Сьогодні українці на полі бою не покладаються на фантастику минулого, щоб
протистояти путіну. Якщо для них і є попередник, то це козаки, група вільних
людей, які жили на далеких теренах українського степу, будуючи свою фортецю на
острові посеред Дніпра. Вирвавшись із польської поміщицької та селянської
системи, вони могли обрати бути «реєстровими козаками», оплачуючи службу в
Війську Польському. Проте вони не були громадянами, і їх бажало
зареєструватися більше, ніж дозволив польсько-литовський парламент. Повстання
почалося в 1648 році, коли впливовий козак Богдан Хмельницький побачив
захоплення своїх земель і напад польського шляхтича на його сина. Опинившись
поза захистом закону, Хмельницький повернув своїх побратимів-козаків до
повстання проти польськомовних римо-католицьких магнатів, які панували в
Україні. Накопичені культурні, релігійні та економічні невдоволення людей
швидко перетворили повстання на щось дуже схоже на антиколоніальне повстання з
насильством, спрямованим не лише проти приватних армій магнатів, а й проти
поляків та євреїв загалом. Магнати здійснювали репресії проти селян і козаків,
насаджуючи їх на пали. Польсько-литовська кіннота воювала з козацькою піхотою.
Кожна сторона дуже добре знала іншу. У 1651 р. козаки, зрозумівши, що їм
потрібна допомога, звернулися до східної держави — московії, про яку вони мало
знали. Коли Київська Русь розпалася, більшість її земель була поглинена
Литвою, але частина її північно-східних територій залишилася під владою
монгольської держави-наступниці. Там, у новому місті під назвою москва,
лідери, відомі як царі, розпочали надзвичайний період територіальної
експансії, поширивши своє царство на Північну Азію. У 1648 році, коли
розпочалося козацьке повстання, московський дослідник досяг Тихого океану.
Війна в Україні дозволила московії звернути увагу на Європу. У 1654 р. козаки
підписали угоду з представниками царя. московські війська вдерлися до Польщі-
Литви зі сходу; Незабаром після цього Швеція вторглася з півночі, поклавши
початок кризі, яку польська історія пам’ятає як «потоп». У 1667 році між
Польщею-Литвою та московією було укладено мир, і Україна була поділена більш-
менш посередині, вздовж Дніпра. Після тисячі років існування Київ вперше був
політично пов’язаний з москвою. Козацтво було чимось на зразок раннього
національного руху. Проблема полягала в тому, що їхня боротьба проти однієї
колоніальної сили давала можливість іншої. У 1721 році московія була
перейменована в російську імперію, у зв’язку з давньою Руссю. Польща-Литва так
і не оговталася від «потопу», і була розділена між 1772 і 1795 роками. Таким
чином росія претендувала на решту України — на все, крім західного району,
відомого як Галичина, який відійшов до Габсбургів. Приблизно в цей же час, у
1775 році, козаки втратили свій статус. Вони не отримали політичних прав, яких
хотіли, а селяни, які їх підтримували, не отримали контролю над чорноземом.
Польські поміщики залишилися в Україні, навіть коли державна влада стала
російською.