Quant de temps durava el recital?
Tota una hora durava el salmeig d'aquest únic vers, acompanyat amb el batement de les innumerables ales melodioses. I semblava a Sant Brandan singlotant aquell cant com un plant. En tal punt, el sant abad digué a sos fills: -Menjau ara qui n'haveu lloc, i que el vostre cos sia pascut i sadollat, que ja les ànimes vostres de gràcia divinal són peixides.- I havent sopat i dites completes, ana-se'n a dormir, però la son nocturnal, volàtil i muda, papellona negra, rat pennat fosc, voleiava sota els estels, llunyana de sos ulls. I Sant Brandan s'alçà del jaç i s'agenollà en oració. A hora de matines, cridà els monjos i signant sos llavis, començà el res matinal: -Domine labia mea aperies (Senyor, obrireu mos llavis).-
Melodiosament somniaven els aucells dormits, i llurs ales a penes trémoles, feien una dolça remor, com una corda de salteri, o com una campana aèria, percudida pels dits fluids de l'esperit del vent. La cançó vaga dels aucells feia així: Laudate Dominum omnes angeli eius, laudate eum omnes virtutes eius (Alabau al Senyor tots els seus Àngels; alabau-lo totes ses Virtuts).
A l'hora clara, els àngels desperts alçaren al cel l'esclat argentí de la joiosa aucellada: Timor Domini sit super nos et super timentes te, Domine, initium sapientia timor Domini (La temor de Déu sia sempre damunt nosaltres i damunt tots aquells qui us temen, o Senyor: la temor de Déu, començ de sabiduria).
Una hora durà aquella albada angelical. A tercia, el vers melodiós, clar i encrespat, com una blanca escuma sonora, feia així: Salmegeu el nostre Déu, salmegeu el nostre rei, salmegeu amb saviesa. I a l'hora nona, quan la claror començà a mancar i les ombres fosques declinaven, cantaven aquells esperits, flobies de neu, música dispersa: Illuminet Dominus vultum suum super nos et misereatur nostri (Il·lumini el senyor la seva faç sobre nosaltres, i de nosaltres haja misericòrdia).
I a hora undècima, l'hora del recolliment de les abelles dins el rusc, i dels aucells en les branques i dels estels en la rossa assemblea del firmament, cantaven els àngels, conhortant-se en la fraternitat de l'enyorament de l'exili: Ecce quam bonum et quam iucundum habitare fratres in unum (Vet aquí com és cosa bona i dolça que els germans visquin tots units).
I d'aquesta manera, els dits aucells, de jorn i de nit, retien alabances a Déu Nostre Senyor.
Tota una hora.