Губерт Клейнерт, колишній президент Гессена, каже: «Зелені в цілому ніколи не
були пацифістами. Я, наприклад, навіть у молоді роки ніколи не думав, що
Гітлера можна перемогти білими прапорами та теплими словами. Це знову і знову
приводило до дискусій з пацифістами, які, звісно, ​​у нас також були».
Здебільшого це були теоретичні дискусії, доки в 1989 році не впала стіна і не
зламався світовий порядок часів холодної війни. У Югославії розпочалася
жорстока війна між сербами, хорватами і боснійцями. Що потрібно було робити:
спостерігати з пацифістично чистою совістю чи намагатися покласти край
насильству з використанням зброї? Тоді експерт із зовнішньої політики
Марілуїза Бек змінила своє ставлення. «В 1993 році я перестала ідеалізувати
капітуляцію як краще рішення, коли я побачила в Боснії, що неможливість себе
захистити може призвести до терору, масових зґвалтувань та депортації».
Кляйнерт тоді також змінив своє ставлення: «Перед обличчям трагедії на
Балканах постало питання, чи можна обійтися без військових дій. Я досі точно
пам’ятаю, що наприкінці 1992 року ми зустрілися з Йошкою Фішером. Я виступав
за використання військових засобів, Деніел Кон-Бендіт робив це ще раніше. Тоді
Фішер накричав на мене: «Тільки не починай?! » Тоді він не хотів нічого про це
чути. Потім у 1995 році відбулася різанина в Сребрениці. Тоді мені
зателефонував Фішер і запитав: «що ти зараз кажеш?» Я сказав: «усі ми страшні
боягузи». Тоді він теж це бачив. Це був справжній поворотний момент: Принаймні
з точки зору Кляйнерта. Коли наприкінці 1998 року Зелені створили коаліцію з
СДПН, призначений федеральний канцлер Герхард Шредер і майбутній міністр
закордонних справ Фішер вже постали перед питанням, чи посилати німецьких
солдатів на війну. Сербія боролася з прагненням Косово до незалежності
жорстокими засобами, це назвали геноцидом. НАТО було готове втрутитися, щоб
зупинити вбивства, але не отримало мандату від Ради Безпеки ООН, оскільки
росіяни були проти цього. Тодішній президент США Білл Клінтон закликав Шредера
і Фішера взяти участь у військовій операції. І вони погодилися. У телевізійній
промові 24 березня 1999 року Шредер сказав: «Шановні співгромадяни, сьогодні
ввечері НАТО завдало повітряних ударів по військових об’єктах в Югославії».
Були задіяні ВПС. Через два дні газета New York Times написала: «Через
півстоліття після Гітлера німецькі літаки брали участь у атаці».