Com era l’habitació?
Dins de la sala ordenada i pulcra, coqueta com tocador femení i emprestatjada com gabinet d'estudi, varen oirse, aquell dia d'idil·li primicial, paraules d'amor ben rares.,  Ella, Obdúlia, tombada d'espatlles al pupitre, on havia deixat obert per les darreres pàgines el volum nou que llegia, preguntava amb certa condescendència al jovincel amorós:,  -¿És a dir que per a l'heroïna del llibre, us ha servit de model una germana vostra?,  -Sí…- contestava ell, Abundi. -Al menys per a dibuixar el caràcter…,  -I és una germana a qui estimeu amb efusió?,  -Oh, sí! repetia el jove amb l'accent de fervorós entusiasme que posava sempre en les seves dites. -Una germana, que si gosés, diria que és angèlica com Vós, tendra com Vós, amiga com Vós d'espiritualitats… i si no tan formosa com Vós sou- ja que això ve a ésser impossible, -bonica, atractívola, agraciada…,  -I com es diu?- interrompia Obdúlia amb efectuosa suavitat, com volent correspondre d'una manera o altra al to fervent amb que s'explicava el jove.,  -Es diu Gràcia, el mateix que a la novel·la.,  -Nom formós!,  -Oh! i li va bé… perquè tota ella és espontaneïtat, improvització, do de natura… Escriu estrofa sobre estrofa sense el més minim esforç, sense treball, sense pena… ¿Vos recordeu que ja ho dic al llibre: igual que les hi dictessin d'un altre món superior?,  -Sí, sí…- murmurava Obdúlia amb complaença distreta.,  -Jo he arribat a pensar si seria cosa de miracle, de prodigi, poder sobrenatural… Sabeu?,  -Sí, sí…
Ordenada i pulcra, coqueta com tocador femení i emprestatjada com gabinet d'estudi.