De què és hora?
-És toc de combregar -va dir una veu.
-L'últim combregar de Girona! -exclamà una altra.
L'emoció que es pintà en tots els semblants no la puc descriure; però, era una emoció tendra; els ulls s'enllagrimaven, els braços s'aixecaven en l'aire en actituds deprecatives; de cada boca s'exhalava una jaculatòria.
-Jesús Redemptor, Jesús Salvador.
-Jesús, Vós sou la salvació i la vida eterna. Els qui creuen en Vós no moriran eternament.
-Jesús, que heu pujat al Calvari per unir-vos a nosaltres, ajudeu- nos a pujar al Calvari per unir-nos a Vós.
-Jo em confesso amb Vós, pare de misericòrdia. He pecat, he pecat!
Tothom es picava el pit. Alguns confessaven llurs pecats en veu alta. Jo, pobre de mi, em sentia més vil que ningú, però no sabia com dir les meves misèries, i plorava plorava, deixant que les llàgrimes parlessin per mi. I la processó torna a posar-se en marxa. Miserere, miserere nobis.
De combregar.