Què demana el primer personatge a la Montserrat?
-Escolti, Montserrat: ¿voldria donar-me un cabell?
-I és cert, que el necessita? ¿Per a lligar un ramellet, potser?
-Me fa falta per a lligar voluntats.
-Oidà! I ¿quines són aquestes voluntats que amb tan poc es lliguen?
-Les d'aquestes dues flors, veu?- Atansant-s'hi una mica més, parlant amb veu baixa i ensenyant-li les flors -el pensament boscà i la margarideta, voltats de companyones. ¡Miri com se volen! El pensament posa el cap de cairell i sembla que es daleix, guaitant-se-la amb sos ulls d'enamorat… i ella… ¡com baixa el caparró!… ¡Tan hermosa!… No en dubti de què s'estimen… Fins em sembla sentir en mos dits els batecs de llurs cors enamorats; però estan desjunyides i no es tenen… Els hi falta un quelcom que les ajunti…- (tot lligant-les) -veu? un… res… un cabell!
Tot presentant-li el ramellet se encreuen d'ulls, s'entrebanquen i tremolen; ella es separa tota confosa.
Als pocs moments tornaven a trobar-se a prop.
VII De retorn de la font, la comitiva s'escampà per sota els parrals i ombràculs del jardí, situat al redós de la casa. Els dos joves, fugint sempre l'un de l'altre, es troben sentats en un mateix banc, sota la mateixa ombreta.
Si voldria donar-li un cabell.