La Fiscalia, la darrera trinxera de l'Espanya negra
El fiscal general de l’Estat s’ha convertit en una peça clau en l’estratègia del govern espanyol | En governs de dretes, el càrrec sol recaure en figures de trajectòria reaccionària | Els titulars més independents de l'executiu solen acabar dimitint
L’actuació de la Fiscalia general de l’Estat, amb Consuelo Madrigal al capdavant, enfront el procés sobiranista i l’ordre donada a la fiscalia del TSJC perquè actuï contra la presidenta del Parlament ha tornat a posar en evidència l’actuació d’aquesta institució de l’Estat i la seva dependència dels interessos del govern de torn.
La Fiscalia general de l’Estat és de creació relativament recent, de l’any 1977.
Abans, les seves funcions les exercia la Fiscalia del Tribunal Suprem, que durant la dictadura franquista van exercir personatges tenebrosos.
Com el de Blas Pérez, que va ser-ho en els anys inicials de la dictadura i fou un dels ideòlegs de la repressió a la postguerra, abans de fer-se amb el ministeri de la Governació.
La Transició no va canviar la judicatura.
La fiscalia ha estat en mans dels sectors més ultraconservadors del món judicial.
Un "camisa vieja", el primer de la democràcia
El primer fiscal general de la democràcia va ser Juan Manuel Fanjul Sedeño, nomenat pel govern Suárez.
Tot en Fanjul estava preparat per una carrera meteòrica.
Camisa vieja de la Falange, on va ingressar l’any de la fundació, el 1933, i fill del general Fanjul, un dels conspiradors contra la República el 1936 que va ser detingut el 1936 i afusellat.
Fanjul va fer carrera política i fou vicesecretari general del Movimiento.
Només va cometre un "error": el 1943 va signar una carta amb altres dignataris del règim per demanar la restauració de la monarquia.
Això va congelar la seva carrera uns anys, però es va refer i va ser "elegit" procurador en Corts durant el 1967.
Va ser membre del consell privat de don Joan de Borbó, pe`ro quan Franco va designar Joan Carles com a hereu, saltant-se el pare, va votar “sí” a les Corts.
Els fiscals del PSOE
L’arribada al govern del PSOE el 1982 no va suposar un canvi en la dependència de la Fiscalia respecte al poder executiu.
Sí que van canviar els perfils dels titulars, provinents en la seva majoria de la minoria progressista de la justícia.
Luis Burón Barba va ser el primer fiscal de l’era González.
Va ser ell qui va ordenar la querella contra Jordi Pujol i 24 directius més de Banca Catalana el 1984.
La crisi que va desfermar-se va tensar les relacions entre la Generalitat i el govern central i, de retruc, entre l’executiu socialista i el mateix Burón, que el 1986 va dimitir.
El cas Burón exemplifica una cosa que se sol produir amb els fiscals generals a l’Estat espanyol.
Els fiscals més lligats a la carrera judicial i menys vinculats al partit governant solen acabar dimitint.
Els altres s’adapten al terreny marcat per l’executiu.
Jesús Cardenal, un altre membre del “búnquer”
Amb José María Aznar a la Moncloa, van tornar els fiscals durs.
Jesús Cardenal va ser qui va exercir durant la major part dels anys del PP.
Era un home conservador, que solia generar polèmiques de tot tipus quan opinava sobre els drets dels homosexuals o l’avortament.
Va desfermar la protesta de la Unió Progressista de Fiscals, a la que va pressionar perquè no critiqués la política de justícia del govern d’Aznar.
Durant el govern de Rodríguez Zapatero, el fiscal general de tot el període (2004-11) va ser Cándido Conde-Pumpido, que va esforçar-se per oferir una imatge més professional i fugir de polèmiques.
El govern del talante va voler reformar la Fiscalia general i fer-la més autònoma de l’executiu.
Va ser amb Conde-Pumpido que es va canviar la llei perquè el Congrés intervingués en la designació i que el govern no pogués cessar el fiscal discrecionalment.
