**Історія евакуації з Бердянська. Липень 2022 р. ** *А скільки тобі покласти
трусів?* ** * ** \- А скільки тобі покласти трусів? \- Та пару...я ж можу
випрати...чому ти так переймаєшся, сину? \- Ма, а ти зможеш? -Сину, ти в мені
сумніваєшся?4 з половиною місяці в окупації і залишитися людиною, це того
варте. \- Ма, ти реально з глузду з'їхала! \- Сину, ти що забув? Твоя мати
вчителька-волонтерка, а ще обезбашена українка... \- Ма, нас точно не
пропустять. Три доби без питної води, нормального харчування і гидкого
смородуфекалій, які тхнули звідусіль. Коли хотілося сходити в туалет, ми
відходили від колони (а були 30 із 90)і робили це в радіусі 500 метрів від
дислокації. Коли дув вітер, до горла підкочувало щось гірке. Я ходила до так
званого туалету, дивлячись на цей жах, який тлів тутз лютого 2022 року, і
плакала. Три доби пекла. Вони приходили і обирали, хто виїде наступним. Так
чекати на цю мерзоту, як чекали ми, ніхтоі не мріяв. Бо від них залежало,хто
виїде наступним. Останні 5,000 грн я ховала в жіночу прокладку, телефон
обнулений до заводських налаштувань. Усе було видалене. У маршрутці всі стали
своїми. В останній день я отруїлася. Немиті руки, повна антисанітарія. Мені
було погано всю ніч. Усі, хто був поряд, не спав. Хтось приносив ліки, хтось
був просто поряд. На ранок біля мене зібралося близько 200 осіб. \- Ти як,
кнопко? Ти жива? Потерпи. Зараз вже Україна! Ти ж сильна! А я крізь сльози
посміхалася. Щоночі гради. Ми стояли на вулиці, щоб діти поспали. Молилися.
Двигтіла земля. Мій син час від часувиходив і казав: \- Ма, я ж мужик! Ранок.
Вологими серветками витерла руки собі і сину і... як в'їб@ло! Ми присіли. Але
раптом голос водія: \- Всі по місцях! Виїжджаємо! 1..2..3..блокопост.
Паспорти... Речі... Телефони...нас змішували з непотрібомлюдських життів.
Останній їх блокпост. Зупинили по трасі на 4 години. Під палаючим сонцем.
Піс@ли між машинами, бо у посадках стояли розтяжки, все було заміноване. Хтось
втратив свідомість. Когось вирвало. Малеча плакала. А нам говорили: \- Ви
живий щит. Ні... ми українці. Я молилася і плакала, як інші 200 осіб, що їхали
з нами у колоні. Бл@дь... суки ви... просто здохніть! Ми їхали...а в нас
стріляли. І надписи "заміновано"". Кам'янського немає... Сіра зона. Міст
зірвано. Їду і прошу Бога: прости і врятуй! 1 блокпост України. Не стрималася.
Вийшла. Обійняла молодого хлопчика. Господи, дитино,скільки ж тобі рочків? А
він посміхається: \- Слава Україні! Ти, малий, ти знаєш, що ти найцінніший у
моєму житті! У маршрутці всі плачуть: близнята, двоє онокохворих, песик.
Навіть мій беземоційний син сказав: \- Ма, все закінчилося нарешті. А потім
Запоріжжя. Нас зустріли волонтери. Скільки уваги,допомоги, підтримки!
Нагодували, допомогли в оформленні допомоги. Та навіть те, що нас зустріли, як
рідних! Повітря пахло свободою! А потім Київ. Страшно. Біль. Але знаю лише
одне: я вдома. Я можу вийти на вулицю і крикнути: \- Руzzzкий воєнний
корабель, іди нах@й! А потім набрати коханому: -Любий, все ок? Я поряд). А в
нього у трубці лише одне: \- Бережи себе і дітей. І я молилася... 📩 ваші листи
надсилайте на pro.berdiansk2@gmail.com