**Підземна газифікація вугілля – ідея, яку** дуже “довго думали” британські та
російські вчені, але **реалізували українці на теренах Донбасу **🔥 Сьогодні в
рубриці[ #історія_українських_вуглеводнів](
#історія_українських_вуглеводнів)розповідаємо, як воля творити нове зростала
на українському Донбасі та призводила до руху увесь радянський союз. 👉
Підземна газифікація вугілля — це спосіб розробки вугільних родовищ, який
базується на перетворенні вугілля в горючі гази прямісінько в надрах за місцем
залягання. Одним із перших про можливість підземної газифікації задумався
Дмитро Менделєєв (так, той самий, котрий придумав однойменну таблицю). Однак
глибина його розробки сягнула лише загального опису того, як це завдання могло
б бути виконано. Майже через чверть століття після нього вже англійський хімік
Вільям Рамсей опублікував у "Таймс" статтю, в якій також теоретично
розмірковував про можливість використання цього методу. 👉 **Першу реальну
схему підземної газифікації вугілля розробив вчений українського походження
Борис Бокій у 1925 році. А першу у світі станцію підземної газифікації вугілля
побудували в Лисичанську впродовж 1932-1934 років. ** Проект першої дослідної
станції у Лисичанську з автоматичним подрібненням вугілля, спираючись на схему
Бориса Бокія, опрацював І. П. Кириченко. Та не все вийшло з першого разу.
Проведений на станції експеримент з подрібнення вугілля вибуховим методом був
невдалим. Але будь-який провал – це теж важливий результат 🧐 Досвід
Лисичанська дозволив знайти раціональну схему підпалення пласта й успішно
використати її на станції в Горлівці, де в 1935 році вдалося отримати стійке
газоутворення. Рішення знайшла група колишніх студентів Донецького
вуглехімічного інституту. Протягом кількох десятиріч в Україні функціонували
три станції підземної газифікації: Лисичанська, Горлівська та Синельниківська,
що дозволило накопичити значний науково-технологічний досвід ведення робіт (та
дало багато інших цікавих технологій, але про це в інших дописах). 👉 Досвід
Лисичанської станції підтвердив можливість підземної газифікації кам’яного та
бурого вугілля, а також антрациту. Це стало поштовхом до будівництва інших
станцій у колишньому радянському союзі. При цьому згодом, у зв’язку з
розвитком мережі газопроводів та освоєння газових родовищ Західного Сибіру,
інтерес до підземної газифікації вугілля спав. Цікаво, що у 1975 році права на
технологію підземної газифікації вугілля, розроблену в колишньому радянському
союзі, придбала фірма «Бейсик Ресурсиз» (США).