Què veia el narrador?
En ocasions jo sorprenia els seus ulls lubrificats d'entendriment, rectes com un dard, cercant-me l'ànima.
Va eixir de la cuina un instant, mentre jo, perplex, restava en el banc escó torrant-me els peus, rumiant les peripècies de la jornada i la tètrica vida del Cerdà en aquella gran casa solitària. Respecte a la seva conducta, jo me'n sentia ben agraït, però alhora la considerava rara, desavinent, ultranatural.
Ben aviat haguí una nova mostra del seu zel.
El Cerdà retornat a la cuina, sempre amb el seu mig riure amarg, em digué les sagramentals paraules:
-Quan se'n vulgui anar a descansar…
Sobtadament se m'acudí que les nostres habitacions estaven barrades i que ens havíem oblidat de demanar la clau al masover petit, que n'era el depositari.
La mena d'indiferència del carboner després del meu ensurt, va desconcertar-me un poc. Ell pla s'havia basquejat a recollir-la. Res li passava per alt del que pogués contribuir al meu benestar.
Amb una evident satisfacció va introduir-me a la meva cambra. El llit estava fet, els rajols escombrats, les cadires en ordre; sota el rentamans hi havia un canti ple d'aigua, en el portabugia un tros de ciri beneït, a l'espona una panna de suro; i àdhuc el meu gos, el brau Alí, hi tenia una saca per a jeure.
No vaig trobar paraules per a remerciar tanta cura i diligència.
Veia els seus ulls lubrificats d'entendriment, rectes com un dard, cercant-me l'ànima.