On hi ha una misteriosa fanfàrria?
Ja des del mateix inici de l'òpera podem escoltar una breu i intensa obertura, d'uns cinc minuts de durada, que ens dóna la pauta del món sonor de Janáček. No hi apareix cap tema dels que després es poden escoltar a l'òpera en abundància, encara que sí que se'n derivin. L'obertura és rica en breus cèl·lules que es transformen i transformen, que circulen per sobre del discurs orquestral que de vegades es transforma en dramàtic, alguna vegada fins i tot violent, que suggereix l'enigma de la trama que seguirà. És d'una intensitat polifònica que ni permet el contrapunt, és difícil escoltar una sola frase musical. Hi ha una misteriosa fanfàrria fora d'escena, molt semblant a la que inicia la Simfonietta i que, com aquesta, recorda les trompeteries llunyanes de Mahler, encara que en un context ben diferent. Aquesta obertura és només un preàmbul d'un discurs musical continu, que discorre com absolut protagonista al costat a l'instrument vocal d'Emilia Marty, la protagonista, i de la resta dels intèrprets que tenen importants intervencions, al llarg de l'òpera, inserits amb absoluta precisió en aquest sumptuós entramat musical sempre construït en funció de l'acció dramàtica.
fora d'escena