😢😢Чому люди міряються своїм болем? Чесно, для мене загадка. Коли в мене є сили
на це, я намагаюся когось підтримати, вислухати, не знецінювати його
переживання, де б він не знаходився, але я бачу, як деякі знецінюють. «Ну вас
же не обстрілюють». «Ну ви ж не в Маріуполі». «Ну ви ж за кордоном, там
взагалі безпечно». Хто винайшов ваги, на одну чашу яких можна покласти свій
біль і зважити його, порівнюючи з чужим? Мені болить за херсонців, які живуть
в страху вдень і вночі вже третій місяць поспіль. Мені болить за Маріуполь і
його показове знищення. Мені болить за Харків, Сєвєродонецьк, Рубіжне,
Попасну. За кожне місто, яке обстрілюють нелюди. За кожне місце, яке довелося
вимушено покинути українцям. Болить за 3-місячного малюка, якому ніколи не
буде 4. За 15-річного підлітка-волонткра, якого вбили, коли він допомагав
евакуювати тварин з екопарку в Харкові. За жінку, чоловіка якої вбили, а її
гвалтувати на очах маленького сина. Я навіть не уявляла, що можна вмістити в
собі стільки скорботи. Мені однаково болить за тих, хто підривається на
розтяжках в окупації, тих, хто гине на передовій, тих, хто помирає в підвалах
від ракетних ударів. І за українців за кордоном болить. Бо починають там нове
життя далеко не всі, більшість чекає заповітного слова «Перемога», аби
повернутися додому. Обійняти близьких, які лишилися в Україні, відбудувати
свій дім, віддати данину пам'яті героям-визволителям. Чи просто поплакати на
руїнах колишнього життя. Всім боляче. Більше чи менше – не важливо. Не
колупайтеся в чужих ранах і не міряйтеся горем, будь ласка. Я пам'ятаю, як про
Другу світову війну говорили, що вона торкнулася кожної сім'ї. Тепер ми
знаємо, як це, не з історії. Над нашою історію буде плакати не одне
покоління... Галина Бехтер