Rajoy torna a la "tradició"
Amb la majoria absoluta del PP, la dreta espanyola va tornar a imposar els seus candidats en el poder judicial i en la Fiscalia.
El primer titular va ser Eduardo Torres-Dulce, personatge controvertit i de caràcter difícil que era proper al ministre Alberto Ruiz-Gallardón.
La Fiscalia general de l’Estat, creada el 1977, sempre ha estat relacionada amb els interessos del govern i, normalment, els fiscals que menys vinculats estan al partit que governa acaben dimitint. El govern de Zapatero va intentar reformar la Fiscalia per a separar-la del govern, però l'executiu de Rajoy va tornar a imposar els seus candidats.
La Fiscalia general de l'Estat ha estat una institució depenent dels interessos del govern des que es va crear. La majoria de fiscals més lligats a la carrera jurídica han acabat dimitint, mentre que els altres s'han adaptat al full de ruta de l'executiu. Amb la tornada del PP, es va tornar a imposar els candidats de dretes.
El fet que la Fiscalia general de l’Estat actuï contra la presidenta del Parlament torna a posar sobre la taula la influència del govern de torn. La Fiscalia és de creació recent i el primer fiscal de la democràcia fou Juan Manuel Fanjul Sedeño. Quan va arribar el PSOE, la Fiscalia va deixar de dependre del poder executiu.
L’actuació de la Fiscalia general de l’Estat, amb Consuelo Madrigal al capdavant, enfront el procés sobiranista i l’ordre donada a la fiscalia del TSJC perquè actuï contra la presidenta del Parlament ha tornat a posar en evidència l’actuació d’aquesta institució de l’Estat i la seva dependència dels interessos del govern de torn.
La fiscalia ha estat en mans dels sectors més ultraconservadors del món judicial.
Els fiscals més lligats a la carrera judicial i menys vinculats al partit governant solen acabar dimitint.
Amb la majoria absoluta del PP, la dreta espanyola va tornar a imposar els seus candidats en el poder judicial i en la Fiscalia.
L’actuació de la Fiscalia general de l’Estat, amb Consuelo Madrigal al capdavant, enfront el procés sobiranista i l’ordre donada a la fiscalia del TSJC perquè actuï contra la presidenta del Parlament ha tornat a posar en evidència l’actuació d’aquesta institució de l’Estat i la seva dependència dels interessos del govern de torn.
L’arribada al govern del PSOE el 1982 no va suposar un canvi en la dependència de la Fiscalia respecte al poder executiu.
Els fiscals més lligats a la carrera judicial i menys vinculats al partit governant solen acabar dimitint.
Amb la majoria absoluta del PP, la dreta espanyola va tornar a imposar els seus candidats en el poder judicial i en la Fiscalia.
L’actuació de la Fiscalia general de l’Estat, amb Consuelo Madrigal al capdavant, enfront el procés sobiranista i l’ordre donada a la fiscalia del TSJC perquè actuï contra la presidenta del Parlament ha tornat a posar en evidència l’actuació d’aquesta institució de l’Estat i la seva dependència dels interessos del govern de torn.
La Fiscalia general de l’Estat és de creació relativament recent, de l’any 1977. Abans, les seves funcions les exercia la Fiscalia del Tribunal Suprem, que durant la dictadura franquista van exercir personatges tenebrosos.
El primer fiscal general de la democràcia va ser Juan Manuel Fanjul Sedeño, nomenat pel govern Suárez. 
L’arribada al govern del PSOE el 1982 no va suposar un canvi en la dependència de la Fiscalia respecte al poder executiu.
Des de la seva creació el 1977, la Fiscalia general de l’Estat sempre ha estat vinculada al govern del moment.
La Fiscalia general de l'Estat depèn dels interessos del govern i ho demostra amb l'actuació amb el procés sobiranista.
Que la Fiscalia actuï contra la presidenta del Parlament deixa veure la influència del govern de torn.