Què sentia?
-Jo li diré: me va agafar un doloret…
-Dolor? Ai, m'ho hagués dit!… Per això sí que en Tòful té una mà d'angel. Miri, no li dic més: el dia del Sant de l'home, en havent dinat, me trobava tota no sé com, i ell que em diu: «-Ja veurà…» I em fa una tassa de camamilla, me la prenc ben calentona i, filla… lo mateix que oli en un llum.
-És que el meu dolor…
-Ai pobra de mi! les dotze. Me'n vaig corrents, que encara tinc d'escumar l'olla, i no puc córrer gaire perquè em fa mal una cama, que per mi vol ploure. Endemés vagi'm a veure, que parlarem un rato i ensenyaré les coses de la noia. Res, quatre pellingus; però, escolti les coses ben endreçadetes… Oh! En quant an això, ellà no serà bonica (és dir, és dreta i igual, gràcies a Déu), però el que toca a ser curiosa, ja li dic jo que sí. Ah! Escolti: ¿no tindria pas un cercapous, que li enviaria a buscar?
-Crec que sí, que n'hi ha d'haver un al sostre mort. Ja ho miraré, i si acàs…
Un doloret.