© Юрій Гудименко Про що ви мріяли у дитинстві? Я мріяв стати героєм. Чомусь
уявляв це трошки дивно: що я стою на якійсь барикаді, з пістолетом (чому з
пістолетом, а не з автоматом – гадки не маю), і розмахую величезним синьо-
жовтим прапором (а, ось чому з пістолетом: бо інакше розмахувати прапором
незручно). Як я потрапив на ту барикаду – про це у моїх дитячих мріях не
йшлося. Мабуть, вбивши всіх ворогів. Якихось. Дитячі мрії вони такі –
конкретні і неконкретні водночас. Я вже давно не дитина. І героєм я так і не
став. Але я бачив, як героями ставали інші. Принаймні, для мене. Я бачив
жінку, яка взимку переходила річку під знищенним мостом під Ірпенем по шатких
підмостках і майже без речей, але з величезною кліткою, у якій сиділи два
тхори. Вона могла взяти більше речей для себе, врятувати те, що нажила – але
вона прийняла інше рішення і врятувала два маленьких, але життя. Для мене це
героїзм. Я бачив худенького пацана років двадцяти, який вистояв величезну
чергу перед вантажівкою у перші дні війни і отримав на руки автомат. Я бачив,
що він в житті не тримав у руках зброї. Але також у його очах була впертість.
За день я побачив його на тренуванні. Він тренувався завзято. Він вів себе як
герой. Він і був ним. Я бачив жінок, що витягували з абсолютної темряви своїх
чоловіків, психологічно розчавлених після поранень та ампутацій. Бачив
чоловіків, що під обстрілами витягували поранених (привіт, Сірко! ). Бачив
сірих від втоми колег-саперів з ДСНС. Бачив волонтерів, що робили неможливе
можливим. Бачив диверсантів, про чиї операції ніколи не знімуть фільми в
Голівуді, бо ніхто не повірить, що це було насправді. Бачив щоденний героїзм
звичайних людей. Такий, що робить цих звичайних людей надзвичайними. І всіх їх
єднає одне. Ніхто з них не народився героєм. Ніхто з них не приймав рішення
стати героєм. Ніхто з них не носить футболку «Герой» на тілі. Але їхні вчинки
– це вчинки героїв. І знаєте, що ще? Я знаю, що читаючи цей текст, ви подумали
про якогось свого знайомого чи родича, про якусь близьку людину. Не про себе.
Але я певен, що хтось, читаючи цей текст, подумав про вас.