! [​](https://telegra.ph/file/25fa3d140504723e849a4.jpg) Дивизія військ СС
«Галичина» брала участь в придушені Словацького національного повстання, хоча
більш вірніше це назвати путчем словацьких військових аби змінити сторону в
Другійсвітовій. Дивізійники брали участь, в першу чергу, з особистих мотивів.
Багато родин бійців дивізії втекли від війни у Словаччину, аби не потрапити
під радянську владу. Історики й дослідники підкреслюють, що українські
військові й словацьке мирне населення не мало конфліктів, швидше, навпаки,
склалося доволі позитивне й приємне ставлення. Українці захищали місцеве
населення від нападів комуністів. Непомічено жодних злочинів і на території
Югославії. Українці боролися з тітовцями, оскільки ненавиділи комуністів і
вважали їх раковоюпухлиною на лиці Землі. Дивізйники мали хороші відносини з
партизаними-четниками й хорватами. У результаті боїв українську дивізію
«Галичина» було переведено в Австрію. Наприкінці 1944 р. німці запропонували
українцям створити Український Національний Комітет (УНК) як представника
українського народу. Але при цьому німці наполягали на тому, щоб УНК був
складовою частиною російського „Комітету Визволення Народів Росії“, який
очолювався генералом Власовим, від чого українці відмовилися. 12 березня 1945
р. німецький уряд визнав УНК на чолі з генералом Павлом Шандруком єдиним
представником українського народу з правом організації Української
Національної Армії (УНА). Командуючий УНА 15 березня був призначений Павло
Шандрук, ветеран військ УНР. Після довгих коливань, наприкінці війни, українці
нарешті присягають на вірність своєму уряду, досі вони присягали на вірність
Адольфу Гітлеру, як головнокомандувачу військ у боротьбі з більшовизмом.
Довідавшись про капітуляцію Німеччини 7 травня 1945, Петро Шандрук наказує
створити переправу й здатися в полон англійцям. На початках, Великобританія
хотіла передати українців у СРСР, але завдяки старанням пароха 14-го
артилерійського полку о. Еммануїла Кордуби й роз’ясненням Мирослава
Любачівського, Святий Престіл переконав британців не видавати їх до
Радянського союзу, де їх чекало «покаяння» й 10 років таборів як мінімум. В
полоні дивізійники демонстрували свій патріотизм, збираючись щодня на
процедуру підняття державного прапора. Було створено різного роду училища, аби
допомогти ветеранам війни знайти своє місце в новому світі, на чужині. У
травні 1947 році бійців відправили в Англію для повоєнної відбудови. У
Туманному Альбіоні вони працювали у сільському господарстві, на шахтах,
чорноробами. Деякі історики припускали договір між командуванням дивізії й
урядом Сполученого Королівства, що в разі нової війни з СРСР, колишні бійні
української дивізії «Галичина», мали взяти участь в новій боротьбі за свободу
України. На нашу думку українське суспільство в період пертурбацій, має
переглянути своє ставлення до спадку української дивізії «Галичина». Ми
бачимо, що дивізійники не були зрадниками, в їх мотивації лежало дві основні
мети: боротися за вільну Україну й захист рідного краю від комуністів. Вони не
чинили жодних військових злочинів і геноцидів. Вони заслуговують пам’яті! Ми
бачимо схожі формування в Латвії й Естонії, які мали схожу мотивацію з
галичанами. У сучасній Латвії й Естонії, вшанування пам’яті цих бійців
закріплено на державному рівні, від чого часто палає одне місце в росіян. Ми
маємо теж оцінити спадок дивізії йперейняти досвід балтійських країн в цьому
питанні.