El referèndum unilateral, una via no prohibida per la legalitat internacional
La pràctica dels estats mostra que els referèndums d'independència no són quelcom estrany i que, quan un estat s'independitza, la comunitat internacional i la Unió Europea l'acostuma a reconèixer
Setmana clau i d'alt voltatge polític al Parlament de Catalunya.
La legalitat internacional, però, empara la llei del referèndum i l’1-O és la via més "directa i legítima" per resoldre la qüestió catalana en una situació de bloqueig i de negativa al diàleg per part de l’Estat.
De la mateixa manera, i contra un dels arguments habituals de l’unionisme, el referèndum d'independència no és una cosa estranya al món.
En els últims 25 anys, un gran nombre de països han aconseguit la seva independència per mitjà d’un referèndum, molts dels quals de manera unilateral, com en el cas català.
Tal com explica l’informe, durant el segle XX (1905-1991), 52 territoris sense estat van celebrar referèndums d’independència.
Des de la caiguda de la Unió Soviètica, això s’ha incrementat: entre els anys 1991 i 2017 hi ha hagut 53 referèndums d’independència i n’hi ha quatre més de previstos fins l’any 2019.
En total, des de 1905, hi ha hagut 105 referèndums d’independència, i no tots amb el consentiment dels estats matriu.
L'evidència indica que molts països europeus han acceptat referèndums perquè una part del seu territori pregunti a la seva població si vol convertir-se en un estat independent
Però no sempre els referèndums d’independència s’han de fer de manera unilateral.
El govern espanyol ha esgrimit sovint l’argument que en "països seriosos" el dret d’autodeterminació no és permès, però l’evidencia indica que molts estats europeus han acceptat referèndums perquè una part del seu territori pregunti a la seva població sobre si vol o no convertir-se en un estat independent.
Hi ha diversos exemples d'estats que han permès referèndums: l’any 1995, el Regne Unit va permetre que Bermuda fes un referèndum.
En aquell cas, la majoria de votants va decidir no separar-se del Regne Unit.
El cas d’Escòcia és ben conegut: l’any 2014, els escocesos van decidir seguir formant part del Regne Unit a partir d’un referèndum acordat.
L’any 2013, França va autoritzar un referèndum a Còrsega en què també es va imposar el "no".
Referèndum unilateral i reconeixement internacional
Els estats, però, no sempre accepten els referèndums d’independència.
En aquest cas, la pràctica mostra que també és possible aconseguir la independència per la via del referèndum unilateral.
Un nombre significatiu de territoris que han aconseguit la seva independència ho han fet celebrant un referèndum sense el consentiment del seu Estat matriu i, després, la majoria dels antics estats els ha acabat acceptant com un estat de ple dret.
"El reconeixement internacional no és obligatori, ho decideix cada estat.
Les tres repúbliques bàltiques es van independitzar de manera unilateral després de les advertències de l'URSS.
Avui formen part de la Unió Europea i de l'OTAN
Bona part de les ex-repúbliques soviètiques van independitzar-se per la via del referèndum unilateral.
La URSS, en un principi, va rebutjar les seves declaracions d’independència i actualment tots són estats normals.
Paradoxes de la història, aquest dimecres va fer 26 anys, una URSS en decadència encapçalada per Mikhaïl Gorbatxov reconeixia les independències d’Estonia, Letònia i Lituània.
Les tres repúbliques bàltiques s’havien independitzat de manera unilateral i després de seves advertències tant dels soviètics com d’algunes grans potències.
També els territoris de l’antiga Iugoslàvia: van celebrar referèndums sense el consentiment de l’Estat matriu i aquest es va oposar a les respectives declaracions d’independència, i ara també són estats independents.
Pel que fa a la legalitat europea, no existeix cap disposició específica dels tractats que prohibeixi el dret d’autodeterminació d’un poble europeu sense estat en el territori de la Unió Europea.
De fet, argumenta l’informe, la Unió Europea reconeix el dret a decidir.
Recorda que en absència d’una disposició específica sobre el dret d’autodeterminació d’una nació sense estat europea, el dret de la UE no prohibeix l’exercici del dret a decidir de les nacions europees.
Des de 1991, la UE ha reconegut 26 dels 27 estats que han aconseguit la seva independència.
Són: Armènia, Azerbaidjan, Bielorússia, Bòsnia i Hercegovina, Croàcia, la República Txeca, Timor Oriental, Estònia, Eritrea, Geòrgia, Kazakhstan, Kirguizistan, Letònia, Lituània, Macedònia, Moldàvia, Montenegro, Rússia, Sèrbia, Eslovàquia, Eslovènia, Sudan del Sud, Tadjikistan, Turkmenistan, Ucraïna i Uzbekistan.
