! [​​](https://telegra.ph/file/f3017c4bd4850a1eb6530.jpg) **Зараз, коли біля
наших кордонів стоїть 100-тисячне російське військо, замість того, щоб
панікувати, краще згадати історію. **Ми вже не раз відбивали куди більш
численного ворога. І сьогодні річниця однієї з таких битв. Січень 1918 року
виявився важким для молодої української держави. Російські окупанти провадили
наступ на Лівобережну Україну. Більшовики створили у Харкові тогочасний
варіант ДНР - Українську Народну Республіку Рад. Через інфантильне ставлення
до військових справ Центральної ради українське військо не було готове до
повномасштабної війни. Схожі події ми спостерігали у 2014 році, коли ми
відчули «братню любов» Московії. У такий непростий час для нашої вітчизни у
Києві було сформовано на добровільній основі студентська сотня. Більшість
членів були студентами Київського університету Св. Володимира (сучасний КНУ) й
Українського народного університету, але були й гімназисти II української
гімназії. Всі вони мали одну мету -захистити Вітчизну. Такий самий порив
патріотизму ми спостерігали у 2014 році, коли сотні молодих людей йшли у
добробати, а тисячі волонтерилидля нашого війська. Більшовики, розуміючи
складність наступу через Полтаву, вирішили завдавати удару через Бахмут й
взяти Київ наскоком. Юнкера мусили відступити. Українське командування
вирішило дати бій на станції Крути. За спогадами командувача Аверкія
Гончаренка, загальна кількість бійців була близько 500 осіб. В їх складі були
юнкера, студентська сотня й загін смерті з місцевих жителів, які були членами
вільного козацтва. Багато студентів не мали достатньо військового досвіду, але
намагалися його замінити патріотичним поривом. На допомогу оборонцям Крут мав
вирушити Слобідський курінь під командуванням Симона Петлюри, але через
повстання п’ятої колони в Києві він мусив повернутися на захист столиці. 30
січня 1918 року сотник Гончаренко прийняв бій недалеко від станції. Спочатку
більшовики несерйозно сприймали українців. За словами Аверкія Гончаренка,
червоні йшли щільними шеренгами, як на параді. Супротивник надіявся, що
студенти й юнкера просто втечуть, але їх зустріли постріли 400 бійців й 16
кулеметів. Наступні атаки московити проводили більш організовано. Близько 7-ої
години оборонці Крут отримали погану звістку: курінь ім. Тараса Шевченка, який
розташовувався в Ніжині перейшов на сторону більшовиків, що створювало загрозу
оточення й знищення українських військ. Командири віддали наказ про відступ.
На жаль, відхід з позицій не було організовано так, як належиться. Одна чота
студентів загубилася й потрапила у полон до більшовиків. Розлючені втратами
московити стратили полонених. Саме їх буде переховано на Аскольдовій могилі у
Києві. Сотник Гончаренко вирішив максимально завадити ворогові у наступі на
столицю: було знищено мости, залізницю, склади з рейками. Це виграло важливий
час для України - було подавлено червоний виступ на «Арсеналі» й укладено
Брестський мир з Центральними державами. Битва під Крутами є вираженням нашого
національного духу – це незламність й самопожертва, патріотизм й
цілеспрямованість. Зараз ми знову бачимо агресивну риторику й постійні замахи
на нашу державність від північного сусіда. Ворог надіється нас залякати,
зломати наш бойовий дух, але ми готові дати йому відсіч. З нами правда й наша
земля, а значить перемога буде за нами.