Є і базовані німці. Один з них накидує на сформовану Східну політику Німеччини
і роль соціалістів в цьому, буде тред вкінці посилання на дрежерло: «Найбільше
випробування в історії Федеративної Республіки» Історик Генріх Август Вінклер
критикує німецьких політиків та інтелектуалів, які заохочують російського
диктатора Путіна. Він помітив дещо примітне в курсі Зелених. Водночас він
попереджає про історичний виклик, з яким незабаром зіткнеться Федеративна
Республіка. ВЕЛЬТ: Професор Вінклер, німецька східна політика, як її
практикували Брандт, Шмідт, Коль і Меркель, стала поганою славою після
російського вторгнення в Україну. Він ґрунтувався на переконанні, що
стабільності та миру можна досягти лише разом, а не проти Москви. Що в цьому
поганого? Генріх Август Вінклер: Важливо усвідомити, що оригінальна
Ostpolitik, розроблена Віллі Брандтом і Егоном Баром у Берліні в 1963 році,
базувалася на чітких припущеннях: з одного боку, що Ostpolitik можна було
проводити лише як частину західної політики розрядки, з іншого боку, що
розрядка вимагає достатнього рівня військової сили, аж до ядерного
стримування. Більше того, частиною політики розрядки на той час був Радянський
Союз у процесі перетворення з революційної на статус-кво консервативну
державу. Вона була життєво зацікавлена в тому, щоб її кордони Центрально-
Східної Європи, тобто кордони 1945 року, були нарешті визнані. У 1980-х роках
СДПН, яка знову була в опозиції з осені 1982 року, розвинула так звану другу
фазу Східної політики. Під час цієї фази інтерес до стабільності та
забезпечення того, що тим часом було досягнуто для розділеної Німеччини,
вийшов на перший план настільки, що вже не могло бути жодної мови про «зміни
через зближення». На той час соціал-демократія уклала так звані безпекові
партнерства з державними та партійними лідерами Східного блоку, які були
стурбовані збереженням стабільності. Бажання стабільності було настільки
непереборним, що Бахр в інтерв’ю наприкінці 1981 року ствердно відповів, чи
Радянський Союз мав право на військове втручання у Польщу, якщо Польща
поставила під сумнів своє членство у Варшавському договорі. Слабкості та
помилки цієї етатистської другої фази політики розрядки повинні розглядатися в
рамках соціал-демократії більш критично, ніж це робилося досі.