"Reconèixer un altre estat és un acte sobirà dels altres estats.
La pràctica mostra que el reconeixement d'un nou estat per part dels antics estats és la norma", argumenta el professor.
La majoria d’aquests 26 estats reconeguts per Europa van aconseguir la independència per la via unilateral.
En qualsevol cas, la pertinença o no de Catalunya a la UE implica que es reconeix el territori com a Estat independent, també per part d'Espanya.
S'obriria aleshores "un període de negociacions complexes, creativitat legal i bona voluntat de totes les parts".
El referèndum i l’1-O estan emparats per la legalitat internacional i seria una forma directa i legal de resoldre la situació catalana si l’Estat es nega a dialogar. Els referèndums han estat presents a tot el món i l’Estat afirma que en països seriosos el dret d’autodeterminació no és permès tot i que molts estats europeus ho acceptarien.
En els últims anys molt països han aconseguit la independència mitjançant un referèndum, i moltes vegades ha estat de manera unilateral, com aspira a ser el cas català. Així doncs, la experiència però sobretot la legalitat internacional recolza el referèndum i l'1-O com la via més directa (i legal) per aconseguir la independència.
La legalitat internacional reconeix que un referèndum és el camí més "directe i legítim" per resoldre el conflicte entre Espanya i Catalunya. Molts estats europeus han celebrat referèndums per saber si la seva població se'n vol independitzar. També molts territoris han aconseguit ser un estat independent mitjançant un referèndum no acceptat pel seu estat matriu.
La legalitat internacional, però, empara la llei del referèndum i l’1-O és la via més "directa i legítima" per resoldre la qüestió catalana en una situació de bloqueig i de negativa al diàleg per part de l’Estat.
Des de la caiguda de la Unió Soviètica, això s’ha incrementat: entre els anys 1991 i 2017 hi ha hagut 53 referèndums d’independència i n’hi ha quatre més de previstos fins l’any 2019. 
El govern espanyol ha esgrimit sovint l’argument que en "països seriosos" el dret d’autodeterminació no és permès, però l’evidencia indica que molts estats europeus han acceptat referèndums perquè una part del seu territori pregunti a la seva població sobre si vol o no convertir-se en un estat independent.
Un nombre significatiu de territoris que han aconseguit la seva independència ho han fet celebrant un referèndum sense el consentiment del seu Estat matriu i, després, la majoria dels antics estats els ha acabat acceptant com un estat de ple dret.
La legalitat internacional, però, empara la llei del referèndum i l’1-O és la via més "directa i legítima" per resoldre la qüestió catalana en una situació de bloqueig i de negativa al diàleg per part de l’Estat.
En els últims 25 anys, un gran nombre de països han aconseguit la seva independència per mitjà d’un referèndum, molts dels quals de manera unilateral, com en el cas català. 
L'evidència indica que molts països europeus han acceptat referèndums perquè una part del seu territori pregunti a la seva població si vol convertir-se en un estat independent.
Un nombre significatiu de territoris que han aconseguit la seva independència ho han fet celebrant un referèndum sense el consentiment del seu Estat matriu i, després, la majoria dels antics estats els ha acabat acceptant com un estat de ple dret.
La legalitat internacional, però, empara la llei del referèndum i l’1-O és la via més "directa i legítima" per resoldre la qüestió catalana en una situació de bloqueig i de negativa al diàleg per part de l’Estat. 
El govern espanyol ha esgrimit sovint l’argument que en "països seriosos" el dret d’autodeterminació no és permès, però l’evidencia indica que molts estats europeus han acceptat referèndums perquè una part del seu territori pregunti a la seva població sobre si vol o no convertir-se en un estat independent. 
Un nombre significatiu de territoris que han aconseguit la seva independència ho han fet celebrant un referèndum sense el consentiment del seu Estat matriu i, després, la majoria dels antics estats els ha acabat acceptant com un estat de ple dret.
Pel que fa a la legalitat europea, no existeix cap disposició específica dels tractats que prohibeixi el dret d’autodeterminació d’un poble europeu sense estat en el territori de la Unió Europea. 
La legalitat internacional empara la llei del referèndum i l'1-O i és una via legítima per resoldre la situació catalana.
El referèndum unilateral no és una via estranya per assolir la independència i s'hi troben molts casos internacionalment.
La justícia internacional reconeix els referèndums d'autodeterminació i la declaració unilateral d'independència quan no hi ha acord amb l'estat matriu.