❤️❤️Чудова письменниця Жанна Куява підтримала херсонців. До херсонців Коли ми
з чоловіком вирвались з блок-посту росіян в Ірпені і перед поворотом на
Білогородку поміж дерев побачили нашого тероборонця з жовтими пов'язками на
рукавах, я відчула несамовите полегшення: свої, Господи, тут уже майже не
страшно. Далі був романівський міст, обстріли, перебігання на межі сил і
здатності дихати до автобусів з нашими волонтерами: ми рвались до них, як до
самого Бога, правочуч лежали невинно убиті, позаду мене бігла дитина, хлопчик,
я це розуміла з голосу тероборонівця, який біг поруч і просив цю дитину:
"Дивися вперед, не повертай голову направо, біжи швидко, не дивись по боках,
молодець, ти великий молодець, скоро будемо на місці..." Коли ми рушили
автобусом на Київ, я відчула - без перебільшення - ось він, рай. Бо рай під
час війни - це коли можна видихнути й дихати, чути і бачити своїх, коли ти не
принижений і не настраханий, коли ти - знову людина. На мою думку, жити
(ходити, намагатися дихати) під гнітом убогих загарбників-потвор - одне з
найбільших жахіть, що може випасти на долю людей, які з перших днів війни
виходили на мітинги під жовто-блакитними прапорами, виганяли ворога геть, не
боячись зброї, якою їх лякали і цілили в них, кричали убивцям: "Херсон - це
УКРАЇНА: У перші дні війни я написала знайомим і дорогим мені людям, які жили
(і, може, й тепер лишаються) в Херсоні, до яких їздила двічі з літературними
зустрічами, які читали мої книжки, запрошували в гості, приходили в прекрасну
бібліотеку "на горі" на самому березі Дніпра їх обговорювати, де навчалися
студенти, які писали мені повідомлення, ділилися враженнями від книжок і
розмов, розповідали про особисте, - мені відписували: "Більш-менш тримаємося.
В оточенні. Нікуди не виходимо. Поки просвітлення не бачимо". І далі херсонці
демонстрували свій вибір, свою українськість. (Ще й тому ніякої хеенер там
проголосити ніхто не зміг). Сьогодні побачила відео, як російська журналістка,
вдаючи добреньку, запитує херсонця, який "кстаті рускій" (як сам сказав) : \-
Ми хатім узнать, чего на самам дєлє хатітє ви? \- Ми хатім жить в Украінеє -
відповів їй чоловік. І додав, мол, на каком аснаваніі ви окупіровалі Херсон,
здесь нєт нікакіх бандеровцев і нацистов. Дорогі жителі Херсону, те, що ви
зараз почуваєте, те, що змушені терпіти, - жах. Усім серцем молюся за ваше
визволення, за те, щоб пройшли і витримали це пекло, щоб якнайшвидше
видихнули, сказавши: Господи, нарешті, свої. І щоб дихали. Тримайтеся, будь
ласка. Херсон - це УКРАЇНА: З любов'ю.