**Чи має росія успіх із окупацією півдня України?** Давайте розберемо на
прикладі нашого рідного Бердянська, адже це місто є окупованим більше, ніж два
місяці. Цей період дозволяє робити певні висновки та визначити тенденції. Як
зазвичай, розкладемо все по пунктах. – Наше місто, як і багато інших населених
пунктів, було захоплене без спротиву. Це обговорювалось неодноразово, можна
тільки радіти такому сценарію. Хочеться щоб загарбники його і залишили не
чинячи спротив. Так от, на момент фізичного захоплення Бердянська (який
відбувався буквально на очах та під вікнами всього міста) очікування росіян
були такі, шо буде віськовий спротив. Через це вони вбили охоронця
«Бердянських жаток», бо він був у камуфляжі та виглядав, ніби солдат охороняє
свою частину. Через це вони об’їхали та обнюхали всі колишні розташування
військових у місті. Були впевнені, шо всі вони заміновані. – Спротиву
військового не було, але почався спротив людський. ***Місто Бердянськ було
ПЕРШИМ В УКРАЇНІ серед окупованих міст, де почав збиратися Майдан**.* Звісно,
шансів у Майдану було небагато, бо повне місто абізян із калашами. Тим не
менш, Майдан був доволі людним та чітко дав зрозуміти окупантам: воєнний
корабль іде нахуй; окупантів не люблять; Бердянськ – Україна. Жодного
антимайдану (незважаючи на його безумовну підтримку) не відбулося. Збори
десяти довбойобів під камери із червоними тряпками на днюху дохлого важдя аж в
кінці квітня можна зарахувати як один випадок в статистику. Якщо б не фізичні
захоплення та тортури над лідерами Майдану – Шевченко, Сушко та Тіпаковою, ми
би й досі збиралися о 12й. Просто росіяне ці тупі скоти не розуміють, що якщо
ми не збираємося – то думати по-іншому ми все одно не почали. – Нажаль, в
Бердянську не встигла створитися територіальна оборона, як у Запоріжжі до
прикладу. Причин тому кілька і під час війни не маємо права казати про них.
Але хоча б мінімальна організація, яка зібрала би до купи патріотично
налаштованих чоловіків та познайомила би їх одного із одним (як це відбулося у
Мелітополі) – і ми би теж показали результати у рєзні росіянських непроханих
гостей. – Тим не менш, наше патріотичне місто перейшло у спротив цифровий.
Розвідка, координати та ПВО стали частиною повсякденного словника. Ми молимося
на прильоти «Точки У» по клятій русні та безмежно радіємо, коли корабль горить
та детонує – і це завдяки розвідці, завдяки патріотам. Крім того, в Бердянську
розвивається анонімний патріотичний рух. Наш канал[був першим серед
міських](https://t.me/brdwar/4), потім додалися «Бердянськ в окупації»,
«Зрадники Бердянська» та «БПА» (партизани). Крім того, ветеран місцевого
телеграму «Приморський вазелин» перейшов відполітики до війни вже із діючою
аудиторією. Сумарне охоплення цих ресурсів та контент стоїть комом в горлі
ефесбешників. І вони не проковтнуть його ніколи. Ми відкрито шукаємо
координати ворожої техніки, орки носяться, психують, наші військові по них
ціляться, орки обсираються, застосовують ПВО. Інколи не встигають. Ми кажемо
їм в очі (а вони це бачать і дуже горять) : йдіть звідси нахуй, кацапня –
Проблеми в окупантів – це не тільки відсутність підтримки серед звичайного
населення. Кадровий голод, якщо так можна сказати – це біль російської
спецури. Не допомогла ані підтримка у вигляді приїздів чічєріної, бєзлєра чи
маманазарова разом їз немитою головою та клоунами зразка 2014 року, ані
залякування та страх населення, ані відносно «мирна» поведінка росгвардії.
Населення не полюбило і не полюбить окупантів. Бо Бердянськ – це Україна. Саме
тому ніхто так і не може назвати ЖОДНОЇ адекватної або порядної людини, яка
пішла працювати на окупантів. Душевно-хворий заммера, який розмовляє із
камінням, беззуба зечка – директриса ЗАГСу та алкаш – смотрящій за
підприємцями. Оце набір конкретних прикладів. Якщо помиляємось – доведіть
зворотнє.