**Новий Рік завжди сприймається як новий життєвий параграф. Починаєш дещо
переосмислювати та робити висновки. І виявилося, що в моєму життєвому досвіді
є багато цікавих історій, які для декого можуть стати корисними. Вирішив
розповідати про них не в хронологічному порядку. Так може бути цікавіше. **25
років тому нас викупили з ефіру, якраз напередодні Нового Року. Нас – це
команду програми «Післямова». Тому ця історія про – про вибір полишати місця
спокою та м’яку силу супротиву. 1994 рік. П’ятий рік моєї роботи в агентстві
Reuters у Києві. Починав там ще до незалежності, створюючи його бюро в
Україні. Тоді ми були першими, хто повідомляв світу про результати
референдуму, про призначення Леоніда Кучми прем’єром, хто змінював ставки на
біржах через інформацію про майбутній врожай в Україні та перебіг переговорів
щодо долі Чорноморського Флоту в Україні... З одного боку – вже комфортно та
спокійно. Цікава робота в закордонному агентстві, що познайомила мене з
крутими журналістами та відкрила шлях до власних статей в Financial Times,
Economist, The New York Times. З іншого – шансів стати міжнародною зіркою,
коли вся твоя експертиза в Україні, – нуль. Так і почав думати про власний
проект – щотижневу аналітичну програму про події в Україні. Трохи згодом вона
отримає свою назву – «Післямова». Першим був пілот, знявши який я почав ходити
по банках та компаніях у пошуках інвесторів. Демонстрував їм потенційно
успішну модель заробляння коштів через рекламу. Хоч шанси «вистрілити» у нас
були 50/50, зрозумів це вже, озираючись назад. Врешті решт, ТОВ з кількома
засновниками було створено. І ми з командою розпочали думати над регулярними
випусками програми. Колеги з Reuters з подивом дізналися на початку 94-го, що
я йду у вільне плавання. Тим більше, створювати приватний продакшн у часи
тотального впливу державного телебачення. Для них це було ризиковано та
незрозуміло. І буду відвертим, на початку я сам боявся цього нового
нестабільного життя. Особливо, коли твоєю відповідальністю стає ще й
бухгалтерія, звітність, виплати зарплат найнятим працівникам. Вчитися
доводилось на бігу. Чим я досі пишаюсь – командою. Об’єднанні спільним
бажанням робити свою справу якісно і круто – ми постійно стукалися в усі
двері. І нам пощастило. Так ми уклали угоду з УТ-1 і восени 94-го на екрані
вийшла «Післямова» – унікальне явище для пострадянської України, де
об’єдналися кращі професійні таланти нової європейської країни. Не секрет, щоб
без зміни президента в країні на Леоніда Кучму – навряд це було б можливим.
«Післямова» почала збирати нагороди, вийшла на прибутковість, стала улюбленою
програмою як для українців, так і для західних посольств, і тоді ще
демократичного телеекрану РФ. Але тодішні реалії пострадянського українського
телебачення та придворні ігри перемогли – нас закрили через абсолютно
інформативний матеріал про відставку Олександра Разумкова. І ті, хто ще вчора
радо піднімали слухавку, щоб дати цікаву інформацію – зникли з радарів.
Незалежність та економічна автономія «Післямови» дратувала багатьох у
привладній верхівці. Тому ми перейшли мовити на регіональні канали, І тут вже
кожному з команди стало непросто, тепер фінансово. Пам’ятаю, як пішки йшов
пів-Києва до нашого офісу на Нивках, бо на проїзд у тролейбусі банально не
вистачало коштів. Або як ми їли бульбу в офісі – бо інших варіантів не було.
Тоді ми вистояли і нас запросили на новий канал «1+1». Там ми створили ТСН,
продовжили «Післямову», але... ненадовго. Тоді переді мною вибір був
непростий: або піти, або продовжувати супротив, але від цього вже залежали
долі у рази більшого колективу та бізнес, якими тоді і були приватні канали. І
я прийняв рішення піти. Частина команди вирішила піти зі мною, що згодом
вилилося вже у новий проект – інше ризиковане плавання під назвою «Обличчя
світу».