Com es sentia en Lluís?
-Apa, doncs -va saltar en Lluís impacient,- explica't d'un cop!
-Es una facècia xalada -va respondre en Xaneta amb un riure ple d'emoció. -No perdem temps. Ara en Llambregues segueix sa reblinconada des camí de Sant Joan i sa muntanya el priva de veure'ns. És sa bona ocasió. Mireu, enfileu-vos cada un de vosaltres a dalt de cada un d'aquests rocs.
-I què en traurem? -vaig botzinar. -Enfileu-vos-hi, coi!  Que és cap mal això? Ja m'explicaré en acabat.
Vàrem obeir. -Molt bé! -exclamà en Xaneta -així mateix, ben drets, ben encirats. Ordi! D'un tros lluny no es coneix pas que sa pedra i ses vostres cames no sigun d'una sola peça. Sembleu dos homenassos. Ses vostres catracòliques llargues dissimulen sa curtesa dets vostros cossos. Deixe-vos-les ben descordades… Aixi! Àngela!… estufades, esbalandrades… Ara, entortolligueu-vos es tapaboques entre coll i closca ben amunt.   Qui no pensarà que sou dos americanos? No en pareu poca de mota ¡crosta!
Es sentia impacient.