Oportunitat d’or del periodisme científic
Potser perquè és aviat, o potser perquè els periodistes científics són dels pocs professionals que han vist augmentar dràsticament la seva càrrega de treball durant aquest malson i no estem ara com per a mirar-nos el melic.
«Com vas?», preguntava per WhatsApp a un col·lega argentí que em responia: «Intentant capitalitzar la pandèmia».
«Disculpa que no t’hagi respost, vaig de bòlit», em deia un altre, dies després d’enviar-li un correu.
«Aquesta nit surto en la Sexta!», m’explicava un altre.
Però més enllà de l’obvi augment en la demanda d’informació científica respecte a la COVID-19, trobo que hi ha diverses reflexions que val la pena aplegar en un text, encara que ja les hàgim anat llançant per Twitter.
Per a mi, una de les més transcendentals és que, per primer cop, en l’àmbit de la biomedicina estem narrant la ciència detalladament a mesura que s’està fent, no després de publicar-se.
Per a alguns, tot això al començament era desconcertant, ja que la ciència sol presentar-se al públic quan ja està acabada, revisada i publicada, amb un grau d’incertesa molt menor.
Aquest rigor és el que la fa tan de confiança.
Però en una crisi com la que vivim no hi ha temps a perdre i toca informar i prendre decisions sense el nivell de confiança que agrada als investigadors.
Així és la vida.
El motiu de l’embolic va ser que, especialment al començament, saltaven als mitjans com si fossin resultats demostrats i cadascú –Trump, per exemple– els interpretava a la seva conveniència.
Penso que, considerant que l’auge de les prepublicacions científiques en biomedicina ha arribat per a quedar-se, el bon periodista científic no serà el caut que desatengui allò que no estigui revisat per experts sinó el que tingui les eines i l’instint per a separar el gra de la palla, contrastar-lo i presentar-lo en context.
Fa molt temps que em queixo que els científics siguin tan zelosos amb els seus treballs i argumento que no parlar-ne fins que estan acabats fa la ciència més asèptica i impedeix que es puguin explicar històries amb una certa intriga.
I, sobretot, que puguem incloure-hi matisos de la recerca com ara si una vacuna està en fase 1 o fase 2 i que la gent els atengui perquè forma part d’una història que els interessa.
Em sembla una oportunitat única.
Això representa un risc, òbviament, que és l’aparició d’informacions tergiversades o sense el mínim aval empíric exigible.
Exigirà una major professionalitat per part nostra i de rebot per la de companys periodistes generalistes, que hauran d’aprendre també un mínim sobre el funcionament de la ciència.
Però això és bo.
Després hi ha el tema de les notícies falses, que també ens afecta directament.
Sempre explico que, quan jo començava en això de la comunicació científica, abans que existissin les xarxes socials, la millor estratègia contra les faules o teories conspiratives era no fer-los cas i deixar que s’apaguessin soles.
Però actualment qualsevol notícia falsa es pot viralitzar per plataformes com Facebook, WhatsApp o YouTube.
Fins que aquestes no millorin els seus filtres, el periodisme científic ja no pot quedar-se’n al marge i limitar-se només a informar sobre el que diu la ciència.
Com ha quedat palès en la crisi de la COVID-19, ha d’actuar també com a fiscal de les notícies relacionades amb la ciència.
Hi ha diversos periodistes científics que, per la seva excel·lent labor durant aquesta crisi, s’estan convertint en referències per a altres periodistes generalistes, i les seves veus estan influint en el flux de la informació de manera més profunda que no sembla.
Jo no he estat dels més actius, però així i tot he notat aquest efecte.
Notareu que estic parlant de periodisme científic i no de divulgació ni de la labor dels investigadors en actiu.
Tots dos surten reforçats d’aquesta crisi, sens dubte, però trobo que l’impuls més fort –encara que silenciós– ha estat l’experimentat pel periodisme.
N’haurem d’extreure moltes, de lliçons, però una sens dubte n’és que explicar la ciència en procés genera molt més interès que explicar-la ja acabada.
