Identifica la temàtica clau d'aquest text.
Els ducats de França foren inicialment entitats militars que van derivar cap a unitats territorials; però després el ducat es va lligar cada vegada més a la condició de par del regne, la majoria dels quals foren ducs.
El títol de duc amb els merovingis anava lligar al comandament militar a una província; el cap de l'exèrcit o milícia de cada província portava el títol de dux. Sota els carolingis el dux era un comte que tenia autoritat militar i política sobre diversos comtes, però aquesta autoritat cada vegada era més nominal, encara que portar el títol ducal augmentava el prestigi.
Posteriorment els grans oficials, vassalls directes de corona, electors primitius de la reialesa quan encara no estava establerta la primogenitura, o que designaven la regència, foren designats com a pars que al començament foren dotze (sis eclesiàstics i sis laics). Després del segle xiii quan les terres dels pars laics havien anat a la corona, els seus dominis foren donats en atribut personal a prínceps de la casa reial i els pars llavors només van tenir un paper cerimonial.
La pairia era un ofici de la corona i no un títol de noblesa; eren par els nobles més fidels; al segle xvi alguns senyors foren fets pars. Els pars tenien un feu al que anava lligat l'ofici, i era hereditària. Era purament honorifica amb alguns privilegis quant a seure al parlament de París o ser jutjats per un tribunal especial format per altres pars. L'antiguitat en la creació augmentava la seva dignitat. Després del 1814 es va crear una cambra de pars per formar un poder legislatiu; en els Cent Dies, Napoleó va designar també pars. La segona restauració va restablir la cambra de pars que eren designats de manera hereditària, però el 1830 aquesta condició fou suprimida.
El text tracta sobre història.