✍️ **історичні контексти. **"Чергова річниця початку російсько-грузинської
війни 2008 року Прикрим для України фактом того часу була участь дислокованих
в Україні кораблів ЧФ РФ в агресії, зокрема у завданні втрат ВМС Грузії в морі
та в підтримці флотом наступу сухопутних сил з Абхазії в напрямку Поті-Сенакі.
Уїдливі голоси проводять паралелі між роллю в російській агресії України у
2008-му та Білорусі в 2022-му. Мовляв, які ж претензії можуть бути до держави
Лукашенка, якщо державу Ющенка росіяни так само зробили плацдармом для нападу
на сусіда? Добре пам'ятаю ті часи і свої переживання за Грузію. Російсько-
українські відносини того часу були вкрай напруженими через несприйняття
Москвою Помаранчевої революції та її наслідків. Водночас у Києві легковажили
загрозою, а прокремлівські сили почували себе впевнено навіть у Верховній
Раді. В базових угодах 1997 року по флоту не знайшлося місця для врегулювання
проблеми застосування цього оперативно-стратегічного об'єднання проти третіх
країн з території України. Хоча проблема була очевидна з самого початку - з
досвіду втручання ще неподіленого між двома країнами ЧФ у першу війну в
Абхазії. Командувач ВМС Володимир Безкоровайний, який брав участь у
переговорах про поділ і статус ЧФ, виносив це питання. Але на час підписання
угод, його вже усунули з переговорного процесу. Формально, щоб завадити ЧФ
воювати з Грузією, в України не було підстав. І все ж у заяві від 10 серпня
(https://bit.ly/3BPgQen) МЗС застеріг російську сторону відможливої участі
кораблів ЧФ РФ у конфлікті. Ідучи у ва-банк, відомство Володимира Огризка у
тій же заяві попередило про право Києва "заборонити повернення на територію
України до розв'язання конфлікту кораблів та суден, які можуть взяти участь у
вищезгаданих діях". На жаль, того ж дня згадані у заяві кораблі все ж взяли
безпосередню участь у війні, а потім безперешкодно повернулися до Севастополя.
Але реакція України не обмежилася заявою про флот. Вже у перший день війни наш
МЗС закликав (https://bit.ly/3QKntmP) вивести російські війська з Грузії.
Вкрай важливим був також візит до Тбілісі 12 серпня президента Ющенка в
компанії колег із Польщі, Литви, Естонії та прем'єра Латвії. Вони підтримали
Грузію саме в той час, коли всупереч заявам Медвєдєва про завершення "операції
з примусу до миру", російські війська продовжили наступ на столицю через Горі.
Нічого подібного ми не бачимо з боку режиму Лукашенка. Навпаки, той публічно
підтримує російську агресію проти України і схвалює надання для цього
білоруської території. Честь Пагоні у цій війні відстоюють білоруські воїни у
лавах ЗСУ, білоруські партизани на території РБ та білоруські волонтери в
Україні та по всьому світу. І якщо Кремль мав нахабство ще довго дорікати
офіційному Києву за буцімто українські екіпажі "Буків" та вигаданих
добровольців-унсовців у Грузії в 2008-му (які, на відміну від російських
найманців, просто не встигли доїхати, поки тривала війна), то до Лукашенка
жодних претензій за сотні реальних білоруських воїнів у складі ЗСУ Москва не
має. Всі розуміють, що це абсолютно різні світи" [Максим
Майоров](https://www.facebook.com/maksym.maiorov/posts/pfbid0sxDiiXgstgaHXUJ32LFEpBw9GdWqEzYPQc3iD1pNYCevqVHdJLMPYyzwD4S7yJaAl),
історик, політолог, співавтор книг["Донбас у
вогні"](https://prometheus.ngo/works/donbas-v-ogni/)та["Крим за
завісою"](https://prometheus.ngo/works/krym-za-zavisoiu/) (перекладені 5
мовами світу) у яких зібрані дані, що спираються також на бази даних
міжнародної розвідувальної спільноти InformNapalm (2014-2020 років).
***Ілюстративна мапа до цього допису в першому коментарі. **
[@informnapalm](https://t.me/informnapalm)