Què es va comentar el Jan?
-Podé sí que el millor seria no baixar al poble cap vetlla- va acabar per dir-se.
I en arribar el vespre, va fer avinent a la Malena el seu propòsit.
La llàstima va ser que aquell vespre mateix, a l'hostal bo i celebrant el comiat de fadrinatge d'en Bartra, que es casava al cap de pocs dies amb la Maria Betra, de Vilavessant, els que formaven la colla dels gats varen aixecar la porrona més del degut, i, enardint-se a cada nova xerricada, varen fer el determini d'anar a esperar en Jan.
-N'hi hem de fer una que se'n recordi tota la vida- deia l'un.
-Ca, ca! El cas és estossinar-lo d'un cop- afirmava l'altre.
-Segons veurem, farem- va ajustar, per últim, en Jan.
I, donada per ell la veu de -Som-hi!-, sis homes varen llançar-se al carrer. Llurs figures varen tambalejar un instant al mig del gavelló de llum que eixia de l'hostal, varen acoblar-se en rodona, com si pactessin quelcom, i varen perdre's després carrer avall, negant-se en la mar de fosca que amortallava el poble.
La quietud era tan gran, que, malgrat el compte amb què caminaven, el fregadís de llurs peus els esverava a cada punt, fent-los entrar en temors de ser descoberts.
-Pxxx!… No feu fressa!- remugava en Jan tot sovint.
I, agafats de bracet, anaven avançant fosca endintre, sense saber d'una manera certa si anaven a matar un home.
L'únic que en sabia quelcom era en Jan, que tenia l'intent de revenjar-se una vegada per totes, per esbravar la rancúnia que sentia contra en Biel.
Que podé sí que el millor seria no baixar al poble cap vetlla.