Quina estació havia començat?
Se'n anava!… Se'n anava! Mai ho havia sentit tant clar com aquell dia.
La primavera esclatava; l'immensa plana fins llavors coberta d'una patina de boira, de fredor, de quelcom glaçat que s'arrapava a la terra blanquinosa i als arbres pelats que sa i enllà s'aixecaven, ratllant la monotonia d'aquell grandiós horitzó; l'immensa plana fins llavors mig morta, es deixondia, s'esparvillava, esmaperduda entre la son del fred que se'n anava i la vida de l'estiu que venia. El cel era blau pur, somrient… ni una boira, ni una taqueta en sa superba arcada… I entre aquell cel tan viu, tant despert, i aquella terra per on divagava somort un alè de desvetllament, passava voluptuós, refregador, un aire tebi, ple de guapes prometenses, d'esclats de festa, de bojes riallades forfullant als llavis per entreobrir-los i esclatar.
Tot era animació, tot feia pensar en demà, un demà alegre,  interminable, un demà blau, sense núvols ni boires, com aquell cel…  Tot feia pensar en la Vida… i, no obstant, ell pensava en la Mort.  -Se'n  anava!… Mai ho havia sentit tant clar com aquell dia.

I anava caminant. La seva silueta formava un arc, color de terra, retallat sobre el cel blau… el cap acotat… l'esquena en cercle, com no podent suportar el pes dels anys que al damunt portava… aquell pes que a bon segur l'hauria estenellat per terra, si no hagués estat aquell bastó, nuós com ell, com ell revellit i encorvat, però encara ferm, que l'aguantava.
Camina que caminaràs, passava el pont de la riera, aquell pont tant vell que ningú sabia qui l'havia fet. Ell hi anava a. jugar quan era petit i la seva mare, que al Cel sia, el renyava, perquè ja deien que el dia més impensat s'esfondraria… I no obstant, els anys havien passat, el pont es tenia ferm… i ell se'n anava.
I caminant, caminant sempre, passava pel prat de la rajoleria… i el veia igual que quan ell hi anava en semblants migdiades a festejar amb la noia… la que fou sa muller i que al Cel sia. El veia igual aquell prat on començava d'apuntar-hi el verd naixent de l'herba, amb aquells plàtans altíssims d'entortolligat brancatge, per on, saltironant, cantaven pardals i primaveres; el veia igual aquell cel blau, que reia entre les branques blanquinoses, clapades, de puntetes verdes, i el veia igual, allà al fons, tot i petit, com una miniatura, el forn, tot rogenc de la base, tot fumat de la teuladeta, amb la caseta al costat revellida i negrenca. Sentia en son cor la mateixa impressió de pessebre que li feia aquell paisatge llavors… en aquell temps, sols que aleshores aquella impressió anava acompanyada d'un ambient de Nadal i ara venia entre boirades de Novembre… entre les lassituds del dia dels Morts. Semblava que a l'entrar-hi havien de sortir els vells d'aquell temps, que havia de sortir ella, tan fresca i riallera… Tot restava igual, tot hi restaria… i, no obstant, tots se n'havien anat… i ell se'n anava!…
La primavera.