😱 В Україні розвінчали праві міфи про економіку Виявляється, права економічна
думка вичерпала себе і не дозволяє зробити Україну успішною, а такі застарілі
постулати, як крива Лаффера, давно спростувала наукова спільнота. Уявіть,
тепер для розвитку економіки важлива не конкурентоспроможність, а якість
інститутів! Високі ж податки аж ніяк не заважають розвитку економіки. Більше
ознайомитися з цими геніальними поглядами ви
можете[тут](https://t.me/Konkretyka/1131). Ми ж на Капіталісті набралися
зухвалості й вирішили відповісти на усі ці антиправацькі істини. > в першу
чергу питання викликає висловлювання "праві міфи про економіку". Не знаємо, як
навіть сказати, але по-правді політичні ідеї й економіка це різні речі.
Економісти досліджують економіку, а політики лише вибирають, вірити їх
дослідженням, впроваджувати їх у життя, чи ні. Хоча дійсно, найперше
сторонники правих політичних течій дотримуються постулатів класичної і
монетаристської шкіл економіки, які нині є панівними в економічній думці, та є
і виключення. Головне, що тут необхідно сказати — класики та монетаристи не
дають готових рішень для управління економікою держави. Вони лише досліджують
природу економічної поведінки суспільства і людини такою, яка вона є. Шукають
у ній закономірності. Як їх застосовувати, вирішує кожен для себе сам,
враховуючи обставини. Частою помилкою є пряме сприйняття економічних законів.
Що є причиною поширення лібертаріанства й анкапу. Ці ідеї мають право на
існування. Але самі економісти, той же Адам Сміт, говорили й продовжують
говорити, що їх набутки не можна трактувати прямо. Потрібно вважати на багато
факторів. Але загалом, те розуміння економіки, яке дають класики, дозволяє
зрозуміти головне. Що в економіці потрібно опиратися на людину, сім'ю,
громаду, суспільство. І лише потім на державу. > про криву Лаффера. Крива
Лаффера — гарний інструмент. Завдячуючи їй вдалося зруйнувати аргументи
бюджетоцентристів, довівши, що занадто високі податки це завжди погано для
бюджету і держави. Але його теж потрібно вміти правильно застосовувати.
Пам'ятаймо, що крива Лаффера орієнтується саме на досягнення максимальних
доходів бюджету. У випадку розвинутих країн, крива Лаффера часто вказує на те,
що для них допустимий високий рівень податків. Через це багато хто
припускається помилки, думаючи, що на кривій Лаффера світ зійшовся клином.
Насправді ж, ця крива хоч і дозволяє оцінити максимально сприятливу для
бюджету ставку оподаткування, але за її допомогою неможливо визначити
оптимальну ставку оподаткування для максимального росту економіки. Тому хоч
багато розвинутих країн і мають високі податки, що відповідають кривій
Лаффера, проте темпи економічного росту у них не високі. Сам Лаффер вважає, що
аби економіка росла швидше, податки мають бути якомога нижчими. Особливо це
стосується таких низькорозвинутих країн, як Україна. У 2014 році після Майдану
Артур Лаффер пропонував впровадити в Україні єдину для всього бізнесу ставку
податку, розміром 5-10%, що куди нижче, ніж крива Лаффера для України.
Яскравий приклад — Ірландія. За кривою Лаффера, нині вона могла б встановити
куди вищі податки. Але податки в країні залишаються низькими. Завдяки цьому
вона останніми десятиліттями показала надзвичайні темпи економічного росту і
входить в 5-ку найбагатших держав світу. Отже, якщо ми орієнтуємося на бюджет,
то податки ми визначаємо за кривою Лаффера. Якщо ми орієнтуємося на ріст
економіки — ми наскільки це можливо знижуємо податки й спрощуємо податкову
систему. > "парадокс Лукаса". Він говорить, що часто, обираючи між країнами з
якісними інституціями і правом та країнами, з низькими податками, але слабкими
інституціями бізнес обирає перші. Та чим це суперечить класичним законам
економіки чи кривій Лаффера? Чесно кажучи, нічим. Це просто ширша модель, ніж
крива Лаффера, яка включає більше характеристик. А якщо не маніпулювати,
ділячи країни тільки на два типи з "хорошими інституціями й високими
податками" і країни з "корумпованими інституціями та низькими податками".