Com va arribar al món en Peret?
Va néixer, com qui diu, sense fer-ne cas.
Sa mare un dia al llevar-se no es va trobar bé. -Ai, què tinc!… ai, què tinc!… I va nèixer en Peret.
Era un divendres.
Ella, la Mònica, una pagesassa més robusta que un brau i més vermella que un bitxo, l'endemà, a punta de dia, va carregar-se una magalla a coll, i cap al camp, a ajudar al seu home. Tornà a l'hora d'esmorsar, donà mamar al marrec, tot empassant-se una suca-mulla com una roda de carro, i altre cop al camp, fins a l'hora de dinar.
A la tarda es quedà a casa per a fer baldeiu.
Mentrestant en Peret dormia com un terròs de guix. Que es despertava somicant? De seguida la Mònica l'amorrava al seu pit i xucla que xuclaràs, ennuegant-se de no poder donar l'abast; es tornava a dormir. I així anà creixent, gras com un toixonet i rodó com una pilota.
Quan va començar a caminar, sa mare li posà una gorra de cop i per comptes de deixar-lo al bressol, com abans solia, el ficava dintre d'una pollera, l'asseia a terra i li posava unes quantes pedretes a mà, perquè s'entretingués.
El primer dia a l'arribar sa mare de la vinya, el va trobar amb un xiribec al front, que feia feredat -s'havia tret la gorra de cop i havia caigut, rebent de front a terra. Feia uns crits que aixordava.
Sense fer-ne cas.