! [​​](https://telegra.ph/file/aabb158e8b705606bfc9e.jpg) В інтересах цієї
компанії зробити життя у місті максимально комфортним, щоб люди хотіли до
нього переїжджати, платити податки, а сама корпорація могла отримувати
прибуток. Якщо у місті погано – людина просто переїжджає до іншого, а
материнська компанія втрачає джерело прибутку. Концепт "чартерних міст" можна
охарактеризувати двома словами – право вибору. Влада сама обирає бажану
систему управління, адаптуючи досвід іноземних держав та навіть залучаючи
звідти управлінців та окремі інститути. Водночас жителі самі обирають собі
місто до душі, читаючи хартії та оцінюючи ефективність роботи керівників. Ідея
корисна тим, що вона виводить держслужбовців за рамки державної системи та
дозволяє впроваджувати інновації. Цей досвід потім може застосувати влада
звичайного міста. Подібні інновації впроваджував колись китайський лідер Ден
Сяопін, дивлячись на досвід Гонконгу. У підсумку завдяки прагненню до
інновацій в управлінні Китай частково позбувся своєї неефективної
соціалістичної системи та отримав власне економічне диво. Ідея Ромера потрібна
для того, щоб подібних експериментів було більше, а звичайні люди завжди мали
альтернативу. Так само як альтернативу отримали китайці, які у 80-х мали
можливість жити і в соціалістичній, і в умовно капіталістичній системі.
Колонізація – це не про право вибору. Це про примус та нав'язування людям
своїх правил. Тож про який примус може йти мова, коли людина сама обирає
місто, відповідно до своїх потреб та способу життя? Перше чартерне місто з
назвою Проспера почали будувати у Гондурасі, і у статті чомусь написано, що
після реалізації ідеї гондураські суди заборонили проект через порушення
конституції. По-перше – ідея ще не була реалізована. На острові Роатан, де
розташована Проспера, поки немає постійних жителів. По-друге – суди дійсно
намагались завадити реалізації проекту, бо він не відповідав конституції. Але
попри все він існує, має інвесторів, приватну арбітражну компанію та вже
приймає заявки на громадянство. А звинувачення влади Гондураса у відродженні
колоніалізму – це штамп місцевих популістів. Насправді структура управлінням
містом трохи складніша, ніж "повністю управляється іншими країнами", як
написано у статті Хмарочосу. В материнській компанії Проспери є наглядова рада
з 9 людей. 4 – обирає сама компанія, 4 – можуть обирати громадяни, останній –
технічний секретар, процедура призначення якого також доволі складна. Всі
рішення приймають двома третинами голосів. Врешті, кейс Гондурасу не зовсім
доречний, адже сам Пол Ромер відхрестився від проекту Проспери, тому його ідея
чартерних міст може значно відрізнятись від того, що зараз будує влада країни
Гондурас. Ну і наостанок – великі сумніви викликає порівняння міста Гургаон з
Києвом, враховуючи винятковість випадку та різницю у підході до управління
індійських та українських міст. Це дві різні країни, дві різні економіки та
дві різні культури. Чи доречно порівнювати місто Ірпінь з 2 мільйонним
індійським містом Гургаон, яке понад 20 років існувало у невизначеному
статусі, не мало муніципальної влади та щорічно зростає на 70 тисяч жителів?
Можливо. Мені ж здається що проблема наших бетонних джунглів та корупційних
забудов трошки не співставна з безладом, який десятиліттями відбувається в
Гургаоні. *Автор - Богдан Мірошниченко, журналіст*