Головна концепція капіталізму і ринкової економіки — “win to win”. Завдяки
конкуренції перемагає кожен. Конкуренція змушує нас підвищувати ефективність
праці, щоб зберегти і примножити власні блага. Більше благ ми створюємо —
вищий рівень життя у суспільстві. Завдяки конкуренції не виникає диспропорцій
у розвитку різних галузей. Конкуренція не має за мету подавити інших. Її
головна ціль — не стояти на місці, поки інші прагнуть більшого, щоб потім не
опинитися на соціальному дні. Вона породжує прагнення розвиватися, а не
заважати. І коли наступного разу Гетманцеви-Железняки розказуватимуть про
“бариг”, які хочуть нажитися на народі. Коли вони говоритимуть, які жахливі
конкуренція, демократія, вільний ринок цивілізованих країн і яке класне
державне регулювання, етатизм, авторитарне управління таких країн, як Китай.
Просто запитайте у них. Чи можливий був би успіх Китаю, якби західні “бариги”
не вважали, що інвестиції у виробництво на його території будуть вигідні? Якби
китайська дешева робоча сила не мала переваг і не перемагала у конкуренції?
Коли б китайські порти не мали вигідне положення? Якби в 90-х і 2000-х роках
“бариги” не побудували там сотні виробництв і не створили десятки мільйонів
робочих місць? При цьому, хоча Китай і досягнув певних успіхів, він досі в
рази відстає від рівня життя і економічного розвитку в країнах Заходу. То
чого, нам, європейській країні, не прагнути до того, чого досягнули наші
західні партнери і союзники? Панове, поясніть це українцям. Чого ми маємо
прагнути до рівня Китаю, коли архітекторами китайського успіху були західні
“бариги”? І чи дозволять ваші архаїчні уявлення про влаштування економіки
досягнути навіть цього?