💙💛Читайте українське, читайте українців. Антон Санченко — письменник-мариніст,
перекладач і, до речі, херсонець. «Риба не знає, що таке вода, бо ніколи не
бачила повітря. Ну, крім летючих, але то окрема пісня. Не можна зрозуміти, хто
такі росіяни і що таке Росія, залишаючись в російській мові. Мене вражають
нотатки іноземних послів про Московію 16-17 століття. Вони виявилися
найточнішими й найглибшими, сама суть, без зайвої деталізації. Їх поради щодо
поводження з брехливими московитами справедливі досі. Показово, що першою
надрукованою українцями світською книжкою був Буквар. А московитами - Учєніє і
хітрость ратного строєнія пєхотних людєй. Це і є вектори розвитку наших країн,
як знову й знову виявляється понад 400 років. Найгірше, що можна зараз зробити
- намагатися пояснити собі ту світоглядну катастрофу всього народу, - від
Путіна до Лії Ахеджакової й Олега Башілашвілі, - шукаючи відповіді в
російських текстах. Байдуже, в романах, які доводять, що вор чесний, шльондра
непорочна, а цар добрий, чи пафосних блогах про те, як страждає середній клас
без жіночих прокладок і дауншифтингу в Гоа. Українці, припиняйте заглядати в
безодню. В безодні немає дна. Наша перевага в тому, що ми, як ті летючі риби,
знаємо не тільки темні глибини, але й яскраві висоти. Повітря і воду. Брехню і
правду. Рабство і волю. В нас є дім буття поза російською мовою, з якого усі
їхні мухлювання, пересмикування навіть на рівні понятійному, особливо помітні.
Ми досі не обрали, як нам називати цю війну. Точно не Вітчизняна. А в них це
навіть не війна, а Спецоперація. І жодних вагань. Одобрямс. "Спєцопєрація і
мір". Однією з контрибуцій, накладених після нашої перемоги на Росію, має бути
заборона писати пафосні тексти російською. Нічого, складнішого за звіт про
збір кедрових шишок. Років на сто. Але я б і потім не ризикував».