Наочно зрозуміти всю відмінність між радянсько-російським та новітнім
українським підходами можна на прикладі двох назв однієї бригади. Було: 24-та
окрема механізована Самаро-Ульянівська Бердичівська Залізна ордена Жовтневої
Революції, тричі ордена Червоного Прапора, орденів Суворова і Богдана
Хмельницького бригада імені князя Данила Галицького. Стало: 24-та окрема
механізована бригада імені короля Данила. Натомість російські бригади, полки,
дивізії так і залишилися “Ідрицько-Берлінськими” та “двічі Червонопрапорними”.
Однак давайте по черзі. Пост-радянська гвардія Почесне звання “гвардійські”
отримували частини Червоної/Радянської армії за бойові заслуги. Майже всі
відзначення відбулися в часи Другої світової, коли армія складалася з
величезної кількості з’єднань. У повоєнний час військо і номенклатура в/ч
скорочувалися, але в ході розформувань і переформувань усі гвардійські звання
неодмінно кимось успадковувалися. Внаслідок чого концентрація “гвардійців” по
армії зросла. У переліку бригад, полків і дивізій армії вторгнення, яким я
оперую, “гвардійських” - більше половини. Погодьтеся, це дещо вихолощує
первинний задум з відзначенням. Плутанина з гвардійцями настала після розпаду
СРСР. Прийшла епоха не зовсім звичайних (а локальних, громадянських) війн та
воєнних загроз. Нові часи потребували не класичних збройних сил, а політично
мотивованих поліцейсько-армійських формувань. Наслідуючи західну традицію,
такі формування стали називати “національною гвардією”. З історії 1990-х
запам’яталися активні учасники подій: гвардійці Грузії, Чечні, Придністров’я…
Маючи від СРСР “гвардійські” частини збройних сил, Україна та РФ розпочали
створення ще й своїх “національних гвардій”. У нас процес пішов, і до 2000
року існувала НГУ. Натомість, у РФ проєкт Росгвардії відклали на невизначений
час. Перезапуск національних гвардій, вже на базі внутрішніх військ, в Україні
відбувся у 2014-му, а в Росії у 2016 році. Зрештою Україна відмовилася від
“гвардійських” звань в армії, а от в РФ їх продовжують присвоювати. За агресію
проти України “гвардійськими” стали 810-та і 126-та бригади з окупованого
Криму, зганьблена Бучею 64-та і так звана “миротворча” 15-та бригади.
Орденоносці Ще одна улюблена в совку традиція: всіх і вся нагороджувати
орденами: доярок, газети, республіки, військові частини і т.д. Сучасні
російські полки, дивізії, бригади гордо носять ордени Кутузова, Суворова,
Олександра Невського, які сусідять “на колодці” з орденами Леніна, Жовтневої
Революції, Жукова та Червоного прапора. Як вже згадував, є і “двічі
червонопрапорні”. Крім вже звичної для РФ імперсько-пролетарської еклектики у
здорової людини мають викликати дисонанс російські в/ч, нагороджені радянським
Орденом Богдана Хмельницького. Бо ці “богданівці” приперлися плюндрувати
українську землю, вбивати її народ і нищити державу. Почесні найменування У
Збройних Силах України дуже люблять почесні найменування. Більшість з них
присвоєні останніми роками і, можна сказати, списані з героїчних наративів
шкільних підручників історії за 7,8 і 10 класи. Здавалося б і в російській
офіційній історії не бракує героїв, полководців і прославлених частин. Але
щось пішло не так… “Не географічних” імен у частин ЗС РФ небагато. Принаймні
серед тих, що у базі російського вторгнення, якою я оперую. “Нормальні” (як на
мій смак) найменування вичерпуються іменами московського князя Дмитра
Донського, воєначальників Другої світової Полубоярова і Шумилова, а також
Кубанського козацтва. З певною натяжкою - Олександра Матросова. Нехай. А от
інші в/ч названі на честь: Калініна, Орджонікідзе, Андропова, Латиських
стрілків (не треба пояснювати хто це?). Крім того є частина імені “70-річчя
Великого Жовтня” і аж три в/ч “імені 60-річчя СРСР”. Ще один цікавий “духовний
покровитель” (37-ї ОМСБр) : Юхим Щаденко - більшовик, учасник збройної
боротьби проти УНР, який займав різні керівні посади в УСРР, пов’язані з
Червоною армією. Казаки