On era el foc que van encendre?
* * *
Encenguérem un gran foc en la cuina immensa. Darrera meu, però, sentia el trepeig dels escarabats removent les fulles seques despeses de la llenya, i tambe (val a dir-ho) l'amenaça esborronadora de les corts desertes, dels cellers enteranyinats, dels dalts i baixos en quietud, atapeïts de foscor i d'incertesa, prou espaiosos per a encabir-s'hi reguitzells de follets, de monstres incorporis i de bèsties apocalíptiques. El record de la porta ajustada em produïa una inquietud absurda.
Certament la precaució de barrar-la era cosa del tot inútil en aquell casal, on per tot arreu hi havia obertures, forats i lluernes en franquícia. Mes… bon Déu! ¡un hom sempre ha cregut que les ànimes, els mals averanys, els facinerosos i les salvatgines agressives no poden entrar si no és per la porta d'honor! I bé: ¿hi havia passat algú, abans que nosaltres?
Al costat d'aquesta aprehensió insana, jo experimentava la positiva gràcia del que acaba de trobar un cor lleial, un germà de més anys, serenitat i experiència, entre la solitud d'un enderroc. El Cerdà havia agafat les meves sabates i les greixava a consciència, no planyent-hi la cansalada del seu patifell.
Els meus mitjons de llana fumejaven la mullena arreplegada en tantes hores de caminar per la neu. Ell m'aconsellà que me'ls llevés, car el foc endinsava la humitat fins al moll dels ossos. Intentà escalfar-me un ansadic de vi; i, en dir-li que no m'agradava el vi calent, es neguitejà per no poder-me oferir altra beguda.
Era una actitud afectuosa, previsora, paternal, la que esmerçava aquell home amb mi.
En la cuina immensa.