**Через 14 років після комуністичного перевороту на Кубі, інша країна
Латинської Америки Чилі, зіштовхнулась з складним вибором: дати можливість
червоним встановити диктатуру, або зупинити її. ** Як наслідок, маємо 2
реальності. Про цей складний контекст в розгорнутому і вже в класичному
тексті, дописувача нашого Клубу Авторів Капіталіста - Bora Qırımlı .....
**Складний час Чилі** У 1970 році на виборах Президента Чілі, висуванець
об'єднаних лівих сил - Сальвадор Альєнде, випереджував кандидата від правих –
Хорхе Алессандри з мізерним відривом лише у 39 тисяч голосів. За чілійською
Конституцією останнє слово між цими двома кандидатами мав сказати парламент,
який після численних дискусій все ж затвердив соціаліста Альєнде новим лідером
країни. У 1971 році ліві партії здобули перемогу на місцевих виборах, і тепер
мало що могло зупинити будівництво «правильного соціалізму» в Чилі. Уряд
Альєнде почав із улюбленої теми лівих – «святої землі», що за їх переконаннями
мала належати тільки народу. Ліві радикальні угруповання на місцях почали
банально захоплювати приватні земельні ділянки не тільки крупних
латифундистів, але і навіть простих селян. Фермери масово забивали домашню
худобу аби не віддавати її безкоштовно державі, інші переганяли свої стада до
Аргентини. Наступною жертвою соціалістичної націоналізації став локомотив
чілійської економіки - мідновидобуваюча промисловість. Згодом було
націоналізовано біля 500 великих приватних підприємств без виплати жодних
компенсацій власникам. Приватний бізнес та іноземні інвестори почали стрімко
виводити капітал із країни. ВВП впав на 20%, а дефіцит бюджету склав 55%. Втім
соціалісти увійшли у раж і почали - безпідставно підвищувати заробітну плату,
пенсії, соціальні стандарти. Це вилилось у шалену інфляцію, що у 1973 році
склала 286%. Наступним прийшла супутниця будь-якого соціалістичного «раю» -
продовольча криза. Було оголошено про «заморозку» цін на продукти і обов’язок
підприємців безкоштовно забезпечувати молоком всіх школярів. В результаті
чілійці перейшли на карткову систему розподілення продуктів, чверть чілійців
харчувалась гуманітарною допомогою, а молоко можна було купити лише на
«чорному ринку» за великі гроші. Соціалістичний уряд Альєнде зміг встановити
свого роду «рекорд» із знищення економіки, за неповні два роки їх керування -
у 1972 році, Чілі оголосило дефолт. Крім того, він почав частіше навідуватись
до СРСР, отримав орден Леніна, влаштував турне по країні для Фіделя Кастро і
критикував капіталістів. Країна впевнено крокувала до соціалістичного табору.
«Демократ» Альєнде болісно сприймав критику у ЗМІ і почав тиск на журналістів
намагаючись загнати їх у контрольовану державою медіа-агенцію. Але на цьому,
ікона сучасних лівих не зупинився - було створені проальєндівські профспілки,
які почали залишати без роботи усіх хто його критикував. Коли чілійці почали
виходити на демонстрації проти політики соціалістів і згодом почався
ініційований далекобійниками загальнонаціональний страйк, - «ліберал» Альєнде
ввів надзвичайний стан та конфіскував вантажівки страйкарів. Найбільш
радикальні угруповання комуністів розпочали улюблену справу – терор. Було
вбито колишнього міністра внутрішніх справ та популярного політика – Едмундо
Суховича. По країні прокотились криваві сутички із правими силами, теракти,
диверсії - на горизонті майоріла громадянська війна. У серпні 1973 року,
чілійський парламент звинуватив соціалістичний уряд Альєнде у керуванні
країною шляхом президентських указів в обхід парламенту, тиску на свободу
слова, озброєнні та підтримці лівих радикальних угруповань, обмеженні
еміграції з країни, тортурах опозиційних журналістів, переслідуванні
страйкарів, введення в освіту марксистської ідеології. У відповідь Альєнде
вирішив посилити свої позиції в армії. Головнокомандуючим був призначений
генерал Аугусто Піночет, який виглядав абсолютно лояльним і мав би слухняно
подавляти виступи незадоволених. Однак генерал мав свої плани, які згодом дуже
не сподобались як Альєнде так і лівим силам загалом.