! [​​](https://telegra.ph/file/063c2ea3a8ff791294c19.jpg) **Більше про країни,
які намагалися врятувати економіку інфляцією в ** [нашому відео.
](https://youtu.be/yX3FH6l-BXA) З початком лібералізації економіки під
проводом нового лідера країни Ден Сяопіна ситуація почала дещо
налагоджуватися. В країну почав заходити західний капітал, завдяки чому у
містах дещо підвищувалася зайнятість і доходи. Селянам дали більше свободи,
тепер вони могли врятуватися від голоду вирощуючи продукти на присадибних
ділянках, що раніше було заборонено. Але все ж це не давало належного
економічного ефекту - так, до 1990 ВВП на душу населення в країні виросло в
півтора раза, проте його показник залишався просто мізерним - на рівні вже 300
доларів США. Як і Туреччина сьогодні, у 1978-1996 роках Китай стимулював
інфляцію, для того, щоб зробити китайські товари дешевшими для іноземного
покупця. Середній її показник сягнув у цей період 26% в рік. Піком був 1994
рік. Коли за один день, 1 січня, курс китайського юаня впав на 33%. Та на
відміну від Туреччини, в Китаї тоді вже був надзвичайно низький рівень
доходів, що з інфляцією, що без неї. До того ж в країні залишалася планова
економіка, а не вільний ринок, як в Туреччині. Це важливо. Адже в Китаї тоді
ціни на внутрішньому ринку встановлювалися державою. Та і основні послаблення
стовалалися окремих економічних зон. Ціни на ті ж товари, що продавалися на
зовнішні ринки, для китайців були встановлені набагато вищими. Тобто, для
пожвавлення економіки Китай не тільки експлуатував практично безплатну робочу
силу (а середня зарплата в країні у 1995 році складала близько 50 доларів США,
це офіційно, і тільки у місті, коли сотні мільйонів селян взагалі не
отримували ніякого доходу), а й вищими ніж для закордонного клієнта цінами на
товари викачував з неї ті копійки, що залишалися. Так, завдяки такій політиці
комуністичному Китаю вдалося досягнути середнього річного росту ВВП у 10%. У
підсумку ВВП на душу населення сягнуло 710 доларів США. Інфляційний
експеримент Китаю увійшов у світову економіку як “китайська загадка”. Для
системи загалом він мав позитивний ефект. Загальні обсяги економіки виросли
майже у 6 разів. Комуністичний Китай збільшив свою присутність у світовій
економіці, завоював нові ринки та продемонстрував усю вигідність розміщення
виробництва на своїй території західним інвесторам, змусив задуматися світових
економістів над цим феноменом. Як ми вже говорили, такий ріст хоч і для світу
вражаючий, але для населення Китаю він не грав великої ролі. Доходи населення
залишалися одними з найнижчих у світі, а держава надалі сприяла нещадній
експлуатації китайців, отримуючи з цього економічну вигоду. У 1996 Китай
припинить штучну девальвацію юаня і перейде до іншої крайності - встановить
фіксований курс, який протримається до 2005 року. А після і до сьогодні Китай
впроваджує більш жорстку монетарну політику. За якої й досягнув найбільших
успіхів. Ми не можемо сказати, що він це зробив здоровими способами. У
комуністичній країні з плановою економікою це неможливо. Сьогодні високе місце
Китаю у світовій економіці полягає передусім у наданні значних преференцій для
західного виробника, податкових, митних і інших пільгах від держави. Але у
світі з’являються потужні конкуренти з більш демократичним ладом, у яких
розміщувати виробництво стає вигідніше і безпечніше. Індія, Таїланд, країни
Латинської Америки, та ж згадана нами Туреччина.