! [​​](https://telegra.ph/file/f5f8608bfcf1167f090d7.jpg) 17 червня
представники третього стану й кілька представників дворянства й духівництва на
пропозицію абата Сієса оголосили про створення Національної асамблеї. 19
червня духівництво, серед якого була міцна меншість священиків, які
переймалися проблемами селян, вирішило приєднатися до депутатів третього стану
в питанні перевірки повноважень. 20 червня король наказав зачинити залу Меню
Плезір, у якій збиралися депутати третього стану, тож ті зібралися в залі для
гри в м'яч. Там була проголошена клятва зали для гри в м'яч — не розходитися,
доки не буде написана й затверджена конституція. 23 червня, на загальному
засіданні в присутності монарха, Людовик XVI звелів депутатам проводити свої
наради в окремих приміщеннях. Тоді як депутати дворянства й вищі духовні чини
підкорилися й вийшли, представники третього стану й дрібних церковних чинів
залишилися. Коли маркіз де Дре-Брезе прийшов із наказом від короля до
депутатів покинути залу, Жан-Сільвен Байї, що виконував обов'язки голови,
відповів: «Пане, гадаю, що зібрання нації не повинно нікому підкорятися», а
Мірабо додав: «Тільки влада багнетів може змусити нас піти звідси». Зустрівши
такий опір третього стану, який підтримали нижні чини церкви і п'ятдесят
дворян, король запросив 27 червня усі три стани на спільне засідання. Тим
часом Національна асамблея продовжувала свою діяльність. 9 липня вона
проголосила себе Національними Установчими зборами (Assemblée nationale
constituante). У ці дні вона здійснила ще один вирішальний поворот: чимало з
депутатів злякалися перебігу подій і почали подавати у відставку; Асамблея
постановила, що вона представляє не тільки виборців кожного конкретного
депутата, а колективно весь народ загалом. Таким чином втілився в життя
принцип «національного суверенітету», який відстоював Дені Дідро. Установчі
збори опиралися на підтримку народної більшості й на мережу «патріотів», а
протистояли їм розрізнені міністерства, уряд без фінансів і зляканий нерішучий
король. За порадою Марії-Антуанети й свої братів-реакціонерів, Людовика, графа
Прованського і графа д’Артуа, король вирішив стягнути вірні короні сили аби
вирішити питання військовими силами. Попри такі рішучі дії у Людовика XVI був
один страх- він боявся повторити долю короля Англії Карла І. Він старався все
зробити аби не дійти до громадянської війни. Дані дії також налякали й
парижан. Їм здавалося, що король розжене Національну асамблею штиками, що
означало кінець всім спробам вирішити проблеми в країні. На паризьких бар'єрах
почалися заворушення. Король відправив у відставку надто ліберальних
міністрів, у тому числі контролера фінансів Некера. Ця відставка сталася 11
липня, а 12 липня звістка про неї досягла Парижа. Після обіду в садах Пале-
Рояль журналіст Каміль Демулен закликав натовп до самооборони. На його думку
відставка Некера свідчила про наступ на народ. В садах Тюїльрі і на площі
Інвалідів виникли сутички між парижанами й полком королівських німців князя
Ламбеска, вояків якого звинуватили у вбивствах маніфестантів. 13 липня 40 із
44 митних бар'єрів було спалено, розграбовано зернові запаси монастирів,
сформувалося. Вогонь революції був розпалений. В результаті штурму Бастилії й
подальших революційних подій Франції вдалося позбутися тягарів, які не
дозволяли вирішити соціально й політичні проблеми. В Франції було скасовано
повиності селян, ухвалено конституцію, скасовано привілеї, ухвалено декларацію
прав людини й громадянина. Все це мало сприяти розвитку Франції, але на жаль,
полярність набували радикали, які хотіли принести “світло своїх ідей” штиками,
вогнем і терором. Тема Французької революції надзвичайно є цікавою й
потрібною, ми обов’язково про неї поговоримо! Вітаємо французів зі святом й
будемо раді отримати ще “Цезарів” в честь цього свята.