Quin és el tema principal del text?
L'esquizoanàlisi és un dels termes essencials en la filosofia de Gilles Deleuze i Félix Guattari. El concepte apareix per primer cop en l'obra Anti-Èdip de 1972, i és desenvolupat en la continuació d'aquest llibre, Mil altiplans. Juntament, aquests dos llibres formen l'obra Capitalisme et schizophrénie («Capitalisme i esquizofrènia»). La definicició d'esquizoanàlisi evoluciona i canvia en el pensament d'ambdós autors, i individualment en l'obra psicoanalítica de Guattari. Es tracta d'una teoria alternativa i oposada a la psicoanàlisi tradicional.
Van desenvolupar aquesta forma d'anàlisi va ser durant un llarg període com a resposta a les deficiències que trobaven en l'anàlisi tradicional en l'obra de Sigmund Freud. No accepten l'ús de l'anomenat complex d'Èdip com a base de l'anàlisi ni el rol autoritari del psicoanalista en relació amb el pacient. En segon lloc, ataca que redueix la libido a catexis familiaristes, fins i tot sota les formes encobertes i generalitzades de l'estructuralisme o del simbolisme. L'escola esquizoanalítica assenyala dos defectes de la psicoanàlisi: la seva incapacitat d'arribar a les «màquines de desig» perquè s'encalla en les figures o estructures edípiques, i perquè és incapaç d'arribar a les catexis socials de la libido, perquè s'acontenta amb les catexis familiaristes. Guattari s'interessà en la idea d'una pràctica que pogués derivar de sistemes donats d'enunciació i estructures subjectives preexistents, nous «agenciaments d'enunciació» capaços de forjar noves coordenades d'anàlisi i crear proposicions i representacions inaudites.
En Caosmosi, Guattari explica que «més que moure's en direcció a modificacions reduccionistes que simplifiquin el complex», l'esquizoanàlisi «treballa per incrementar la seva complexitat, el seu enriquiment processual, i la consistència de les línies virtuals de bifurcació i diferenciació, és a dir, per la seva heterogeneïtat ontològica."
El text tracta sobre humanitats.