**На Хмарочосі ** [вийшов](https://cutt.ly/XEacrs8)**матеріал про індійське
місто Гургаон, де вже багато років облаштуванням займаються приватні компанії.
** У статті доволі докладно розписано про проблеми цього міста, однак вона
містить у собі логічні помилки, які можуть наштовхнути читача на думку, що
приватний бізнес взагалі не здатний управляти містом. Про це можна
подискутувати. Для початку коротко, що це за Гургаон? Це індійське "місто
контрастів", яке через бюрократичні особливості розвивалося без муніципальної
влади лише завдяки приватному капіталу. З одного боку місто дуже швидко
зростає, приваблює креативний клас та міжнародні компанії. З іншого – там є
величезна соціальна нерівність та кричущі проблеми з каналізацією,
водопровідною водою, безпекою та екологією. Назва статті та перший абзац, я
вважаю, є некоректними, бо читача одразу наштовхують на думку, що “кляті
капіталісти знову довели країну до зубожіння”. А заголовок там такий "Як живе
місто в Індії, яким керують лише приватні корпорації". Одразу перше питання.
Що ми називаємо "керуванням"? Зі статті Хмарочоса виходить, що керування
містом – це забезпечення людей муніципальними послугами, яке взяли на себе
приватні компанії. Мені ж здається, що керування – це не лише надання послуг,
а перш за все встановлення правил взаємодії суб’єктів, а також забезпечення
дотримання цих правил. Якщо у місті існують сильні інститути, то таким
населеним пунктом спокійно зможуть управляти приватні компанії, іноді навіть
ефективніше за чиновників. Яскравий приклад – американське місто Санді-
спрінгс. Це 100-тисячне місто віддали на аутсорс приватним компаніям. Фактично
ним управляли професійні менеджери з консалтингових компаній, з якими місто
укладало контракт. Водночас у мерії залишилось лише кілька чиновників, які
виконували наглядові функції. Результат вийшов цікавим. Загальна кількість
людей, залучених до управління, зменшилась майже удвічі, а вартість такого
управління була на понад 30% дешевшою. У 2019 році влада вирішила повернутись
до колишньої моделі управління через складнощі у домовленостях з приватними
компаніями. Однак факт залишається фактом – за 14 років під управлінням
приватних компаній місто не втратило обличчя та розвивалось. Приватні компанії
долучають до управління та муніципальних послуг і в інших американських
містах. Досвід – дуже різний. Іноді ці компанії дійсно економлять місту багато
грошей, а іноді – розчаровують. Кожен випадок – унікальний і потребує окремого
вивчення. В Санді-спрінгс є влада, і чинили її приватні компанії, які
спирались на норми американського законодавства. А тепер порівняйте з
Гургаоном, який отримав муніципальну владу як явище лише у 2008 році, коли
населення вже перевалило за 1,5 мільйона. До цього моменту містом частково
управляла регіональна влада, а в сенсі стратегічного планування там взагалі
була чорна діра. Суть в тому, що містом не керували приватні компанії. Містом
довгий час керував НІХТО. Приватні компанії лише працювали над забезпеченням
природних потреб жителів міста. Відсутність влади призвела до того, що діяти
доводилось стихійно, майже всліпу. Від такої хаотичності вирішення однієї
проблеми тягнуло за собою появу інших. Гургаон – це чудова ілюстрація того, що
ринок коректно працює лише тоді, коли існують сильні інститути, а їхня
відсутність призведе до хаосу і беззаконня, які далекі від ідей вільного
ринку. Власне, як без ринку і приватної власності не буде якісних інститутів.
Суспільство буде не спроможне до формування ефективних правил, адже в
бюрократичних централізованих системах процес впровадження інновацій в
управління розтягуватиметься на десятиліття. Друга річ, яка викликає питання –
це дуже грубий опис ідеї чартерних міст економіста Пола Ромера, яку авторка
чомусь називає "урбаністичний колоніалізм". Щоб зрозуміти, чому це недоречно,
спочатку коротко розповім про ідею Ромера. Приватна корпорація залучає
інвесторів та будує місто з нуля на приватній території. Ця корпорація
самотужки вирішує, якою має бути система управління: податки, суди,
інфраструктура, менеджери, інститути, закони тощо.