Quina temperatura tenia en Llucià?
-Trenta cinc i quatre dècimes.
-Només?
-Només. Ja fa vuit dies que no tens gens de febre.
L'Angelina, vora el llit del malalt, s'esforçà per dir naturalment aquestes paraules; però cada síl·laba traslluïa una esperança. El malalt girà el cap i aclucà els ulls en un rapte de joia incontenible. Tots dos pensaven en la convalescència: potser, després de dos simulacres, ara s'iniciava de debò.
L'Angelina endreçà un poc les robes del llit. Tornà lentament el termòmetre a son estoig, deixà caure les cortines sobre la finestra, i, de puntetes, sortí de la cambra enfosquida.
En Llucià s'enfonsà en un subdeliri. Sent una fam terrible. Enfila moltes imaginacions diverses; però en mig de cada una, insospitadament, sorgeix un menjar o altre. Celebra noces, èxits polítics; va a una cacera; un amic seu publica un llibre… I ell sempre dina o sopa, o esmorza o berena. Té una hora galant en un reservat, i la consum combinant el menú. Adés caminava entre els dos taulells d'un bar infinit: desfilava per davant de totes les llaminadures creades per la cuina universal. Ara s'abandonava als records. No evocava solament els exquisits, els selectes: es complaïa en la memòria mateixa d'unes mongetes tendres, d'un bacallà i uns musclos a la marinera que menjà fa quatre anys en una sòrdida barraca de la Barceloneta. En els camps que fantasiava, tot eren fruiterars, branques vinclades sota el pes deliciós dels préssecs i les prunes.
Trenta cinc i quatre dècimes.