Va cansar-se de l'espòs?
I… no va avorrir al seu marit; però ja va començar a trobar-li una falta. «Bon home, deia; ja m'estima, però, en quant a comprar melons, no hi entén res: és un zero a l'esquerra.»
Aquell amic se'n va anar a València, ¡ni mai que hi hagués anat! i va tenir la humorada d'enviar a son amic uns quants melons d'hivern.
Quan ella els va veure, ah germans! no hi havia qui l'aturés.  En va tastar un per postres… Si bo havia estat el de Sant  Domingo, remillor era l'altre. Quin meló! Quina cosa més  delicada, més fina, més assahonada… Vamos, es tornava boja.

Tornà el senyor a l'estiu, començà a visitar amb freqüència la casa, i de tant en tant, pam! meló de regalo, com sempre excel·lent, com sempre deliciós…
No vull ser pesat en la relació: al cap de un quant temps el marit es veié obligat a reflexionar sobre la influència del meló en el hogar domèstic i li va semblar funesta.
Un dia surt de casa, avisant abans a la criada que al cap d'un quart tornaria d'amagatotis. Torna, en efecte, entra silenciós i de repent en el quarto de la seva dona i ella així que el veu, tota groga i tremolant, exclama:
-No siguis mal pensat… parlàvem de melons!
-Amb qui?- preguntà el marit.
No.