La comunicació científica ‘mission oriented’
M’assec a desdejunar-me al cafè del Born un matí de les acaballes de juliol, fullejo el periòdic i començo a llegir la notícia del «gran avenç» assolit per investigadors barcelonins sobre una proteïna clau per a la lluita contra càncer de còlon.
El text va perdent tant interès a mesura que avança, que em recorda les paraules del comissari europeu de Ciència, Recerca i Innovació Carlos Moedas durant la inauguració de l’European Science Open Forum (ESOF 2018) setmanes abans a Tolosa.
Moedas va dir dues coses bastant rellevants pel que fa a la manera com comuniquem ciència.
Primer es va adreçar a investigadors i mitjans per a suggerir que no pensessin tant a comunicar els resultats i detalls del seu treball específic, sinó que tinguessin una visió més àmplia; que contextualitzessin el seu projecte explicant antecedents, relacionant-lo amb altres investigacions, parlant d’implicacions, objectius… que fossin més mission oriented i que parlessin més del seu camp en global que no de la seva investigació en particular.
En altres paraules: si has publicat un article científic important sobre resistència microbiana a antibiòtics, una vegada anunciat com a titular, quan tinguis l’oportunitat d’explicar-lo en els mitjans, no adrecis les teves explicacions a aprofundir en detalls sobre metodologia –que en realitat no interessen ningú– sinó a parlar del problema global que signifiquen els bacteris resistents.
Aprofita l’accés al públic per a transmetre la importància del teu camp, no les menudeses de la teva investigació.
Ves cap enfora, no cap endins.
L’altra idea que Moedas va dir en la seva obertura de l’ESOF, i ens hi va insistir després als periodistes científics en una conferència de premsa, és que els comunicadors hem de tenir més veu pròpia a l’hora de transmetre la ciència directament al públic.
Que no deixem el paper d’experts només als científics, perquè en molts casos nosaltres tenim una visió més completa i més pròxima a les necessitats de la societat que no els investigadors mateixos.
Els periodistes científics no hem de limitar-nos a entrevistar.
Ens toca assumir també el paper de comunicadors, com fan altres periodistes en l’esport o la política, perquè som millors sintetitzant i seleccionant el que és rellevant per a la gent.
Per a comentar, per exemple, en un espai de radionotícies el tema de l’aigua a Mart o la qüestió dels plàstics en l’oceà, potser és millor un periodista especialitzat que fa temps que cobreix totes les arestes del tema, que no un «expert» que en deu saber molt però possiblement s’explicarà pitjor i no prepararà tan bé la intervenció, perquè no és la seva feina.
Jo, que havent escrit llibres he estat entrevistat moltes vegades en programes de televisió, ràdio, o premsa, he assumit aquesta responsabilitat de parlar davant del públic «com a expert».
De bon començament em sentia bastant incòmode quan em preguntaven per aspectes de neurociència sense ser neurocientífic, però després veus que funciona.
Els periodistes científics podem i hem de parlar de ciència directament al públic.
Però tornem a la comunicació científica mission oriented i a la notícia de la proteïna relacionada amb el càncer de còlon.
És interessant observar que el text no estava mal escrit respecte als estàndards del periodisme científic; era rigorós, el tema estava ben explicat, i contenia els principals detalls de la investigació.
Però, de nou, anava cap endins en compte de cap enfora.
De veritat, és genial que un periòdic publiqui aquesta notícia, però després del titular i una breu descripció, preguntem-nos què interessa més al lector: si les característiques dels pobres ratolinets inoculats amb tumors humans i «la proteïna Frindge que feia que Jagged fos imprescindible per a activar la via de Notch», o dades més generals sobre el càncer de còlon, millores en tractaments, edat d’aparició, factors de risc, noves estratègies… En realitat, és tan fàcil com pensar a qui volem que interessi aquell text.
El model de periodista científic que relata en paraules comprensibles el que vol explicar el científic està bé, però hem d’evolucionar cap al que fa menys cas del que vol transmetre l’investigador i més a les preguntes que té el lector.
Partim del contingut noticiós (un article ben publicat), però ampliem la història en compte d’aprofundir en detalls.
Llig l’article sencer al web de Mètode
Pere Estupinyà.
Escriptor i divulgador científic, Madrid.
Què és Mètode?
Els comunicadors científics no han de pensar tant en comunicar els resultats i detalls dels treballs científics sinó que han de tenir una visió més àmplia, contextualitzar el projecte i explicar els antecedents, relacionar-ho amb altres investigacions, parlar de les implicacions, dels objectius, etc. En definitiva, fer una comunicació científica més "mission oriented" que parli més del context global.
