**Українські військові переймаються через чуже майно🥺 **Ось таку записку
залишили військовослужбовці 1 роти ДШВ, які розмістилися в одному з будинків
на лінії фронту в Запорізькій області. А запорізький
блогер[розповів](https://www.instagram.com/p/CktNqRSNuR3/?igshid=MDJmNzVkMjY%3D)про
атмосферу, яка нависла навколо цієї хати... "Багато просять детальніше про цю
фото. Одне з сіл Запорізької області. Запорізький напроямок. Від села мало що
лишилося. Ми періодично знаходилися в тій хаті. Тоді ще в хаті - потім в
підвалі через постійні обстріли. Традиційно хату треба оглянути. Оглядали.
Здавалося, оглянули все. Я розумів що до нас там вже була певна кількість
військових за ці місяці. За кілька місяців для мене це була вже 7, 8, може 10
хата де довелося бути. В таких селах цивільних мешканців немає зовсім. Як і
вцілілих хат. Такі хати наповнені болем і долями людей, які будували там
життя. А ще ті хати наповнені артефактами війни. І якщо домівки ми відбудуємо,
то повернути не можна тільки життя загиблих і артефакти. Що я маю на увазі? В
таких місцях на фронті зберігається пам‘ять. Такі місця криють щоденно артою,
авіацією, летять міни і ракети. Щоденно - значить щоденно. В прямому сенсі.
Артефакти - це пам‘ять, яку треба зберегти, щоб передати наступним
поколлінням. Ввечері ми пили чай. Я відкрив сервант, чи як там воно зветься…
знаєте, таке дзеркало з тумбою, яке, мов дверцята, закривається ще
дзеркальцями. І там була ця записка. Я залип. Просто залип на цю записку. Ця
записка - це от власне уособлення того, ким ми є на цій війні. Я її сфотав.
Просто сфотав. Не забрав, бо вона не мені адресована. Ймовірно, після
наступного обстрілу фосфором хата згорить до фундаменту. Разом із запискою. А
може й ні. Іноді ми там буваємо і мені іноді хочеться зберегти цю записку,
власне, як артефакт. Але ні. Чому? Бо вона адресована не мені. І у неї є своя
доля."