Тож тепер у середу вранці Шольц сам стоїть біля кафедри. Зазвичай він читає
тут готові пояснення, але зараз він бореться з усією енергією. «Ми дуже
допомагаємо», — тремтячим тоном кличе канцлер з похмурим поглядом. «Це теж
можна було б відзначити. » І він перераховує все, що його уряд зробив з
початку російського вторгнення. Це досить великий список, але в основному це
маленькі гармати. Він також перераховує важке озброєння, яке має бути: 30
зенітних танків Gepard – десь влітку. І сім Panzerhaubitzen 2000 – теж десь
влітку. Ми вже знали про ці плани. Зараз Шольц також обіцяє поставку сучасної
системи протиповітряної оборони Iris-T SLM – ймовірно, восени. Київ також
отримає чотири реактивні системи залпового вогню Mars II зі складу Бундесверу.
«Ми робимо те, що можливо», – каже Шольц.. Після свого виступу Шольц знову
виглядає надзвичайно задоволеним собою. Зі свого місця в уряді він випромінює
впевненість, що спростував усі звинувачення щодо поставок зброї. Але чи
відповідає дійсності самохвала канцлера? Наразі жодного важкого озброєння не
було доставлено безпосередньо з Німеччини в Україну. І навіть якщо всі обіцяні
системи одного разу з’являться: тривалий час, який минув без особливої
​​допомоги Берліна, не повернути. Будь-яка зброя, яка б дісталася до України
раніше, могла б переломити хід війни на користь Києва. Шольц і його уряд,
очевидно, грають на час. Спочатку вони не вірили, що в українців є шанс
самоствердитися, і довго задовольнялися допомогою з алібі, починаючи з 5000
захисних шоломів. Пізніше це була суміш не вміти і не хотіти. Переховування за
союзниками. І відмова взяти лідерство на міжнародному рівні. Без масового
тиску з-за кордону та з боку світлофорної коаліції Шольц, ймовірно, не
поставив би жодної зброї – це підозрюють навіть провідні представники його
уряду. Фактично, канцлера доводилося підштовхувати на кожен крок. Лише за два
дні до того, як Шольц оприлюднив планову поставку зенітної системи, міністр
закордонних справ України Дмитро Кулеба заявив італійській щоденній газеті La
Repubblica: «Є країни, де ми чекаємо на поставки, і країни, де нам набридло,
чекати. До другої групи належить Німеччина». В урядових колах СДПН такі вироки
вважаються недоречними.