Орієнтиром цивілізації Габермаса є раціональність, але він не намагається у
своєму тексті ідентифікувати українську раціональність. Я б припустив, що
пропуск згадки про Другу світову війну ускладнює ідентифікацію української
раціональності, оскільки це раціональність, яка ґрунтується на існуванні. Ми
не дізнаємося, що Путін заперечує існування української держави та нації, і що
офіційна російська прес-служба пише про вирішення українського питання, що
російське телебачення регулярно поширює геноцидну мову, або що російські
солдати використовують геноцидну мову ворожнечі у своїх виправданнях вбивства
та зґвалтування тощо. Українці не без підстав дійшли висновку, що борються за
національне виживання. Габермас натякає на скрутне українське становище у
зауваженнях про героїчні та постгероїчні покоління, але такий німецький спосіб
постановки проблеми відштовхує читача від українського досвіду і, можливо, від
найважливіших питань. Я згадую Романа Ратушного, який загинув у бою, не
доживши до свого двадцятип’ятого дня народження. Роман був шістнадцятирічним
громадським активістом у 2013 році, коли він протестував за тіснішу асоціацію
України з Європейським Союзом. Тоді він став відомий у Києві як екологічний
активіст, захищаючи зелені насадження від сумнівних планів забудови. Його
життя і діяльність були спрямовані в майбутнє. Я впевнений, що Хабермас, що
старше та молодше покоління Німеччини повинні докладати більше зусиль, щоб
зрозуміти одне одного, але це не те, де ми знаходимо найактуальніші проблеми.
Російсько-українська війна — це конфлікт поколінь у набагато більш прямий
спосіб, оскільки чоловіки, які мають значення в російській політиці, на ціле
покоління старші за чоловіків і жінок, які керують Україною. Путін веде свою
війну в ім’я міфічного минулого: посилаючись на десяте століття (хрещення
вікінгом) або вісімнадцяте століття (Петро Великий) як виправдання
загарбницької війни у ​​двадцять першому столітті. Українське покоління, яке
зараз при владі, є першим, яке сформувалося після 1991 року, і його мужність
полягає в захисті того, що було побудовано з того часу, і в захисті бачення
нормального європейського майбутнього. Чоловіки та жінки, які воюють на війні,
одні молоді, а інші менш, пов’язувати національне виживання, цілком зрозуміло,
з нормальним життям і майбутнім у Європейському Союзі. За це вони ризикують і
втрачають життя. Це мало спільного з дебатами німецькою мовою про героїзм, які
в німецькому контексті забруднені нацистською мовою. Але чи справді німецький
лінгвістичний контекст має керувати німецькими судженнями про інші народи? Але
коли Габермас зупиняється лише на проблемах, які це породжує між його та
молодшими поколіннями, він уникає будь-якої конфронтації з раціональністю
українського опору.