Мамо, я на небі, я- хмаринка, З вишини дивлюсь на білий світ.. Тут, зі мною,
Коля і Маринка, Дядько й тітка наші шлють привіт.. Тут багато діток
незнайомих- Ті, хто врятуватиадегся не зміг.. Ті, хто не добіг до ешелону, Ті,
хто заховатися не встиг.. Поряд бавиться якась чужа дитинка, Де її сім'я-вона
не знає.. Очі в неї-крижана сніжинка, І волосся сиве заплітає... Як її зовуть,
не пам'ятає.. Каже, що жила колись у Бучі.. Ляльку без волосся пригортає І
пір'їнки з крил склада докучі.. Колька, наш сусід, загинув першим. А його
сестричка-вслід за нами. Я спитати хочу тих, хто долі вершить: А у вас теж
діти є? І мами? Що ж ви на Вкраїні наробили?! Принесли в мій дім смертельну
зброю! Ми ж у вас рятунку не просили! Ви до нас самі прийшли- війною!
Зруйнували рідну Батьківщину, Повбивали діточок маленьких! Чоботом стоптали
цвіт калини, Згвалтувавши посивілу неньку! Що ж ви наробили, росіяни?! Чом
пішли на гріх, братоубивці?! На могилах, на дитячому майдані Сива мати садить
чорнобривці..