Què va acceptar el fill gran?
L'hereu féu un bleix profund i digué lentament:
-Esta bé: me casaré… Digueu-me amb qui… -Això tu, fill meu…  Tria la que et sembli; prou saps el que ens convé…

L'hereu, abatut, girà el cap d'una banda a l'altra.
-No, no; a mi tant me fa… la que us vinga bé…
Ho escatiren entre tots, dient noms i sospesant aventatges, i abans de sopar se decidiren, amb aprovació general, per una parenta joveneta que vivia en un mas d'un altre terme, a quatre hores lluny. Feia uns anys que no l'havien vista, mes ja devia ésser tota una dona, per la mida que duia, i venia de bona regàlia.
Passats els vuit dies el pare va anar a emparaular-la i quedaren concerts amb la família d'ella.
El diumenge vinent l'aniria a veure l'hereu.
Aquest, a la baixa hora, agafà les anguileres i se n'anà cap a l'agulla, Mai s'havia sentit tan trist com aquell dia i respirava amb la dificultat de quan havia de venir una tempesta.
Ell veia que a casa seva tenien raó, que els convenia una dona, però no se sentia prou fort per a casar-se, ell que no havia pogut fer mai la joventut, que no havia pogut ballar, que no havia pogut córrer, que no podia traginar els sacs de blat escales amunt, que cada quatre mesos havia de pendre medicines, que tan tost feia un pas més de pressa que l'altre ja esbufegava, i que amb el més petit disgust s'endarreria de salut per anys… I, de més a més, recordava el consell del metge:
-Tu, noi: seny, força seny. No te'n descuidis: sinó, te'n penediries… Tens el cor més flac del que et penses.
Però era l'hereu… i, si ell no es casava, se casaria el segon i ocuparia el seu lloc… Perquè ja ho havia dit son pare; no era pas just que l'altre treballés i portés tot el càrrec de la casa si després se n'havia d'anar… I, si no se n'anava, ell, el gran, perdria tots el drets, i sol i sense salut, a la vellesa no seria més que una nosa… Perquè, treballar fort, prou que es coneixia que no podria mai… Li calia ésser hereu, li calia casar-se…
Casar-se.