Li ha agradat el Corpus a un dels personatges?
-Què tal, s'han divertit aquest Corpus?
-Sí, és molt bonic; però… tanmateix ja em començava a amoïnar.
-Així ho sento a dir; però en quant a mi no em canso de veure que cada casa és un altaret i que cada balcó és un eixam de minyones ben compostes, bellugadisses i esperançades.
Aquell burgit, moviment i alegre conversar del curs no es veu més que un cop l'any!
Sols per veure el lleó i els lleonets, espero jo amb ànsia les processons. Francament: una fiera amb cara d'home d'arraigo passejant-se pacíficament amb la família (com fa el lleó del Corpus) m'apar que, encara que faci un xic de mal a la concepció estètica, en canvi és espectacle moralisador i una bona crítica per més de quatre hòmens que semblen fieres. Jo començo a gosar des de que, sentint-se de lluny els gegants, les criatures es posen de puntetes, s'enfilen sobre l'assiento, volen treure el cap per entremig dels ferros del balcó, i, mentres amb gran donaire ballen els dos monstruos, se senten els crits de: «Noi, cauràs!» -«Noi, vina aquí» -«¡Ai, Reina Santíssima, que ve un cavall!»
Per tot he reparat qué, així que ve el porrer, sempre hi ha algú que diu: -¡Que en fa d'anys que conec aquest home!- I trobo també pertot aficionats a observar en alta veu qui porta bé o malament les pesades banderes dels gremis; banderes inseparables dels clàssics ventalls amb ribet de cuiro platejat, tan inseparables i importants, que més se fixa el món en les banderes i ventalls, que en els qui els porten.
Ne passa una, ne passa una altra i una altra fins que es perd el compte; i els qui les duen, per llarg que sia el curs, sempre van sentint dir a la gent: -Els hortolans! Els camàlics! Els sastres! ¡Els fusters! Ai, com suen! Ai, que pesen! ¡Ai, quin nas! Ai, quin clatell!- I tota aquesta cantarella dura des de que tot eixerits surten de l'iglésia fins que hi tornen a entrar.
Sí.