Запоріжці! Сьогодні рівно місяць. Місяць, як назавжди змінилися наші життя. Ми
стали готовими до того, що у будь-яку хвилину може пролунати сирена. Ми почали
розбиратися в іскандерах, касетних і фосфорних бомбах і знаємо, що таке ВКС
росії. Наші діти дізналися, як сильно дрижать вікна від вибухів. Слова
«біженець» та «евакуація» це зараз наша реальність. Ми навчилися готувати
коктейлі Молотова. Ми звикли спати у коридорах чи у підвалах. Ми виплакали
стільки сліз за цей місяць, як не плакали усе життя до війни. І низький уклін
нашим захисникам і захисницям за те, що ми, запоріжці, ще дечого не знаємо. Не
знаємо, як це - тижнями сидіти в укриттях. Не знаємо, як звучить постріл
танку. Не знаємо, що таке тікати під обстрілами з рідного міста, в якому ти
жив, працював, мріяв і будував плани. І нам дуже сильно болить за тих, хто вже
знає. За Харків, за Маріуполь, за Чернігів, за Миколаїв, за Бучу, за Ірпінь,
за Гостомель. Нам дуже болить за наш рідний край. За Василівку, за Енергодар,
за Токмак, за Пологи. За кожне наше місто, селище та село, яке зараз безкарно
знищують та грабують окупанти. Тримайтеся! Треба час. Усе зло обов’язково буде
покаране. Як сказав наш Президент: «Ми не пробачимо. Ми не забудемо. Знайдемо
кожну сволоту, яка стріляла по нашим містам, по нашим людям. Вам не буде
жодного тихого місця на цій землі, окрім могили». Ми з вами переможемо. Ми все
відбудуємо. За нами сила і за нами правда. Все буде Україна!