Què es diu, d'ella?
-Home, mai ho haguera dit…
-Sí, senyor; però com ella tenia algun quartot arreplegat i ell (Déu l'hagi perdonat) era un poc taujà… Vamos, va ser una cosa criticada de tot l'exèrcit.
Més endarrera es parla de si l'enterro de vuit atxes és prou o massa pel difunt i de si el rector s'hi deu ficar tant o quant a la butxaca; en un altre siti es discuteix respecte del terremoto de la Martinica entre dos habituals concurrents de l'Odeon; i, per fi, un vell avaro apaga la cerilla d'anar a oferir i es retira del funeral per tenir temps d'anar a fer el mateix guany en el d'un altre conegut. I, a tot això, per l'animeta del difunt… naranjas.
En el lloc de les dones no té més que agrair-hi. Un diàleg per mostra.
-Però digui'm, amiga: ¿no ha vist entrar la filla de la senyora  Manela? Quin ringo-rango!…

-Porta els drapets de núvia. M'han dit que l'havien molt ben vestida.
-No ho cregui: mucha planta y poca uva: em comprèn? Gran vestit de seda endomascada, i potser no arribin a sis les camises que li donaren. No ho vaig fer jo així per la meva noia. Filla meva: si vostè veiés aquell bé de Déu de roba blanca… Perquè, això sí, jo só d'aquelles que creuen que de roba blanca i plata llisa mai se'n té prou.
Que tenia algun quartot arreplegat.