На початку війни Катя Петровська опублікувала короткий текст під назвою
«Амулет для українського опору», в якому включала вражаюче зауваження, що саме
київські друзі втішали її в Берліні. Це був досвід для багатьох із нас, хто
підтримував контакт з українськими колегами під час війни: їхній рівень
дискурсу був менш емоційним і більш раціональним, ніж той, який переважає в
наших країнах. Читаючи Габермаса, я згадав про деякі надзвичайно раціональні
дискусії, які я вів з українцями від початку війни. Як правило, домінуючими є
теми: суверенітет держави, її майбутнє в Європі та необхідність захисту
майбутніх поколінь. Коли я запитав мера Бучі, що мені сказати людям у Європі,
він кілька хвилин подумав, а потім сказав сказати їм, що «ми теж налякані».
Він намагався достукатися до західних людей, показати, що він розуміє, що
німці та інші можуть бути налякані війною. Це був великодушний жест, оскільки
страхи людей у його власному місті (і його власній країні) виправдовуються
досвідом хаосу та вбивств, тоді як страхи німців є спекулятивними та можуть
бути поблажливими. Наступним реченням мера було: «Ми воюємо, тому що мусимо».
Буча та Ірпінь, які ми тепер знаємо як місця злочинів, до війни були
звичайними околицями столиці, звідки люди щодня їздили на роботу. Війна
позбавила людей у тих місцях життя та майна, але також про те, що здається
менш драматичним, але є великою людською втратою: відчуття повсякденної
нормальності, досяжного процвітання, майбутнього, яке може бути кращим за
минуле. В Україні це особливо гостро, оскільки катастрофи терору та війни
означали, що за останні тридцять років ми побачили перший справжній шанс
створити покоління, орієнтовані на майбутнє. Габермас не називає жодного
українського імені чи голосу Український президент, якого в есе Габермаса не
називають, фігурує лише як людина, «хто розуміє силу образів». З такого опису
читач ніколи б не здогадався, що Зеленський під час цієї війни навів досить
промовисті філософські аргументи щодо відносин між собою - обман і війна. Це
на диво обмежений опис талантів Володимира Зеленського, який розпадається
серед реальності, яка є набагато жахливішою, ніж образи, які насправді
досягають німців. Хабермас визнає, що за тим, що він самовдоволено називає
«знайомою сценографією», стоїть справжня людська шкода. Але ми залишилися з
німецьким філософом, який описує єврейського президента, який перебуває в
центрі світової історії, як свого роду голлівудського продюсера. Це незручне
місце для закінчення обговорення Зеленського, але воно закінчується.