Van continuar xerrant els dos personatges després de parlar el primer?
-Poca pena que deu ser eia!… Vet-ho aquí…
I seguiren tots dos en silenci.
Un altre dia, tot just havien arrencat de l'estació, en Pere va dir, senyalant a un home que s'aturava a un portal, d'esquena al carrer:
-No és l'Andreu de câl Boscàs, aquest?…
-Sí que l'és- digué l'Antonet, -el só trobat a câl ferrer, i en só quedat tot astorat del que deia!…
-I això!…
-Deia que ja voldria que fossin al botavant el malalt i la senyora i tots el forasters…
-T'ho creguis pas!… la sap molt llarga, l'Andreu!…
-És que diu que sembla un cementiri, a casa seva, des de que hi són eis!… que ningú diu una paraula, que el malalt i la senyora s'estan tot el dia tancats i que ei a vegades plora i crida, que sembla locu!…
-Post-hi a jugar que no el sap dir el que diu el malalt quan crida…
-Oh, és que diu que també parla gabaig!… I desprenses deia que un dia que el seu hereu es ficà a la cuina per fer tabola amb una minyona, la veia el va atrapar i noi! hi va haver-hi un sagramental… que l'endemà la varen emmenar cap a Barcelona a la minyona!… Vaja, diu que no són pas gent com cal aqueia gent!…
-Poc que en fasses cas, de l'Andreu… és molt manefla!… Post-hi a jugar que amb tant com diu, pel cap baix els en canarà quatre unces de deixa'ls estar a casa seva?…
-Quatre unces?… i més i tot!…
No.