Es pregunta en Lluís si hi ha alguna persona al pujol?
-Ai carat! I si al turó no hi hagués ningú? -replicà en Lluís.
-Que tenim pa a s'ui, noi tit? -va fer en Xaneta. -Has vistos mai caps d'homo sense que ets homos hi fossin a sota?
-Doncs, t'erres -tornà en Lluís. Allò no són caps: són rocs i arbrissa. N'afino els branquinyols i els ramells de fulla, que tremolen amb el vent. Ho vols veure com no són caps?
I dir això, ajupir-se, collir una pedra i etzibar-la dret al turó fou tot u. En Xaneta, que se li havia abalançat al braç per emparar- li l'acció, restà espantat i, ajupint-se, ajupint-se, va seguir amb vista esparverada la trajectòria de la pedra; i quan la pedra topà en terra i de rebot anà a ferir un de aquells boldrons sospitosos, el xicot s'aculà d'esglai fins al sòl. Però al mateix instant, com si s'hagués disparat un resort al seu dessota, s'alzinà de cop, pegà un salt i, amb les seves gàbies a la mà, s'arrencà a córrer a tall de soldat, que assalta una trinxera, tot cridant: -As turó, as turó!
No cal dír si el seguírem entusiasmats. Arribà al cim, ventà un cop de peu despectiu i rancuniós , a les dues mates, que l'havien enganyat i, eixancarrant-se al bell mig de la muntanyola, com fent- se-la seva amb l'actitud i la paraula, exclamà:
-Es parany és nostro. Ni es rei, ni s'emperador, ni es Sant Pare de  Roma mos en poden treure.

Sí.