La progenitora era vella?
La jove mare, com esperitada va apretar el seu fill contra son pit febrós li munyí llet en la boca oberta, i en la cara de l'infant se barrejà la sang de sos brassos espinats i la llet de son pit, ella vessava la vida de ses venes, vessava la vida del seu sí, damunt aquell infantó dels ulls de cel, mort entre espines!
-Jaumet, és mort!
El gollut allargava el dit i li tocava el nasset rient i deia:
-Do-ma-la, que és meua. Au! que és meua!
-Qui l'ha dut aquí?…- feu la Roser amb els ulls encesos i sense llàgrimes.
-La maru!
La pobre Roser va passar-se les mans pels ulls, desesperada, i amb el fill fret en sos braços, va posar-se a córrer entre les roques que sortien en mig de l'herba curta, com a ossos de cadàvers mig enterrats.
Arribà a l'abisme, davant de la vall inundada de claror i placidesa, i presa d'un ram de bogeria, va exclamar, mirant la seva mare que es veia petita a l'era, cercant-la neguitosa:
-Mala truja!… mal llamp vos mati! m'heu mort la meva filla!… ara us mataré la vostra!- i es llençà a l'abisme.
I el gollut va dir-se: -Quin salt!- i va allunyar-se ranquejant i fent el ploricó.
-Jo vull les peres!… m'ha enganyat!… jo vull les peres!… jo vull les peres!…
(Andorra)
No.