Як об’єкти цієї риторики та війни на знищення, яку вона санкціонує, українці
сприймають все це. Україна, звісно, ​​має історію, і українці є нацією. Але
імперія нав’язує об’єктивацію на периферії та амнезію в центрі. Таким чином,
сучасний російський імперіалізм включає закони пам’яті, які забороняють
серйозно обговорювати радянське минуле. Застосовувати слово «війна» до
вторгнення в Україну росіянам заборонено. Також можна говорити, що Сталін
розпочав Другу світову війну як союзник Гітлера і використовував те саме
виправдання для нападу на Польщу, як Путін використовує для нападу на Україну.
Коли почалося вторгнення, у лютому російським видавцям наказали видалити з
підручників згадки про Україну. Зіткнувшись із офіційною сумішшю фантазії та
табу Кремля, виникає спокуса довести протилежне: що вічна Україна, а не росія,
що завжди праві українці, а не росіяни тощо. Але українська історія дає нам
щось цікавіше, ніж просто контр-розповідь про імперію. В сучасній Україні
нація не стільки антиколоніальна, що відмовилась від імперської влади, скільки
постколоніальна, яка хоче створення чогось нового.