**Продовжуємо цикл статей "Вільний ринок у нас в крові". **А ви як завжди
можете придбати футболку "Вільний ринок у нас в крові" та з іншими націонал-
буржуазними принтами за[посиланням](https://cutt.ly/OROdzZq). Сьогодні про
промисловицю, яка заснувала першу українську кондитерську фабрику на Галичині
1918 рік приніс Климентині Авдикович скруту. Помер чоловік. Їй самій потрібно
було прогодувати, одягнути, дати освіту двом малим дітям… Це в додачу до
глибокої кризи, яку принесла визвольна війна. Ще й ніяк не вдавалося вибити
собі вдовичу пенсію. Жінка почала підробляти по українським суспільним
установам у Перемишлі. Але цього не вистачало: іноді доводилося жити продаючи
за копійки одяг і книги покійного чоловіка. Та один день змінив її життя. Ще у
Відні, де лікували її чоловіка, у місцевого цукерника Климентина навчилася
робити помадки - такий сорт м’яких цукерок. Вона вирішила заробити на свої
навичці. Щоб зробити першу партію продала швейну машинку. “За одержані гроші я
купила перший мішок цукру. Думки переміняли одна одну. Стану незалежна, що
більше – на хліб зароблю, а може й діло розвину… На маленькій залізній кухонці
варила я цукор, утирала потім сироп на тарілці, красила, додавала смаків,
прибирала зверху, накладала в коробки, тацки й сама розносила по буфетах і
цукернях. Коли все порозпродувала, починала варити наново. Не про розбагатіння
я мріяла. Запевнити дітям і собі прожиток, це була моя головна ідея” Коли вона
зрозуміла, що ідея гарна - продала ще частину краму чоловіка, на що купила
перше обладнання, винайняла кілька невеликих господарських приміщень, привела
їх до ладу, найняла дівчат. І з головою увійшла у підприємницьке життя.
Потрібно було думати про збут товарів, на що платити зарплатню, де зберігати
продукцію. Можливо б, вона і далі так займалася своєю маленькою фабричкою з 5
працівницями. Але одного разу Климентина поїхала до родичів у Львів. Вони
вважали її не сповна розуму: та виносила з дому майно, а весь свій час і гроші
витрачала на справу. Її очі палали завзяттям. Що вже говорити, коли й під час
поїздки з собою вона взяла своїх цукерок. Ходила Львовом та продавала: партію
розкупили дуже швидко. Помадки сподобалися львів’янам і стали досить
популярними. Вже скоро після цього до неї у Перемишль завітав директор
Повітового Союзу зі Стрия, який довідавшись про її “Фабрику” перший приїхав
зробити замовлення. Клієнтів ставало все більше. Згадуючи свій львівський
успіх та думаючи про розширення виробництва, вона вирішила, що все ж треба
відкриватися у Львові. Тоді там як раз звільнилося приміщення “Союзу збуту
худоби”. Власники погодилися їй його передати, за умови що Климентина приведе
його до ладу. Та роботи було багато. Воно було у критичному стані. Три тижні
вона їздила з Перемишля до Львова, робила ремонт і перевозила обладнання. Тоді
почалася історія першої української кондитерської фабрики “Нова”. У Львові її
захопила активна робота. Підприємиця працювала цілодобово: вдень слідкувала за
процесом виробництва солодощів, а вночі заповняла документацію. Опікувалася
фінансами та шукала інвесторів. Справи йшли б добре. Якби не проблеми з
приміщенням. Власники будівлі з “Союзу збуту худоби” не дотрималися угоди.
Прийшли та стали вимагати, щоб жінка негайно його покинула, а воно вже було у
багато кращому стані, ніж спочатку. Трощили та викидали обладнання. Але
працівниці схопилися, позносили усе викинуте назад та влаштували барикади не
пускаючи незваних гостей. Заворушення припинила погроза викликати адвоката. Ще
кілька місяців будівлю патрулював поліціянт. Та якби жінка не хвилювалася,
фабрика розвивалася. Було вже 15 працівників, відкрили власний магазин з
солодощів. Окрім того, цукерки пакували й розсилали по всій Галичині. Тоді щоб
виграти у суперечці з “Союзом збуту худоби” Климентина звернулася до
митрополита Андрея Шептицького. З ними він зарадити не зміг. Але 1924 року
надав підприємиці 46 тисяч доларів позики (630 тисяч доларів за сьогоднішнім
курсом) та власне приміщення під фабрику. Жінка зраділа, сподіваючись, що
відтепер справи підуть успішно. Закупила німецьке обладнання.