Carlos Moedas recomana als investigadors i comunicadors científics que expliquin els seus treballs d'una manera àmplia i general per retransmetre'n la importància. Sintetitzant, aconseguirien informar la gent del que és realment rellevant. Avui dia els periodistes científics adopten el rol d'experts, ja que probablement s'expliquen millor que els científics, encara que dominin menys el tema.
Segons el comissari europeu de Ciència, Recerca i Innovació, per arribar al gran públic i traslladar la rellevància dels nous descobriments, és molt important tenir una visió àmplia. Aconsella als comunicadors científics que contextualitzin el projecte, el relacionin amb altres investigacions i parlin d'objectius en general, en lloc de centrar-se en els detalls de la feina i avorrir el lector.
L’altra idea que Moedas va dir en la seva obertura de l’ESOF, i ens hi va insistir després als periodistes científics en una conferència de premsa, és que els comunicadors hem de tenir més veu pròpia a l’hora de transmetre la ciència directament al públic.
Per a comentar, per exemple, en un espai de radionotícies el tema de l’aigua a Mart o la qüestió dels plàstics en l’oceà, potser és millor un periodista especialitzat que fa temps que cobreix totes les arestes del tema, que no un «expert» que en deu saber molt però possiblement s’explicarà pitjor i no prepararà tan bé la intervenció, perquè no és la seva feina.
De veritat, és genial que un periòdic publiqui aquesta notícia, però després del titular i una breu descripció, preguntem-nos què interessa més al lector: si les característiques dels pobres ratolinets inoculats amb tumors humans i «la proteïna Frindge que feia que Jagged fos imprescindible per a activar la via de Notch», o dades més generals sobre el càncer de còlon, millores en tractaments, edat d’aparició, factors de risc, noves estratègies… En realitat, és tan fàcil com pensar a qui volem que interessi aquell text.
El model de periodista científic que relata en paraules comprensibles el que vol explicar el científic està bé, però hem d’evolucionar cap al que fa menys cas del que vol transmetre l’investigador i més a les preguntes que té el lector.
L’altra idea que Moedas va dir en la seva obertura de l’ESOF, i ens hi va insistir després als periodistes científics en una conferència de premsa, és que els comunicadors hem de tenir més veu pròpia a l’hora de transmetre la ciència directament al públic.
Per a comentar, per exemple, en un espai de radionotícies el tema de l’aigua a Mart o la qüestió dels plàstics en l’oceà, potser és millor un periodista especialitzat que fa temps que cobreix totes les arestes del tema, que no un «expert» que en deu saber molt però possiblement s’explicarà pitjor i no prepararà tan bé la intervenció, perquè no és la seva feina.
De veritat, és genial que un periòdic publiqui aquesta notícia, però després del titular i una breu descripció, preguntem-nos què interessa més al lector: si les característiques dels pobres ratolinets inoculats amb tumors humans i «la proteïna Frindge que feia que Jagged fos imprescindible per a activar la via de Notch», o dades més generals sobre el càncer de còlon, millores en tractaments, edat d’aparició, factors de risc, noves estratègies… En realitat, és tan fàcil com pensar a qui volem que interessi aquell text.
El model de periodista científic que relata en paraules comprensibles el que vol explicar el científic està bé, però hem d’evolucionar cap al que fa menys cas del que vol transmetre l’investigador i més a les preguntes que té el lector.
El text va perdent tant interès a mesura que avança, que em recorda les paraules del comissari europeu de Ciència, Recerca i Innovació Carlos Moedas durant la inauguració de l’European Science Open Forum (ESOF 2018) setmanes abans a Tolosa.
Primer es va adreçar a investigadors i mitjans per a suggerir que no pensessin tant a comunicar els resultats i detalls del seu treball específic, sinó que tinguessin una visió més àmplia; que contextualitzessin el seu projecte explicant antecedents, relacionant-lo amb altres investigacions, parlant d’implicacions, objectius… que fossin més mission oriented i que parlessin més del seu camp en global que no de la seva investigació en particular. 
De veritat, és genial que un periòdic publiqui aquesta notícia, però després del titular i una breu descripció, preguntem-nos què interessa més al lector: si les característiques dels pobres ratolinets inoculats amb tumors humans i «la proteïna Frindge que feia que Jagged fos imprescindible per a activar la via de Notch», o dades més generals sobre el càncer de còlon, millores en tractaments, edat d’aparició, factors de risc, noves estratègies… 
El model de periodista científic que relata en paraules comprensibles el que vol explicar el científic està bé, però hem d’evolucionar cap al que fa menys cas del que vol transmetre l’investigador i més a les preguntes que té el lector.
Segons Moedas, els comunicadors científics han de tenir més veu pròpia a l'hora de transmetre la ciència directament al públic.
Carlos Moedas aclareix als científics i als mitjans com explicar els seus treballs perquè resultin interessants per al públic.
Els periodistes científics han de pensar més en el lector a l'hora de redactar una notícia perquè li sembli interessant.