Quant va esperar?
Deixà passar un mes. A pretext del dol, en Pasqualet no es movia de casa i esquivava les entrevistes amb sa promesa. Mes aquesta encar tenia sa paraula. Decidida a acabar d'una vegada amb aquell estat de coses, puix no era amiga de situacions ambigües, ella l'emprengué un dia en mig del pati, a la descarada, no important-li ja qui pogués veure-la o deixar-la de veure.
-Escolta, Pasqualet…
-Dispensa, Nieves… En aquest moment… el papà m'espera…
-No: prou ho saps que no t'espera ningú, però és que te dónes vergonya d'estar al meu davant, perquè… perquè menganyes…
Ell protestà, cap cot, sens calor.
-I ara! A què ve, això? ¡Te tornes més estranya!…
Ella somrigué amb amargor.
-No m'ho vulgues negar! ¿Te creus que no he vist totes les maniobres amb l'altra?
Un mes.