Сьогодні 10 місяців і 6 днів незламності. 10 місяців і 6 днів нескореності. 10
місяців і 6 днів стійкості та волі. 10 місяців і 6 днів боротьби. 10 місяців і
6 днів нової реальності. Саме так прожив цей рік Мелітополь. Квітуче місто
стало форпостом опору та боротьби за надважливі цінності - свободу і
незалежність. Скільки разів ми чули ці поняття у своєму житті? Безліч разів.
Але їх істинну сутність розуміємо тільки зараз. І це згуртувало нас, навчило
жити і цінувати важливі моменти зовсім по іншому. Проте якою ціною? Дуже
великою ціною. Ціною наших мрій, переживань, планів і, нажаль, життів. Життів
наших воїнів, життів простих цивільних людей та навіть маленьких дітей. Багато
хто з нас покинув рідне місто. І був вимушений починати життя наново. Багато
хто вирвався з міста лише з декількома сумками літніх речей. Все заради своєї
безпеки, безпеки своїх дітей, родичів, близьких. І всі ці довгі 10 місяців і 6
днів ми пам’ятали про рідне місто, про місто дитинства і щасливих спогадів.
Про місто, заміну якому точно не знайти, про місто, де тобі було комфортно,
затишно, тепло. Про місто, в якому відбувалися найважливіші події твого життя.
Про місто, яке ще не встигло пожити своє прекрасне і квітуче життя. Воно
проходило повноцінне становлення. І ми проходили його разом. Але ми
зупинилися. Зупинилися на 10 місяців і 6 днів. Але це не фінал історії. Зараз
починається новий відлік. Відлік нової історичної боротьби, відлік нової
епохи, відлік нових звершень та нових героїв. Це старт нової історичної епохи,
де всі ми будемо новими. І так, ми повернемось іншими. Але повернемось у
рідний Мелітополь, щоб можна було зробити найважливіші для кожного речі:
зустрітись з друзями на площі Перемоги, зайти на пиво в «Пінту» або на
млинчики в «Сіті», прогулятись алеями парку, домовитись зустрітись біля
фонтану, подивись матч «Мелітопольської черешні» на Спартаку, зайти за пивком
в улюблене АТБ, постояти на картонці внизу на ринку, щоб купити собі джинси,
прогулятись садами Фелібера, проїхатись у маршрутці від Белякова до Північного
переїзду, від Нового Мелітополя до мікрорайону, забігти на піцу в «Мама мію»,
подивись гарний фільм у кінотеатрі «Перемога», з’їздити на пікнік в лісопарк,
зайти для фото на другий поверх «Пасажу», пройтись залізничним мостом на
вокзалі, помилуватись хвостами літаків з мосту біля Авіамістечка, зробити фото
на фоні великого жовто-синього стягу на площі перемоги. Наші бажання можуть
бути різними. Але мета одна: ми хочемо повернутись і втілити всі мрії в
реальність. У нашому рідному Мелітополі. У місті, яке стало ключовим форпостом
війни і бореться за свій незламний сувернітет 10 місяців і 6 днів. І загадуючи
бажання на новий рік, перед тим як задмухати свічку, скажіть такі слова: «Я
дуже скоро повернусь і здійсню свою мрію у рідному Мелітополі». І нехай
наступну свічку бажань ви зможете задмухати вже вдома. З новим роком, рідне
місто. Ми обов’язково зустрінемось. Дуже скоро.