Identifica la temàtica clau del text.
Nora Ancarola (Buenos Aires, 1955) és una artista visual, gestora cultural i docent que viu i treballa a Barcelona des de l'any 1978. Tenia 21 anys quan va fugir de l'Argentina, l'any 1977, degut a les repressions després del cop d'estat al seu país. Després de viure a Madrid i a Sitges, finalment es va instal·lar a Barcelona. Llicenciada en Belles Arts per la Universitat de Barcelona, és docent a l'Escola Superior de Disseny i Art Llotja des del 1988. Des de l'any 1998 co-dirigeix MX ESPAI 1010, un espai d'art contemporani de Barcelona, junt amb Marga Ximenez, amb qui crea també Edicions 1010 l'any 2004. Nora Ancarola ha realitzat al llarg de la seva carrera professional estudis sobre tècniques, processos i expressions audiovisuals, així com teoria i pràctiques d'art contemporani. La seva obra destaca per l'ús de tècniques multidisciplinàries amb la finalitat d'explorar la interacció entre ficció i realitat, i com aquesta interacció respon a una intenció reflexiva del present. Allà on exposa la seva obra, ho fa integrant l'obra a l'espai i a la història de l'indret on l'exposa. En els seus últims projectes destaquen les col·laboracions amb altres artistes i agents culturals, i la participació a multitud d'exposicions. L'artista ha anat desenvolupant diferents projectes, dels quals destaquen Río de (la) Plata (1996), Constel·lacions (2000), Naranjitas de la Xina (2001), Trilogia de la privadesa, que comprèn Sibil·la, Domus Aurea i Antikeres, en col·laboració amb Marga Ximenez (2004-2010), Optimització combinatòria, en col·laboració amb Ulla Blanca Lima i Laia Manonelles (2016) i Polititzacions del malestar, en col·laboració amb Laia Manonelles i Daniel Gasol (2017). També és reconeguda per les videoinstal·lacions ubicades en diferents espais arreu del món: Correcció (1991), Madelaine (2003), Sibil·la (2004), Domus Aurea (2007) i Kenosi–Anti-Keres (2010); i pels videopoemes com per exemple Malefici (2005), Confabulacions (2006), Darrere el mur (2007) o Fissura (2008). Com a pintora, l'artista ha creat diverses obres, entre les quals destaquen Obscuritas mentis (1991), Correcció (1991-1992), Paisatge submergit (1992-1993), Berisso submergit (1995) i Entrellibres-Ales (2010). A més, ha publicat sota el segell Edicions 1010 els següents llibres d'artista: Confabulacions, amb poemes de Carlos Vitale i imatges i vídeo de Nora Ancarola (2006); Darrere el mur una paret, amb poemes de Koldo Izaguirre, imatges d'Erramun Landa i vídeo de Nora Ancarola (2007); i Fissura, amb poemes de Carles Hac Mor i Ester Xargay, imatges de Nora Ancarola i imatge de la contraportada de Marga Ximenez (2008).  Gran part de l'obra d'Ancarola dels últims anys –Trilogia de la privadesa (Sibil·la, Domus Aurea i Antikeres), Polititzacions del malestar i Optimització combinatòria, principalment- orbita al voltant de la premissa “allò personal és polític” de la feminista Carol Hanisch, un concepte també desenvolupat per Kate Millett als anys seixanta. L'artista enfoca la tristesa, el dolor, la malaltia, la vellesa i la mort, reduïdes tradicionalment a l'espai domèstic, ocultes en el camp de la privadesa, i que s'han aïllat del marc social i polític. Segons exposa Laia Manonelles a l'article «La estética del cuidado; la creación como actitud y compromiso», a través del seu art, tot allò reduït al camp de la privadesa es visibilitza i es comparteix; es tracta de tornar a la societat allò que invisibilitza, i de retornar el caràcter col·lectiu al sofriment. També ens recorda que l'artista utilitza l'art com a via per exposar, reivindicar i repensar la politització del malestar.
El text tracta sobre multimèdia.