Qui es dirigia a la dida?
-Miri, dida- li deia la mestressa que sempre cercava al seu entorn eslamacions d'admiració i adulacions agradoses a la seva vanitat, -aquest piano costa tant com una parella de bous.,  -Ma! Rei de la meva vida! Senyora! ¡quina riquesa!,  -I aquestes arracades, veu, com tota una masia.,  -Ma! quins vidrets tant lluents!,  -Oh! són brillants de tres quilats cada un!,  -Rei de la vida! brillants esquilats!- repetia la Tecla movent el cap i mirant el cel…,  -Ui! això la fa quedar parada? ¡Ja li ensenyaré els rosetons que tinc! Ja pot explicar-ho per tot el poble qui érem nosaltres- exclamà la mestressa amb urc, i movia el cap d'un cantó a l'altre davant el mirall que tenia més a prop.,  -Olori, dida, quin perfum.,  -Noi, quina flaire… retorna!
La mestressa.