinc anys li agradaria estar vinculada al món de les lletres, de la literatura.
Fantàstic!
El drama, un altre, és que avui les escoles i els instituts -conec bé el tema- fan foragitar dels cervells influenciables dels alumnes tota espurna d'idea humanística, les carreres de lletres tenen mala premsa, no es consideren útils ni de profit.
A més a més, llegir per plaer, anar al cine o al teatre, cultivar la ment i l'esperit, són activitats demodé, que no es fomenten, per les quals els joves no tenen temps perquè el temps està obsessivament ocupat per altres coses.
Què tal una segona part del Salvados per aprofundir una mica més?
Amb tot, cal donar-los les gràcies per haver reivindicat i posat en valor la figura del professor.
Encara tinc calfreds quan penso en el segon episodi d’Economia en colors, un dels programes més nefastos que recordo en els últims anys.
El catedràtic de Columbia va utilitzar la televisió pública per relativitzar fins la nàusea la figura del mestre i la seva importància.
Se’ns va dir que els joves ja ho tenen tot a internet i que el professor només cal com un simple coach per si de cas el nano es perd massa.
Quin escàndol, quina vergonya.
El programa Salvados de diumenge passat, sota el títol De padres a hijos, va abordar temes vinculats amb l'ensenyament.