"Коли помирав совок, мало хто розумів істинний сенс слів суверенітет і
незалежність. 18 червня 1991 Верховна Рада УРСР ухвалила постанову: вважати 16
липня - Днем незалежності України, вихідним. Наступного місяця цей день вперше
(і востаннє) відзначили, а ще через місяць, 24 серпня, ухвалено Акт
проголошення незалежності України. Все в один рік. Свято незалежності з 16
липня на 24 серпня Верховна Рада перенесла 20 лютого 1992. Тож "парад
суверенітетів" 1990-го багато хто сприймав як парад незалежностей. Водночас
поняття "незалежність" - стосовно України, Білорусі чи Татарстану - далеко не
всі розуміли як тотожне незалежності Франції, Греції чи Сальвадору. У найбільш
вихолощеному вигляді слово "незалежність" сприймали в Москві. Тому й не надали
належного значення ані ухваленням суверенітетів у 1990, ані проголошенням
незалежностей у 1991-му. Панувало переконання: "все залишиться по старому".
Незалежно від того, як це буде називатися. І тому 24 серпня стало не фіналом,
а стартом вигризання Україною прав і атрибутів незалежної держави. Ми мусили
виборювати власну армію, економіку, зовнішню політику. І кожного разу набуття
нами цих звичних ознак незалежної держави зустрічало в Москві подив,
роздратування, звинувачення в "націоналізмі". Тому війна, що триває з 2014
року - ніщо інше, як ще одна битва за незалежність. Можливо, остання і тому
найкривавіша. Бо імперія нарешті усвідомила, що малося на увазі під словом
"незалежність", і кинула всі сили, аби їй завадити. Можливо, це наше щастя, що
прозріння прийшло не одразу" Максим Майоров, політолог, історик.
[@informnapalm](https://t.me/informnapalm)