Цими вихідними подорожувала нашою любою Україною. Якаж вона гарна!
Повертаючись вчора на одній з зупинок спілкувалась з нашим захисником, воїном
ЗСУ. Розмова була дуже теплою. Під час спілкування я просила його берегти
себе, адже на нього хтось чекає вдома. В кінці спілкування він запропонував
мені кави, але я відмовилась. Все ж таки з крамниці він повернувся з кавою для
себе та замороженим соком для мене. В цей час я відчула себе дуже маленькою та
захищеною дівчинкою. Не дивлячись на те що на дворі не травень місяць, звісно
ж з величезним задоволенням пригостилась і він здавався мені найсмачнішим в
світі. Потім наш автобус рушив далі. Було вже доволі пізно, тож в автобусі
було темно. Ми їхали і в мене текли сльози. Я зовсім те знаю хто ти, воїне,
але знаю куди ти їхав та для чого. Дякуючи нашим захисникам та захисницям, ми
просинаємося кожний ранок, маємо змогу обійняти рідних, зателефонувати друзям,
але всією душею молимося за тих, хто знаходиться на цій війні! Нехай кожного з
вас береже Господь!