**Міф третій: всі наші проблеми викликані ринковою системою **Як вже було
сказано, Україна не дуже поспішала переходити до капіталізму. З перших років
незалежності величезна та всюдисуща номенклатура вдавалася до оманливого
популістського аргументу, що Україні не потрібен "капіталізм", а слід будувати
"сильну державу" з "регульованим переходом до соціальної ринкової економіки".
І вже потім впроваджувати поступові політичні та економічні реформи. Це
призвело до створення альянсу між комуністами, корумпованим апаратниками,
директорами державних підприємств, тіньовими товарними трейдерами та "новими
українцями" - всіма, хто був зацікавлений у створені псевдоринкових відносин,
такого собі клаптикового капіталізму. Створена система дозволяла збагачуватися
невеличкій частині людей і одночасно перешкоджала становленню нових законів і
правил, за якими капіталізм функціонує найбільш ефективно, і які можуть
збагатити будь-кого іншого. Цей альянс активно боровся за збереження системи,
яка давала доступ до субсидованих кредитів, механізмів контролю цін,
торгівельних квот та ліцензій - всього, що неприйнятно у ринковій системі.
Вони купували місця у парламенті та міністерствах, вони платили посадовцям
хабарі, вони створили політичну та правову систему, яка обслуговувала їхні
інтереси, вони скуповували ЗМІ, у яких просували свою точку зору. Можна
навести десятки прикладів законодавчих прогалин, які були створені
представниками таких неринкових груп. На початку 1990-х років товарні трейдери
із спеціальними ліцензіями скуповували державні ресурси за надзвичайно
низькими цінами, встановленими урядом, та продавали їх за світовими цінами. На
цій різниці були зароблені мільярди. У 1990-х найбагатші люди України заробили
гроші на торгівлі газом, отримуючи значні прибутки за рахунок цінових
невідповідностей. Вони купували газ у Росії за субсидованими цінами і
продавали його за кордон за цінами, на порядки вищими, ділячись при цьому
прибутком із своїми російськими партнерами. Вони часто отримували пільгові
урядові гарантії та кредити, а оскільки їхні компанії були зареєстровані в
офшорних зонах, не сплачували жодних податків в Україні. Корумповані політики
та апаратники за безцінь продавали собі та своїм друзям великі державні
підприємства. Там, де держава повинна була виконувати функцію арбітра, який
встановлює прозорі приватизаційні процедури та створює рівне "поле для гри",
вона фактично втручалася у цю гру. Уявіть собі футбольний матч, в якому рефері
бігає з м'ячем, а потім проголошуючи себе переможцем. Люди при владі створили
державні монополії в енергетиці, транспортній сфері, у сфері комунальних
послуг та багатьох інших секторах, забезпечуючи їхню неефективність та нестачу
фінансування. Політики розробили популістські соціальні програми, згідно з
якими привілеї, в основному, отримували заможні, а найбідніші отримували
непропорційно малу частку багатства, що розподілялося. Вони утримували
контроль над цінами на соціальні послуги, викривляючи при цьому систему
стимулів, і звільнили себе від багатьох платежів. Вони створили найбільш
неефективну пенсійну систему у світі, з рекордно низьким пенсійним віком та
великими пенсіями для багатьох привілейованих категорій - депутатів,
військових, міліції, працівників служби безпеки, чиновників. Мінімальна та
середня пенсія були шокуюче низькими, але додаткові нарахування були
надмірними. Щоб мати можливість платити такі пенсії, уряд встановив високі
податки на фонд заробітної платні, що зменшило зарплатню, а також скоротило
виробництво та зайнятість. Протягом кампанії 2004 року популістська політика
уряду збільшила пенсії удвічі. Це призвело до того, що частина пенсійних
відрахувань у загальному рівні ВВП сягнула недосяжних 16% - найвищого
показника у світі. Українські політики створили величезну бюрократичну машину,
обплутавши економіку канцелярщиною та корупцією. Це ускладнило практично кожен
аспект життя, але найбільший негатив полягав у тому, що це гальмувало розвиток
бізнесу.