L’estava recorrent amb la mirada?
El resseguia adés i ara afanyós; el sotjava amb l'ànsia d'un detectiu; l'esglaiava un moviment maquinal dels que es fan en el son. De tant en tant es treia el rellotge. Mirava, per la finestreta, com encara lluïa una claror viva en els reguerots. Es desesperava. Fins ell, però, amb la debilitat, s'anà ensopint -aquell aclucar-se d'ulls que no treu l'angúnia-; però un ronc més desaforat de son veí li féu l'efecte d'un daler antropofàgic, d'un gran badament de barres per engolir-se'l a ell i tot.
Finalment, arribaren les cinc. El parent d'En Pepaito baixà a l'estació amb precaucions cauteloses. Per passar damunt una cama estesa de banda a banda del vagó hagué de fer prodigis d'equilibri. I, naturalment, en arribar al restaurant ja tothom l'havia precedit. S'hagué d'esperar cinc minuts, fora de test.
Quan anava a demanar, una veu sonora exclamà darrera d'ell:
-Dues gracioses!
Era el senyor grassó.
Sí.