A què es van acostumar?
Poc a poc s'hi varen fer a veure'l aquell home a mitja carretera.  Després varen saber que era un criat gabaig que cada tarda baixava a  Vilavella a buscar cartes i diaris que hi arribaven al tren de quarts  de cinc, passava per les tendes esmerçant moneda que era un bé de  Déu, i xano, xano se'n tornava a câl Boscàs.

Era l'únic que en sabien dels forasters. Sols de tant en tant els arribaven veus esmortuïdes de que si el malalt anava per bé, de que si aquella gent era una gent estranya, amb un urc que ni el Rei els era bon mosso… Mes els vailets no en feien ja cabal, i de Torre-guillera a Vilavella i amunt altra vegada, anaven seguint la seva vida llisa, un dia darrera l'altre i tots iguals.
Devia fer una mesada que havien arribat els forasters, quan una tarda, a l'entrar als Boscassos, en Pere va dir a l'Antonet:
-Goita'ls, el malalt i la senyora!
L'Antonet guaità endavant, decantant-se una mica sobre l'euga, i, en efecte, al cap-de-vall de l'ombrívol ull que feien els arbres, abraçant-se per sobre el camí, s'hi veien plenes de sol dugues figures petites retallades sobre el fondo blau. El jove, el malalt, seia a la punta de Penya-blanca; la senyora, sa mare, s'estava dreta al seu costat, recolçada en una sombrilla… la mica de vent que passava li movia dolçament les faldilles. Tots dos miraven cap al lluny del pla.
Al passar, els vailets els hi varen donar les bones tardes! tots rojos de sofocats; ells els hi varen contestar amb paraules que no entengueren, acompanyades d'un somrís mig burleta, mig carinyós, que els hi féu pensar en l'alenada d'aquell món enguantat que reia dintre els cotxes al passar el tren.
I els vailets de Torre-guillera anaven després conversant:
-Oi, que fa la cara molt afable?…
-Bastu a dir-te que no sembla pas el mateix!…
A veure'l aquell home a mitja carretera.