Què va observar el primer personatge?
-Jo- va dir un del rotllo, un cop el vaig veure com a una euga li ficava una vara a les orelles, burxant-la i fent-la patir…
-Jo- va replicar un altre, -un dia el vaig atrapar quan a un cavall li omplia de sorra els ulls.
-Doncs, així… ben fort!
-Doncs, així… que es damni per mala ànima!
-No podia fer altra fi…
Però aleshores va sortir un vellet del rotllo i amb cara de pietat va dir:
-Minyons… potser no diríau el què dieu, si sabéssiu la història d'aquest home. Potser fins li tindríau compassió i tot, si coneguéssiu les desgràcies que li han passades. Jo l'he conegut de jove, de bordegàs gairebé… Tot just sortia de la Santa Casa… perquè el pobre era bord, era bordet… Pujava tot flac, tot malaltís… i com era tan dòcil, tan benigne, en el veïnat del Poblet, feia llàstima a tothom… De tanta llàstima, li varen ensenyar de menar carro, a llavors de les obres del Bogatell. El xicot es va fer… es va reviscolar… es va fer home… Al cap d'anys, fins va enamorar-se d'una mossa del camp de l'Arpa i s'hi va casar. Aquell home ja no volia més ventura i es tenia per més ditxós que un rei… Quan va veure prenyada a la seva dona, no hi va cabre d'alegria. Jo me'n recordo com si fos ahir… Aleshores traballàvem a les muralles de Sant Pere, que les estaven enderrocant. Ella, prenyada fins a les dents, venia cada migdia a dur-li el dinar. Tots dos s'asseien a l'ombra d'un arbre, al peu del carro, i vinga mirar-se embadocats, com si mai s'haguessin vist. Però… veu's aquí que un migdia, quan més distrets estaven contemplant-se, el cavall que menava ell, picat per mosques o no sé per què, alça de sobte les potes i venta cossa a la dona al mig del ventre… La dona cau estirada, sense donar senyals de vida… Hi correm tots, la posem sobre un baiard i la traginem corrents a casa seva…
Com a una euga li ficava una vara a les orelles, burxant-la i fent-la patir.