Провал самовизначення в Україні навряд чи був унікальним. Майже всі нові
держави, створені після Першої світової війни, були зруйновані протягом
приблизно двох десятиліть нацистською Німеччиною, радянським союзом або обома.
У політичних уявах обох режимів Україна була територією, володіння якої
дозволило б порушити повоєнний порядок і перетворити світ за власним образом.
Як і в 16 столітті, ніби всі сили світової історії були зосереджені в одній
країні. Сталін говорив про внутрішню колонізацію, під час якої селяни будуть
експлуатуватися, щоб радянська економіка могла наслідувати капіталізм, а потім
перегнати. Його політика колективного сільського господарства, під час якої
землю відбирали у фермерів, була особливо небажаною в Україні, де революцією
позбулися землевласників (все ще переважно польських). Проте чорнозем України
був центральним у планах Сталіна, і він намагався підкорити її. У 1932 і 1933
роках він запровадив ряд заходів, які призвели до того, що близько 4 мільйонів
людей померли від голоду або пов’язаних з ними хвороб. Радянська пропаганда
звинувачувала українців, заявляючи, що вони вбивають себе, щоб дискредитувати
радянську владу — тактика, яку сьогодні повторює путін. Європейців, які
намагалися організувати допомогу від голоду, відкидали як нацистів. Справжні
нацисти вважали сталінський голод ознакою того, що українське сільське
господарство може бути використане для іншого імперського проекту: їхнього
власного. Гітлер хотів повалення радянської влади, знелюднення радянських міст
і колонізації всієї західної частини країни. Його бачення українців було дуже
колоніальним: він уявляв, що може депортувати й морити їх голодом мільйонами,
а також експлуатувати працю тих, хто залишився. Саме прагнення Гітлера до
української землі поставило мільйони євреїв під контроль Німеччини. У цьому
сенсі колоніальна логіка щодо України була необхідною умовою Голокосту.