La Mònica estava parlant?
La Mònica sense dir paraula, agafà a n'en Peret de revolada, li posà el cap entre les seves cames, li alçà la bateta pel darrera i surra va, surra ve, el va deixar com un tomàtec.
Després se'l endugué a empentes i clatellots i un cop a casa seva l'acotxà al llit sense sopar ni res.
L'idea de la venjança féu presa del cor d'en Peret: aquell mala bèstia li tenia de pagar… però com?..
Una tarda, anant a costura, en Peret s'anava omplint les butxaques de cireres d'arbós que arrencava de les mates que a banda i banda del camí trobava. Cada cirera que veia li entreobria els llavis d'un somrís de satisfacció… després el feia gemegar amb les esgarrinxades que rebia a les mans per a abastar-les… però què se n'hi endonava!… Ell arribà a costura amb una butxaca -la dreta- tota plena de cireres d'arbós, que feien una olor que tot ho embaumaven.
Quan entrà al rotllo, en Nofre ja hi era.
La noia empunyà la canya, senyalà un d'aquells gargots i el chor de marrecs cridà:
-Aaa… béééé… séééé…
En Peret feia el distret, mirant al cartell i cantant, però en realitat, tota la seva atenció la tenia fixa en el veí de la dreta, en Nofre. El veia ensumar per tots cantons, sa fartaneria atreta per l'olor de les cireres; el va veure després fixar-se en la seva butxaca, va sentir que dubtava… va observar certes maniobres que el mala bèstia feia per dissimular, després sentí un moviment en la bulxaca, i veié com el Nofre es portava ràpidament el puny clos a la boca. Però ell res; com si no se'n hagués adonat gens ni mica, seguia:
-Eeeeefa… jééé… hatxaaaa!… cooootacà!…
Al cap d'una estona es trobà la butxaca molt més lleugera… tampoc ne va fer cas; després, com qui no fa res, se la va palpar -no més n'hi tenia una… una sola cirera, de tantes com n'hi duia!… i seguia tan tranquil:
No.