WELT AM SONNTAG: Історик Східної Європи Карл Шльогель критикує попередній
німецький погляд на Росію як суміш російського кітчу, безглуздих фраз політики
розрядки та жорстких бізнес-інтересів. Він правий? Вінклер: Так. Міф про якусь
німецько-російську спорідненість давно існує, особливо серед німецьких
консерваторів. Німецький і російський внутрішній світ протиставляються
матеріалістичному Заходу. Культ Достоєвського серед німецьких консерваторів у
Веймарській республіці є промовистим розділом. Крім того, навіть тоді,
незважаючи на весь ідеологічний антикомунізм у німецькому бізнесі, існувала
принципова зацікавленість у добрих торгових відносинах з Радянським Союзом.
Значна частина цього має вплив і сьогодні. WELT AM SONNTAG: Чи правий Генрі
Кіссінджер, який нещодавно в Давосі голосно говорив про те, що цю війну можна
закінчити лише за допомогою Москви? Вінклер: Що б не обговорювалося через
дипломатичні канали між Вашингтоном і Києвом, це не робота німецьких політиків
чи інтелектуалів просувати політику через публічні заяви, петиції чи відкриті
листи, які зрештою можуть лише підбадьорити Путіна і мають збентежити Україну.
Захід захищається, допомагаючи Україні протистояти російській агресії. Усе, що
Захід робить, щоб перешкодити розрахункам Путіна, робиться заради власної
безпеки. Якби Захід проводив іншу політику, то йому довелося б зважати на те,
що наступними жертвами агресії можуть стати також члени атлантичного альянсу.
Я маю на увазі насамперед три балтійські республіки Естонію, Латвію та Литву.
WELT AM SONNTAG: Чи дотримувалися б ви тези: якщо ви подивитеся на історію
Федеративної Республіки, то це про заперечення надзвичайного становища, що
стало державою? Вінклер: Так, це наслідок того факту, що суверенітет
Федеративної Республіки, яка формально існувала з 1955 року, завжди був
прив’язаний до певних захищених прав союзників щодо Берліна та Німеччини в
цілому. Остаточна відповідальність за надзвичайні ситуації покладалася на
союзників, і в першу чергу на Сполучені Штати Америки. Навіть відновлення
суверенітету Німеччини через Договір «два плюс чотири» 1990 року не призвело
до того, що всі усвідомили, що Федеративна Республіка знову стає суверенною
національною державою, звісно – це слід підкреслити – національною державою
нового типу. Як і інші члени ЄС, Німеччина є посткласичною національною
державою, яка бажає здійснювати частину своїх суверенних повноважень спільно з
іншими державами-членами цієї федерації та делегувати інші спільним установам,
таким як Європейський центральний банк. Тим не менш, Федеративна Республіка
відновила свій суверенітет і повинна також взяти на себе пов'язану з цим
відповідальність у військових питаннях. Так само виконує свої зобов’язання
перед альянсом, включаючи збільшення витрат на оборону, які країни-члени НАТО
зобов’язалися виконати в 2014 році.