Què li demana el primer interlocutor al Gaspar?
-Bé, no ploris, Gaspar, no ploris… Tot, tot es pot arreglar.
-Sí; però, veus?, em sembla que estic més serè; veus?, ara m'he tret un pes de sobre… Necessitava dir-ho a tu…
-Mira, posa't tranquil: tu la veuràs, ella et veurà a tu, i Déu farà el demés; i, si Déu vol i les coses van favorablement al vostre matrimoni, tot això tindràs d'agrair a la senyoreta Buxareu…
-Però tu, com a teòleg, com a persona entesa en aquestes coses, tu creus que m'he de casar?
-Però ¿quin impediment hi ha perquè no puguis casar-te?
-¿No et sembla, Ignasi, que això… vaja, això és cosa de joves?  ¿No et sembla que no hi tinc dret?

-Fill meu, això tu ho sabràs. ¿Tu et veus amb cor de fer feliç una dona, de compartir amb ella les teves alegries i les teves penes, de seguir aquelles lleis tan hermoses que donava Sant Pau als Efesis?
-Sí, sí; però…
-Però què?
-La meva posició, els meus medis escassos…
-No fas un treball honrat? ¿No tens els teus estalvis, el teu petit capital? ¿No cobres al cap del mes la teva feina? I ella (has de comptar amb ella, també), la vídua Avellana està arregladeta, segons tinc entès. No et faltarà el necessari per a viure decentment.
Que no plori.