Sobre què rumia el narrador?
Però ¿qui és prou per assegurar que siga una desgràcia?
¿Qué sé jo si li ha convingut més morir-se de repent, que viure en pobresa incurable, o morir patint dies i mesos?
Fins em guardaria bé d'assegurar si va caure, qui sap?…
Mirin: moltes famílies de Badalona, al saber que aquí el còlera baixava, se'n varen alegrar molt de tot bon cor i contaven que ben aviat tindrien motius d'alegrar-se'n per complet.
Doncs ara el tenen ells el còlera.
¿I que no podria ser que el que ells tenen, fos el que se n'ha anat d'aquí?
Hi ha gent que, segons diu, ha observat que quan aquesta malaltia baixa en un puesto, puja en un altre i, si això fos cert, vegin per quins quinze sous es deurien arrepentir els badalonins del regosig que els havia causat la millora de Barcelona.
Em poden ben creure; vivim en un període de contradiccions inexplicables; el llenguatge pels fets és estudiadament amfibològic. No sabem què pensar, ni què esperar. Aquí ve com l'anell al dit allò de Quevedo que deia: «l'únic que se sap, és que no se sap res, i encara això no se sap de cert; que si fos així, ja sabríem alguna cosa.»
És que ara ens passa al peu de la lletra!
Ja crec que els he dit que els teatres de Santa Creu i Liceu no s'obren.
Perquè?
Sobre si el que ha passat ha estat una desgràcia.