«Зелені в цілому ніколи не були пацифістами. Наприклад, я ніколи не думав,
навіть у молодому віці, що можна було перемогти Гітлера білими прапорами і
теплими словами». Губерт Клейнерт Хабек не перший зелений міністр, який
піддавався таким атакам. Зелені та війна – це довга історія. Партія має міцне
коріння в русі за мир і екологію сімдесятих років. Обидві течії могли б
об’єднатися за девізом: Ми боїмося ядерної смерті. Хтось протестував проти
ядерного арсеналу, хтось проти атомних електростанцій, більшість - проти того
і того. За пацифізм на перших порах виступала Петра Келлі, яка у 1980 році
разом з іншими заснувала партію Зелених і була однією із великих борчинь проти
озброєння НАТО. Проте виступати проти ядерної зброї не означає з усіх причин
відкидати насильство в цілому. Йошка Фішер, який пізніше став міністром
закордонних справ побився з поліцейським у Франкфурті ще у юному віці. Том
Кенігс, який пізніше став уповноваженим федерального уряду з прав людини, ще в
молоді роки пожертвував свою спадщину В’єтконгу [Національний фронт визволення
Південного В'єтнаму - ред. ] для боротьби проти США у В’єтнамі. Ліга
комуністів Західної Німеччини (KBW) підтримувала збройні рухи за свободу в
усьому світі, зокрема режим Пола Пота в Камбоджі, який несе відповідальність
за геноцид власного народу. Він теж повинен це знати, колись він був у KBW.
Рейнхард Бютікофер, Ральф Фюкс і Вінфрід Кречманн перейшли звідти в партію
Зелених і зробили там кар'єру. Багато лівих на той час, як правило, виступали
проти зброї, що належить НАТО, зокрема Сполученим Штатам.