Замість того, щоб розглядати ці українські чи російські раціональності
двадцять першого століття, Габермас наводить свої аргументи в комфортному
гніздечку Західної Німеччини під час холодної війни, періоду, коли німці були
менш відповідальними за долю Європи, і жоден німецький інтелектуал не міг
думати про Україну. Це етнографічно дуже специфічне середовище, яке Габермас,
здається, плутає з універсальним розумом. Молоді покоління не розуміють,
Габермас хоче, щоб ми знали, фундаментальні уроки 1950-х, 1960-х і 1970-х
років. На жаль, те, що він говорить про період, насправді завжди є помилковим.
Габермас базує весь свій аргумент на історичному твердженні про те, що холодна
війна продемонструвала, що жодна ядерна держава не може програти війну. Це
неправильно. І Радянський Союз, і Сполучені Штати програли великі війни під
час холодної війни (а якщо на те пішло, і Сполучені Штати, і Росія програвали
війни з того часу). Америку переміг Північний В'єтнам, СССР- Афганістан і так
далі. Габермас зробив поразку України ймовірнішою Габермас розглядає свій
суб’єктивний досвід Західної Німеччини під час холодної війни як історичну
правду і робить з цього урок, що Україна сьогодні не може перемогти Росію. На
основі помилкових міркувань він захищає зовнішню політику Німеччини, засновану
на цьому положенні. Допомагаючи підштовхнути частину німецької громадської
думки до думки, що Україна не може виграти війну, і тим самим допомагаючи
затримати поставку необхідної зброї, Габермас зробив поразку України більш
імовірною. І таким чином він зробив крах Європи більш імовірним. На цьому
збитки не закінчуються. Сам по собі (неправильний) аргумент Габермаса про силу
ядерної зброї в міжнародних справах є дуже небезпечним. Якщо вірити цьому, це
робить реальну ядерну війну більш імовірною. Хабермас описує холодну війну як
час «миру». Це приклад того, що неєвропейські мислителі могли б назвати
«євроцентризмом» або те, що східноєвропейські ліві називають
«вестсплейнінгом». На погляд його Габермаса, який знайомий кожному, хто
протягом десятиліть піддавався пропаганді ЄС, європейці в загалом і німці
зокрема навчилися з Другої світової війни, що конфлікти необхідно вирішувати
мирними засобами. Насправді європейські народи не винесли такого уроку з
Другої світової війни. Під час тієї війни Німеччина воювала за колонії, поки
не була виснажена і не зазнала поразки. Навіть у своїй тюремній камері в
Польщі Юрген Строп міркував про Україну як про країну, в якій тече молоко і
мед. Після Другої світової війни інші європейські держави вели колоніальні
війни по всьому світу, поки не зазнали поразки або не могли більше дозволити
собі це робити. Подібно до того, як європейська інтеграція дозволила німцям
забути колоніальний аспект їхньої війни, вона дозволила західним європейцям
забути колоніальні війни 1950-х, 1960-х і 1970-х років. Коли колоніальні війни
були програні, європейські лідери змінили тему на Європу.