Es troba bé la protagonista?
Se sentia més capolada que abans d'adormir-se… el cap li pesava tant que no podia alçar-lo del coixí… tot el cos li feia mal… Instintivament va palpar cap al costat del seu home… i al trobar el llit buit li vingué l'idea, tota esbarzerada, d'una novetat molt gran… d'un fet d'aquells que trasbalsen una vida…,  El pardal piulava a dalt de la teulada… un altre en va venir i amb ses corredisses amunt i avall acabaren de despertar-la. Llavors, de cop, va sentir tot el dolor de la desfeta. Va saltar del llit i sense vestir-se ni res va corre a la finestra.,  Encara no era ben clar… encara els camps jeien allà baix com una massa informe envolcallada en la penombra… però allà sota, les hortes del poble donaven pietat. Les mongeteres feien masses fosques, a trossos abraçades les unes a les altres, com grans endolades plorant una mort… a trossos estenellades per terra… les canyes trencades o de gairell…,  La veu d'un home que s'acostava la féu adonar de que estava despullada… a corre-cuita es va posar unes faldilles i un sac i va tornar a la finestra, quasi de esma, sense pensar…,  El dia creixia, i en desenrotllar-se la claror, s'anava desenrotllant allà baix l'estesa del desastre… Els camps eren trossejats!… Les mates, tallades a milers, com si un fals gegant les hagués segat abans d'hora, jeien a pilots escampades arreu, arreu… Per altres cantons, semblava que hi hagués passat una riuada… les mates que no havien estat arrencades, jeien capolades, totes en la mateixa direcció… i de sobte formaven cercles immensos, com si una sardana infernal hi hagués rodat pel damunt. I tota aquella extensió, que el dia abans era tan verda, tan plena de moviment, tenia el to rogenc dels rostolls, l'immovilitat anguniosa dels erms al fort de l'hivern.,  I la Madrona s'ho mirava abstreta, ull-presa, el cap pesat, el pensament movent-se peresós, com sota una llosa de plom… Vagament pensava en la Mort… en l'acabament de tota cosa… li semblava que el poble sencer agonitzava… que ja s'havia acabat per sempre més… I amb els ulls clavats en aquella estesa de dolor, sense parpellejar, pensava ensems amb la petita Agneta -quan es despertés se la emmenaria per les carreteres… ja que el poble era acabat, trobarien alguna ciutat gran… demanarien caritat -ella rentaria…,  I de sobte una claror viva, que li féu cloure els ulls, va tallar el moviment balb del seu pensament: era el sol que neixia… i al deixar la finestra, al veure el llit regirat, va tornar en si, va pensar en el seu home, sol al camp, desesperant-se, arrencant-se els cabells… potser agonitzant, arrapat a aquella terra ingrata, que tantes vegades havia regat amb son suor… I ja no va tenir més idea que anar-hi corrents!… Malitsiga la son que l'havia vençuda!… La petita Agneta encara dormia… tenia temps d'anar-lo a buscar i tornar a plorar tots dos…,  I va corre, va corre, passant entre els grups de dones, que hi havia pel carrer, plens de gests tràgics, quasi sense sentir que al carrer de Dalt el vent se'n havia endut la teulada de cal Lari, que a can Burrec s'havia enfonçat el porxo… que es deia si a pagès, a cal Albert, s'havia ensorrat una paret, arreplegant-lo a n'ell i a dugues criatures… Va corre camps a través, sense fixar-se en els homes, que al veure-la passar d'aquella manera, es quedaven parats, seguint-la amb la vista… Va corre fins a veure el seu camp, allà baix de tot… l'esperit abstret només en si el veia a ell… Un moment li semblà que no hi era… després el va veure… després es fixà en la destrossa del camp -sols una mata havia quedat sencera, i erta en un recó movia tristament ses fulles plenes d'esquinços, com cridant a ses companyes d'altres jorns…,  Quasi sense saber com, es trobà al costat del seu home. Esperava un crit d'esglai i una abraçada estreta, estreta, d'aquelles que nuen sols els grans dolors… Però es quedà parada i freda, quan ell, amb una tranquilitat dominadora li digué com si fés hores que la tingués al costat:
No.