Per què havia sentit basarda en Víctor?
Aquella por que m'havia fet tot el que podríem dir-ne relacions va passar-me de mica en mica. Perquè… veurà… no és que jo cregués que era una infelicitat estimar una dona: el que em passava és que ho veia molt lluny de mi… què li diré!… no sabia com embestir-ho… Per altra banda el treball me'n distreia, i no sentia cap necessitat de tenir nòvia. Però tot aquell temps d'estar sol, aquelles hores interminables! No es cregui, a mi la naturalesa m'agrada molt: jo, al camp, hi frueixo, com ho haurà pogut observar aquests dies; però la soletat, la absència de treball! Se'm va fer una mena d'angúnia a dins, com un buit, i, aleshores sí, vaig sentir, per primer cop en ma vida, d'una manera irresistible, la necessitat d'estimar una dona.
Jo he beneït moltes vegades la malaltia aquella. Va arribar el temps de la calor, va venir el meu pare a fer-me un mes de companyia, les torres i les cases d'estiuejants varen omplir-se… allí la vaig veure per primera vegada.
Aquí en Víctor Buxareu callà; una mena d'entendriment percudí el seu cos, i s'adonà del to una mica massa vibrant de la seva veu. Jo no vaig dir mitja paraula. Haviem perdut de vista els companys de passeig, i apretàrem el pas en silenci.
De seguida vàrem atrapar la colla. Una mica de sol estantís s'havia posat damunt la cabellera de la senyora Buxareu, la seva nuca rosada semblava més fresca que mai, i el seu cos rítmicament avançava pel caminoi humit, gras d'herbes. Aleshores en Víctor Buxareu no pogué contenir el torrent estroncat de la seva paraula, que, més vibrant i més càlida digué aquestes coses:
Per tot el que podríem dir-ne relacions.