Pere Estupinyà.
Escriptor i divulgador científic, Madrid.
El periodisme científic està vivint un moment d'or davant de la disbauxa mundial que suposa la COVID-19. Gràcies a les seves explicacions i narracions dels descobriments científics que passen a cada moment. Tot això es deu, en gran mesura, a l'augment en la demanda d'informació relacionada amb la pandèmia mundial. 
Amb la crisi de la covid-19, s'ha donat un auge en el periodisme científic, que també ha patit canvis. La ciència se sol presentar una vegada està acabada, però amb les circumstàncies actuals, es publica tot quan encara s'està fent recerca. Per aquest motiu, els periodistes científics (i generalistes) han de saber filtrar el contingut publicat i contrastar-lo.
La necessitat creada per la pandèmia de divulgar els descobriments científics a mida que es van produint, i no una vegada comprovats, ha canviat les regles del joc del periodisme d’investigació, que haurà de filar més prim a l’hora de publicar notícies amb un rigor acceptable. També s’imposa l’obligació de denunciar i minimitzar els riscos de la falsa informació.  
Per a mi, una de les més transcendentals és que, per primer cop, en l’àmbit de la biomedicina estem narrant la ciència detalladament a mesura que s’està fent, no després de publicar-se.
Hi ha diversos periodistes científics que, per la seva excel·lent labor durant aquesta crisi, s’estan convertint en referències per a altres periodistes generalistes, i les seves veus estan influint en el flux de la informació de manera més profunda que no sembla.
Penso que, considerant que l’auge de les prepublicacions científiques en biomedicina ha arribat per a quedar-se, el bon periodista científic no serà el caut que desatengui allò que no estigui revisat per experts sinó el que tingui les eines i l’instint per a separar el gra de la palla, contrastar-lo i presentar-lo en context.
Però més enllà de l’obvi augment en la demanda d’informació científica respecte de la COVID-19, trobo que hi ha diverses reflexions que val la pena aplegar en un text, encara que ja s'hagin anat llançant per Twitter.
Per a mi, una de les més transcendentals és que, per primer cop, en l’àmbit de la biomedicina estem narrant la ciència detalladament a mesura que s’està fent, no després de publicar-se.
Penso que, considerant que l’auge de les prepublicacions científiques en biomedicina ha arribat per a quedar-se, el bon periodista científic no serà el caut que desatengui allò que no estigui revisat per experts sinó el que tingui les eines i l’instint per a separar el gra de la palla, contrastar-lo i presentar-lo en context.
Exigirà una major professionalitat per part nostra i de rebot per la de companys periodistes generalistes, que hauran d’aprendre també un mínim sobre el funcionament de la ciència.
Fins que aquestes no millorin els seus filtres, el periodisme científic ja no pot quedar-se’n al marge i limitar-se només a informar sobre el que diu la ciència.
Per a mi, una de les més transcendentals és que, per primer cop, en l’àmbit de la biomedicina estem narrant la ciència detalladament a mesura que s’està fent, no després de publicar-se.
Penso que, considerant que l’auge de les prepublicacions científiques en biomedicina ha arribat per a quedar-se, el bon periodista científic no serà el caut que desatengui allò que no estigui revisat per experts sinó el que tingui les eines i l’instint per a separar el gra de la palla, contrastar-lo i presentar-lo en context.
Això representa un risc, òbviament, que és l’aparició d’informacions tergiversades o sense el mínim aval empíric exigible.
Com ha quedat palès en la crisi de la COVID-19, ha d’actuar també com a fiscal de les notícies relacionades amb la ciència. 
La COVID-19 ha portat a la primera plana els periodistes científics per narrar la ciència al moment.
El periodisme científic ha d'aprendre a filtrar el contingut publicat i fer-ne un bon ús durant la pandèmia.
El paper del periodisme científic, com a pedra angular de la informació contrastada, s’ha vist reforçat durant la pandèmia. 