Quina etapa de la vida li sembla bucòlica?
Que n'és de dolç aquell temps de la vida de noi!… Vida petita que juga un noi petit entre parets ben calentones, mentre la pluja cançonera de l'hivern bombolleja en la barana del balcó… Al de fora sempre hi fa sol, dies atemperats que riuen en jardins flonjos de sorra… sense aire… Oh, l'aire… que els en hi fa de por a les mares!…
El carrer sempre s'hi veu llunyà, molt llunyà, i quan un hi pensa en quan era noi i anava pel carrer, va passant poc a poc, amb certa solemnitat de professó, sentint al costat, més que veient-la de cua d'ull una ombra de respecte… i va passant, sense tombar la cara, encarcarat sota la roba de les festes!…
Oh, la brusa d'estar per casa!… Jo en tenia una de blava, un xic descolorida de tant anar a la bugada… i els tips de jugar que m'hi havia fet, amb aquella brusa tan ampla, tant fresca!… El que més m'agradava quan començava a fer calor, quan ja donava gust sentir-se a les munyeques la frescor de l'aigua temperada per l'escalforeta de la primavera, era fer temporals… Agafava un picador, me'n anava al safaretx, i hala, vinga inquietar l'aigua, paletada amunt, paletada avall… i semblava que l'aigua es reinflés… darrera del picador en moviment, hi quedava un buit verdós del llot del fons… i darrera del buit, venia corrents una onada que a l'omplir-lo rompia en el picador i m'esquitxava de frescor… I més enllà, per tot el safaretx, mil onadetes es gronxaven, pujant i baixant, fresques i alegres; damunt d'elles la sobreixida del dipòsit d'aigua, escorrent-se per molsuda tosca, queia desfeta a gotes, formant un ruixat, i en ple temporal, ma joguina predilecta, un falutxo de veles esteses, es capbussava nerviosament… anava i venia d'un cantó a l'altre, topava per les parets amorrant-s'hi amb toçuderia, com si busqués un forat per a fugir de la tempesta…
Al deixar el safaretx, que n'era de blau el cel!… que n'eren d'altes les orenetes que hi volaven!… I els plàtans del jardí, aquells tres plàtans del fons, com em miraven!… Semblaven vells amics somrient d'estimació!…
Cap al tard -si no havia fet massa aire,- entrava a dins… anava al quartet del davant, on eren sempre els de casa… A banda i banda de la finestra, mig tapada amb celosies, hi veia, com masses negres, les siluetes de la meva mare i de ma germana, cusint a l'escasa claror del dia que finava… Mon pare es passejava amunt i avall, amb les mans a les butxaques. Jo buscava si en son front hi havia arrugues. Me'n anava a un recó i m'asseia…
Per la banda de fora de la finestra hi creuaven de tant en tant les ombres dels que transitaven per l'acera… Passaven ràpidament, trencant un moment la monotonia de la claror trista. Ningú deia res… El volant d'una fàbrica veïna donava cops acompassats, com un rellotge…
I en aquell silenci que la fosca espesseïa, arraulit al meu recó, quina tristesa m'agafava… tan fonda, tan dolça!… quantes angúnies hi presentia en el tancament de les cases, lluny del gran aire, entre quatre parets!… Quina fredat em feia la vida ombrívola dels grans!…
No sé si era per la primavera,… començava a fer calor, però em recordo que encara portava abric -un abric arreglat, curt de mànigues, d'un color confós.- Anàvem a passeig amb els nois d'estudi, i un d'ells em va fer una pregunta:
-De què viviu a ca teva?…
-De renda!- vaig contestar tot orgullós…
La vida de noi.