Utilitza una sola frase per resumir la idea més important d'aquest text.
L'Escola Bloom és un lloc que convida a entrar, a ser-hi, a passar-hi molta estona.
Petit oasi de complicitats, d'escriptura i de creativitat, l'èxit de la proposta formativa i de totes les iniciatives que hi graviten té nom i cognoms: Lana Bastašić i Borja Bagunyà.
Ells dos són els responsables del dia a dia de l'escola i de tot l'entusiasme que l'ha convertit en un centre ineludible de la literatura catalana actual.
Activitats a les quals ara sumen Carn de cap, una revista de disseny exquisit on 14 autors reinterpreten el conte El meu germà, de Quim Monzó.
"La revista és una extensió de l'escola", asseguren, amb l'orgull d'un projecte que té ànima, identitat i un objectiu clar.
"La idea era fer una escola petita, que evités la fórmula: l'Escola Bloom no només és transmissió de sabers, sinó producció de sabers".
Perquè la literatura "és una cosa seriosa, i això no vol dir avorrida, sinó apassionant".
En aquest sentit, el centre i la revista tenen la mateixa funció: "pensar la literatura des de tots els seus aspectes i disciplines, i trencar la idea que de literatura només en poden parlar qui ha fet la carrera de teoria literària.
Aquí en parlem, pensem, discutim, i introduïm un temps diferent, en un espai per la literatura que no ve dictat per la novetat, la urgència o la immediatesa".
En aquest encreuament de ments creatives, curiositats, ganes de saber i aprendre, és on apareix Carn de cap. Una revista concebuda com una obra d'art, com alguna cosa més que un llibre o una publicació a l'ús.
"Cada número pot tenir un format diferent, com el concepte, ja sigui crítica, periodisme o assaig, convertint-la en un objecte interdisciplinari.
L'únic que no variarà és el nom", explica Bagunyà.
"El disseny és molt important, volíem que fos una relectura més del conte", continua Bastašić.
"Per això hem posat el nom de la la dissenyadora als crèdits, Júlia Francino, de l'Estudi Bicoté".
Quim Monzó: del mestratge a l'homenatge
Carn de cap mostra a 12 escriptors i escriptores, un fotògraf i una dissenyadora que "reescriuen, interpreten o intervenen" en el primer conte del llibre El millor dels mons (2001), de Quim Monzó.
El meu germà com a punt de nexe simbòlic entre generacions literàries, amb tot el pes de l'homenatge a un mestre.
"Qui és la persona més rellevant del conte català?"
La resposta: el darrer Premi d'Honor de les Lletres Catalanes.
"Vam pensar que el millor homenatge que pots fer a un escriptor és homenatjar-ne l'obra, no la persona.
En aquest cas, El meu germà ens va fascinar perquè es podia llegir de moltes maneres, també com el de l'escriptor que carrega un llegat, un pes".
La tria d'autors que hi participen va ser el proper pas.
"Volíem anar a la generació següent, no a la de Jordi Puntí o Sergi Pàmies.
La 'generació Monzó' ja porta molts anys parlant-ne i rellegint-lo.
La idea era fer un exercici per a una generació nova, sobre com aquesta generació es relaciona amb el llegat.
És una idea que sempre ens arriba, quan escrivim: per poder escriure què fem amb el cànon?
Què fem amb els nostres antecessors?"
Per això, amb aquesta base clara, la idea proposada als autors va ser "coses que tots sabem que són mortes però fem passar per vives".
La llista és llarga –"l'amor romàntic, la democràcia liberal, o la salut del planeta"–, tan llarga com els noms dels escriptors que hi col·laboren: Borja Bagunyà i Lana Bastašić, Max Besora, Lucia Pietrelli, David Gálvez, Adrià Pujol Cruells, Joan Jordi Miralles, Víctor García Tur, Mar Bosch, Juan Diego Valera, Anna Gual, Rubén Martín Giráldez, Jaume C. Pons Alorda, Cristina Morales i Carles Rebassa.
El volum arriba amb una reproducció de l'original de Monzó en llibret independent, que es pot moure amunt i avall, tal com el narrador del propi conte mou el cadàver del seu germà.
Un detall més d'una revista que val la pena llegir i degustar.
L’escola Bloom ha llançat la revista literària "Carn de cap", amb un número basat en un conte de Quim Monzó.