Què fou Tresant?
Tresant (en grec antic τρέσσαντος) era la paraula que s'aplicava als espartans que havien estat castigats amb l'atímia o pèrdua d'alguns o tots dels seus drets de ciutadania.
No se sap molt bé com s'aplicava aquesta sanció, i en tot cas no estava ben especificat per les lleis i depenia més de l'opinió dels ciutadans. En general sembla que tots els que es negaven a seguir els costums nacionals deixaven de ser considerats homoioi o ciutadans de ple dret, segons diu Xenofont. No obstant, qui no donava la seva contribució a la sissítia o menjars col·lectius, perdia també els drets com a ciutadà.
El màxim grau d'infàmia requeia sobre el τρέσας ("trésas", covard), el que fugia del camp de batalla o tornava a casa sense l'exèrcit, com va fer Aristodem després de la batalla de les Termòpiles, segons Heròdot, tot i que en aquest cas va ser conseqüència de l'opinió pública, i va poder treure's el qualificatiu amb noves destreses personals. Els espartans que es van lliurar a l'enemic atenenc a la batalla d'Esfactèria van ser castigats amb una mena d'atímia que els impedia presentar-se als càrrecs públics i no podien realitzar cap compra ni venda lícita. Segons Tucídides després van recuperar els seus drets.
A Esparta, els homes solters tenien un cert grau d'infàmia i eren privats d'alguns honors quan els arribava la vellesa. Se'ls excloïa de participar en algunes festes i eren obligats a cantar cançons difamatòries contra ells mateixos. No es permetia a cap home considerat tresant de casar-se amb cap espartana, i quan arribaven a vells havien de sofrir el mateix tracte que els solters i pagaven una multa com els solters. Segons Diodor de Sicília ningú els donava llum per al seu foc ni ningú no parlava amb ells.
Encara que un tresant a Esparta estava sotmès a dures condicions, no es pot comparar amb l'atímia dels atenencs, que perdien totalment el dret a la ciutadania, sinó que era més aviat un estat d'infàmia. L'atímia d'un covard espartà no era com la d'Atenes, que significava la mort civil, perquè podien actuar fins a cert punt com a ciutadans, encara que patint sempre el menyspreu dels que el veien.
La paraula que s'aplicava als espartans que havien estat castigats amb l'atímia o la pèrdua d'alguns o tots dels seus drets de ciutadania.