Запоріжці! Вже пʼять місяців пишеться літопис новітньої історії нашої держави.
Історії про те, як мужні українські патріоти самовіддано і героїчно горою
стоять за рідну землю. Історії про великий біль та ще більшу, ніж цей біль
незламність українського народу. Історії про те як «взяти Київ за три дні»
перетворилося на майже сорок тисяч вбитих рашистів, що загинули за свого
«путіна» не як герої, а з навічним тавром представників армії мародерів,
вбивць і окупантів. Вони хотіли взяти Київ за три дні, а натомість вже пʼять
місяців не можуть нас здолати. Вони бояться наших воїнів і зброї наших
західних партнерів. Вони саботують і стають дезертирами. І весь світ уже
побачив, що немає ніякої хваленої «честі руського мундира». Бо той, хто має
честь, він воює, а не грабує та не руйнує чужі будинки, він не гвалтує жінок,
не калічить мирних людей та не вбиває дітей. Той, хто знає, що таке честь та
гідність офіцера, ніколи не натисне кнопку, яка випустить ракету в центр
мирного міста і вбʼє десятки цивільних людей. Так, Україні зараз доводиться
боротися із жахливим злом. Злом, яке знаходиться просто поза межею усього
людського. Але добро сильніше за зло. Світло сильніше за темряву. А любов
сильніша за ненависть. Саме тому уже пʼять місяців рашисти не можуть здолати
Україну. Бо тут свята землі і неймовірні люди. Разом переможемо! Тихої усім
ночі.