**В Китаї поступово згортають НЕП, влаштований за методами Бухаріна, якого Ден
Сяопян вивчав у 20-х роках минулого сторіччя. **Ленін писав, що «НЕП приходить
на 50 років» (інша справа, що Сталін НЕ послухався заповіту Леніна). Ось
китайські 50 років НЕПу (якщо рахувати з середини 1970-х) добігають кінця.
«Правляча Комуністична партія Китаю вимагає демонстрації більшої лояльності з
боку розростаючого приватного сектора, оскільки друга за величиною економіка
світу бореться зі новими зовнішніми ризиками, починаючи з відкритої ворожості
США до пандемії коронавіруса. В останні роки партія прагнула посилити контроль
над приватним бізнесом, набуваючи частки в недержавних підприємствах або
призначаючи посадових осіб у великих фірмах. Ділові люди повинні «підтримувати
високу узгодженість з партією щодо політичних аспектів позиції, напрямків та
принципів» - йдеться в керівній заяві, опублікованій офіційним інформаційним
агентством Сіньхуа. Що це все означає для Китаю та світу? Перш за все
згортання НЕПу дозволяє комуністичній партії остаточно запустити свої руки у
кишені тих капіталістів, котрі користувались вигодою гібридної системи. По-
друге, це розв’яже руки «пекінському» клану в внутрішньопартійній боротьбі,
котрий орієнтований на Сі та його імперську політику, на противагу
шанхайському клану, котрий більш ліберальний у цьому плані і виступає за
поліпшення економіки та торгівельних зв’язків. По-трете, це дозволяє КПК
об’єднати зусилля приватних, поки що, підприємців та державних підприємств
задля нових проривів в економіці та промисловості. Треба взяти до уваги те, що
цього року закінчується 13-я п’ятирічна програма народно-господарського і
соціального розвитку Китаю. 14-та п’ятирічка привертає велику увагу, оскільки
це буде перша п’ятирічка після того, як Китай здійснить (згідно заяв КПК)
реалізацію своєї першої столітньої мети - побудову помірно процвітаючого у
всіх відношеннях суспільства, а також збільшить зусилля для досягнення своєї
другої столітньої мети - побудови великої сучасної соціалістичної країни до
2049 року. Фактично Китай досягнув свої економічної мети - стати
загальносвітовою фабрикою, не роблячи сильних ідеологічних рухів. Зараз, після
того як були побудовані логістичні шляхи до Росії та Ірану – основних
союзників та постачальників життєво важливих ресурсів, Китай переходить до
наступного етапу реалізації свого імперсько-червоного проекту, а саме -
винищення, як вже зазначалось вище, приватного сектору, а також перехід до
боротьби з національними меншинами Китаю. Так, наприклад, китайська влада
розпочала скорочення курсу на «коренізацію» населення, котре було запроваджене
наприклад у Внутрішній Монголії задля заспокоєння місцевого населення під час
досить болючих реформ у країні. Китайська влада швидко погасила хвилювання у
Внутрішній Монголії, викликані суттєвим скороченням використання монгольської
мови в освіті, застосувавши перевірені методи боротьби з національними
меншинами. А саме: \- батьки, які не відправляють дітей в школу, втрачають
державні субсидії; \- учні, що відмовляють відвідувати заняття, будуть
відраховані з забороною здачі вступних іспитів до вищих навчальних закладів;
\- банки припинять видачу кредитів їх батькам; \- батьки також будуть внесені
в список неблагонадійних осіб і зіткнуться з обмеженнями в пошуках роботи,
поїздках та інших діях, що вимагають хорошої соціальної кредитоспроможності.
Політика Китаю дрейфує від прав автономій на самобутність і власну культуру до
їх асиміляції силою. Меншини, що вважаються «відсталими», перетворюються на
досконалих і щасливих ханьских китайців, згуртованих єдиними цілями.
Перетворення політики культурної самобутності на силове створення хомо
советікусів через тотальний контроль та знищення приватного сектору навряд чи
зможе мати успіх. Ми пам’ятаємо провальну політику «Великого стрибка» часів
Мао, коли після нього знадобились реформи Дена Сяопяна. Але дана політика може
підштовхнути азійську та тихоокеанську частину світу до потенційного
військового конфлікту.