🇺🇦ГЕРОЙ УКРАЇНИ ВОЛОДИМИР ВЕСНІН: «МИ УВІРВАЛИСЯ У ВІЙНУ НА ПОВНІЙ ШВИДКОСТІ,
БЕЗ ЖОДНОГО СТРАХУ. ТЕПЕР НАС НЕ СПИНИТИ! » Його життєвим гаслом могли б стати
слова «встигнути все». Адже до 30 років він спромігся стати повним лицарем
ордену Богдана Хмельницького, отримати звання підполковника й очолити зенітний
ракетний дивізіон. Зі своїм колективом зміг знищити понад 100 ворожих
аероцілей, відбити наступ ворога на Київ, а потім звільняти Херсон і Південь.
Наприкінці 2022 року він здобув найвищу державну відзнаку, ставши Героєм
України. Це історія випробувань і перемог військового лідера нової формації
Володимира ВЕСНІНА. ❓Як змінилося Ваше життя, коли дізналися про присвоєння
звання Герой України? \- Загалом не змінилося. Війна триває, а я продовжую
виконання бойових завдань. Пам’ятаю, як вночі, напередодні Дня Збройних Сил,
мені зателефонував офіцер персоналу полку і розказав новину про Указ
Президента. Звісно, я зрадів і повідомив рідних. Вже зранку посипалися
офіційні привітання. Хоча саму Золоту Зірку отримав напередодні Нового року з
рук Глави держави у стінах парламенту. Це надзвичайно урочистий момент, який
запам’ятається на все життя. Як і те, якою ціною здобувалася нагорода. І зараз
я говорю не за себе, а за тих хлопців, що з перших днів війни були поруч:
працювали в одній бойовій машині, спали в одному яру на снігу, діяли, як
єдиний годинниковий механізм – з повною самовіддачею і патріотизмом.
Переконаний, це і спинило агресора, який мав перевагу в кількості та якості
сил. ❓Вам вручили нагороду за сукупні заслуги оборони Києва, Центру, Сходу та
Півдня України. В чому полягають Ваші бойові завдання? \- Наша робота менш
помітна широкому загалу. Ми працюємо на мобільних зенітних ракетних комплексах
«Бук». Практично не стоїмо на місці. Вибрали вдалу позицію, дочекалися цілі,
знешкодили ворога, і знову змінюємо розташування для нового бою. Можемо
воювати як в обороні критичної інфраструктури чи воєнних об’єктів, так і
здійснювати наступальні заходи у злагодженості з мотопіхотою та танковими
підрозділами. ❓Де було складніше: стояти в обороні Києва чи наступати,
звільняючи Херсон? \- Це дуже різні воєнні кампанії. У столиці складність
полягала в тому, що ми не знали чого чекати. Цілодобові і безперестанні
нальоти російської авіації, обстріли артилерії. Кожної години ворог готував
нам все нові і нові випробування, намагаючись поцілити наші ЗРК та вразити
людей. Ми увірвалися у війну на повній швидкості, без жодного страху, але лише
згодом почали усвідомлювати, що кожен день битви йде за принципом: або ти –
його, або він – тебе. Був навіть азарт і позитивна конкуренція. Наприклад, у
мене з командиром іншої батареї. Хто більше зіб’є цілей, знищить цих «орків».
Доходило до того, що ми були так вмотивовані, що під час бойової готовності
бігли наввипередки до «Бука», щоб першим зайняти командне місце і відбивати
атаку ворога. На Херсонщині своя складність ведення воєнних дій. Значно більше
руху. Ширший фронт. Наші війська пішли у наступ. Ми завжди забезпечуємо їх
ефективне прикриття. Хоча на цьому напрямі противник намагається посилено
тиснути своїми засобами радіоелектронної боротьби, літаками постановниками
радіоперешкод. При цьому нам все одно вдається проявляти військову хитрість і
знищувати його. В окремі дні на Півдні ми збивали до десятка цілей. Серед яких
були, зокрема, гелікоптери. Ми добре закріпилися, зараз повз нас вони ніколи
не пройдуть! Аби все це відбувалося, потрібне грамотне управління силами
оборони, чітка взаємодія та координація. Бо ворог так само постійно нас
обстрілює. Коли сидиш у машині цього страху не відчуваєш, але коли командуєш
підрозділами і за них відповідаєш, то надзвичайно переживаєш за життя кожного
бійця. Пишаюся, що за мого командування у нас нема жодної бойової втрати!
❓Пам’ятаєте свій перший день повномасштабного вторгнення? \- Я стояв в наряді
по полку. О 5-ій ранку мав приймати нове обладнання. Поки дійшов до автопарку,
мені подзвонив офіцер частини, в якого батьки живуть на Харківщині і бачили,
як повз їх будинки пройшла колона російських танків. Почитав новини і зрозумів