Què no hi havia a casa?
A casa no hi tenien pas inconvenient que anés jo a parar. El pare fins i tot va ajudar-me a netejar i embarrellar la gàbia, i la mare encarregà a la minyona que em cridés a les cinc. A les cinc, oidà! Ja qui sap on seríem. Però jo em vaig guardar pla de dir res; i vaig abaixar els ulls, fent com aquell que cercava alguna cosa per damunt de la taula, temerós de descobrir les meves intencions amb la mirada. Prou ho coneixia que, si les hagués declarades, me n'hauria dut algun arrambatge que no m'haguera agradat. I precisament allò de sortir de casa d'amagatotis i anar de bella nit munt enllà, boscos a través, era el que més m'engrescava. Havia d'ésser una aventura d'un atractiu esparverador.  Què veuríem? Què ens passaria? No, jo de por no en tenia pas. Era valent jo… ben senyat, i amb l'escapulari sobre el pit. Si ens sortís un llop, prou l'estossaríem en Xaneta i jo. Tant de bo ens en sortís un! Ara, fantasmes, aparicions de l'altre món… això sí que m'espantaria. Però, un llop! Pobre d'ell!… O un lladre de cami ral… ah, llamp!. En Xaneta l'envestiria per un costat, en Lluís per l'altre, jo… cop de puny a la boca del cor!  Veia l'escena, la somniava amb tots els detalls. No en valg teixir poques ni gaires de novel·les aquella nit!
L'inconvenient que anés ell a parar.