Габермас не визнає 1989, 1990, 1991 роки важливими поворотними пунктами. У
зображенні Габермаса Німеччина майже нічого не зробила за останні тридцять
років. Габермас мимохідь згадує про «нездатність німецьких урядів» уникнути
залежності від російської нафти та газу. Але це був активний німецький вибір,
коли було доступно багато інших. Рішення відмовитися від ядерної енергії було
спантеличеним; Рішення побудувати NordSteam 2 після вторгнення Росії в Україну
в 2014 році було скандальним. Цей німецький вибір мав катастрофічні наслідки.
Вибір залежати від російського експорту енергоресурсів також скомпрометував
політичну дискусію в Німеччині. Незважаючи на всю свою увагу до дискурсу,
Габермас, здається, не помітив цього. Німецький політичний вибір у двадцять
першому столітті означає, що навіть сьогодні Німеччина фінансує війну на
знищення Росії. Поки це правда, німці не можуть стверджувати, що не беруть
участі у війні. Вони були залучені, в основному не з того боку. Дискурс
важливий. Обговорення речей може бути дуже важливим у політиці. У цьому сенсі
Габермас завжди був правий. Але він завжди помилявся (в Historikerstreit
1980-х, як зараз), щоб намалювати німецький національний кордон навколо
дискусій. У дискусії про Голокост тоді, як і під час дискусії про Україну
зараз, Габермас помиляється, вважаючи, що німецькому здоровому глузду варто
довіряти, і що емоційні голоси зі сходу можуть лише заважати раціональній
німецькій еліті. Жоден розумний національний дискурс не може відбуватися в
межах виключно національного контейнера. Зокрема, кожна країна з колоніальною
історією повинна прислухатися до голосів людей, які були колонізовані. Як
колишня колоніальна держава в Україні та як економічний партнер нинішньої
колоніальної влади в Україні, німці були подвійно зобов’язані прислухатися до
українців, в ідеалі до війни, а найпізніше в дні й тижні після початку війни.
Цього просто не було. Для Габермаса головна проблема політичного життя
Німеччини полягає в тому, що критики німецької політики занадто різкі. Але ці
критики мали рацію. Німеччина опинилася на межі помилки, яку її сусіди ніколи
не забудуть. Габермас глибоко помиляється в оцінці обов'язку інтелектуала під
час війни. Прагнучи оцінити німецьку дискусію, він неправильно читає сучасну
історію, відкидає нещодавні провали Німеччини в російській політиці, виключає
незнайомі перспективи та класифікує етичний аргумент як образ чи емоцію.
Дискурс важливий, як завжди стверджував Габермас, оскільки він може генерувати
концепції та цінності, які розширюють почуття солідарності та
відповідальності. Але це можливо лише тоді, коли минуле присутній, а інше
почуте. Те, що зробив Габермас, це спрямування німецького дискурсу від реалій
минулого та можливостей сьогодення до національного самоповаги. Цим він
затягнув розрахунок Німеччини з минулим, згаяв час, коли потрібно було
прийняти важливі рішення, і допоміг підвести Німеччину до порогу нового
морального краху.