WELT AM SONNTAG: Перша фаза Ostpolitik (Східнох політики) передбачала, що ключ
до німецької єдності лежить у Москві. З часом це стало принципом, що
стабільність у Європі можлива лише з Москвою. Якщо цей принцип істинний, чи не
ми неминуче повернемося до цього розуміння? Вінклер: Діалог потрібно
підтримувати навіть із найскладнішими партнерами. Але коли така держава, як
Путінська Росія, постає перед нами як ревізіоністська сила, яка прагне до
радикальної зміни європейського мирного порядку, який був підписаний у
Паризькій хартії в листопаді 1990 року всіма державами тодішнього НБСЄ,
включаючи Радянський Союз, – тоді цей мир важливо захистити від Росії в
тісному союзі із західними союзниками. Принаймні з моменту незаконної анексії
Криму в 2014 році метою Путіна було відновлення якомога більшої частини
радянської сфери впливу. Якщо Захід рішуче йому не протистоїть і Путін не
досягне успіху в Україні, Захід опиниться в неминучій небезпеці. Путіну треба
дати зрозуміти, що кожен напад на члена НАТО розглядається як справа альянсу.
WELT AM SONNTAG: Якби ми сьогодні мали справу з іншою Росією, чи проводили б
ми тільки ту жорстку політику, якої Польща дотримується з 1989 року? Вінклер:
Я не можу відповісти на це запитання чітко так чи ні. У будь-якому випадку, це
була серйозна помилка з боку Німеччини, яка керувала проектом «Північний
потік-2» всупереч попередженням Польщі, країн Балтії і, насамперед, країни-
транзитера газу України. Всупереч тому, що стверджували всі федеральні уряди
до російського вторгнення в Україну, «Північний потік-2» ніколи не був
проектом приватного сектора для Путіна. Для нього це було стратегічним засобом
ліквідації України як транзитної країни. Не бачити цього й залишатися за
проектом проти будь-якого опору Східної Центральної Європи було стратегічною
помилкою. Це частина відповіді. Інший вимагає посилання на Бухарестський саміт
НАТО у 2008 році. У Бухаресті канцлер Ангела Меркель і тодішній президент
Франції Ніколя Саркозі не змогли перешкодити Грузії та Україні пообіцяти
членство в НАТО за ініціативою президента США Джорджа Буша. Але всупереч опору
США і Польщі вони зірвали план конкретної підготовки до вступу в НАТО.
Результатом став гнилий компроміс. У Меркель і Саркозі були вагомі причини не
погоджуватися з Бушем. По-перше, Україна і Грузія не були готові до вступу і
лише умовно хотіли приєднатися. На той час жодна з країн не мала більшості за
членство в НАТО. По-друге, і в Берліні, і в Парижі були побоювання, що Путін
не чекатиме, поки Україна та Грузія приєднаються до НАТО, перш ніж втрутитися
військовим шляхом, щоб встановити баланс сил у Києві та Тбілісі, якого він
хотів. Такої ж думки були і американські спецслужби. Але Буш проігнорував усі
заперечення.