**Мабуть, одним з найбільш міфологізованих й заплутаних подій в історії
України єПереяславська рада 1654 року. ** Століттями російські й радянські
історики нав’язували нам одну парадигму подій:8 січня 1654 року Україна й
Росія навіки об’єдналися. Ця подія є наріжним каменем російського історичного
міфу. Досі наша нація відчуває вплив цієї події на нас. Російська імперська
система старанно захищала цей міф. Березневих статей намне знайти: оригінали,
мабуть, були знищені або переписані у вигідну сторону. Достеменно відомо лише
те, що в Переяславі була тільки присяга на дотримання майбутнього договору,
який мали укласти пізніше. У багатьох могло виникнути питання, чого Б.
Хмельницький пішов на договір з Москвою, який згодом стане «чорною міткою» в
нашій історії, а майбутні покоління будуть проклинати гетьмана за це. Кампанія
1653 року показала складну політичну ситуацію козацької держави. Татари були
ненадійними союзниками, а козацьких сил незавжди вистачало, аби захистити
суверенність. Про міжнародне визнання теж не було мови, оскільки ні Б.
Хмельницький, ні його соратники не мали в своїх жилах крові Данила Галицького
чи руських князів з роду Рюриковичів, що давало право на законне право над
цими землями. Про проголошення республіки не могло йтися в силу історичних
обставин. Богдан Хмельницький обрав шлях лавірування між політикою Османської
імперії, Речі Посполитої та Московії. Союз із московитами здавався йому більш
прийнятним, ніж альянс з іншими сусідами. На Раді були присутні козаки
Київського, Чернігівського та Брацлавського полків і жителі Переяслава. Не
було представників від селян, міщанта духовенства з інших міст Гетьманщини.
Після молебня у соборі мала відбутисяофіційна церемонія клятви про військовий
союз чи протекторат (угода була усною), але московити на чолі з Бутурліним
відмовилися присягати спираючись на твердження, що слово царя - закон і воно
не міняється, тому присяга й не потрібна. Ця заява посіяла сумніви, щодо
щирості союзу. Старшини довго сперечалися, полковник Тетеря вмовляв царських
представників присягнути, але ті відмовлялися. Врешті-решт, козаки
розтлумачили ці слова так, що цар все ж таки присягнув договору. Після
урочистої церемонії Хмельницький приступив до розробки договору, аби
максимально зберегти самостійність Гетьманщини, а московити - приймати клятву
від жителів міст України. Багато полковників й благородних людей відмовилися
присягати царю, а саме: полковники Іван Богун, Осип Глух, Григорій
Гуляницький, Іван Сірко, Петро Дорошенко, Михайло Ханенко, українське
духівництво на чолі з митрополитом Київським Сильвестром Косівим. Запорізька
січ відмовилася від цього дійства, багато міст теж послало під тричорти
московських «ходаків». Особливо жорстко вчинили козаки Брацлавського,
Кропивнянського й Полтавського полків: вони побили царських посланців киями.
На думку українського історика Юрія Шевельова, для деяких тодішніх українських
інтелектуалів цей договір бувспособом для розвитку концепції «Київ - другий
Єрусалим». Україні, як їм здавалося, відкривався шлях до культурного
завоювання сусіда. Поразкою ж став не сам договір, а політична боротьба,
постійна зміна курсів й використання зовнішніх сил для боротьби з внутрішніми
супротивниками. Наступники Хмельницького часто діяли за принципом: «Союз з
першими проти других, а потім - навпаки. Доля часто є жорстокою, й батько
Богдан відчув її сповна. У 1656 році Московія кидає Гетьманщину в боротьбі з
Річчю Посполитою й укладає Віленське перемир’я. Гетьман намагався знайти нових
союзників: короля Карла Х й семигородського князя Юрія ІІ, але смерть Б.
Хмельницького у 1657 завадила зміні політичного курсу Гетьманщини й, як
наслідок, вісторії України почався сумний період Руїни. Наступники гетьмана
пробувала вибудувати новий шлях для України: Виговський укладення Гадяцького
договору й утворення Республіки Трьох народів, в якій українські еліти мали
рівні права з поляками й литовцями. Дорошенко ставкою на османів. На жаль, ці
концепції не мали шансу на реалізацію.