Понад тридцять тисяч євреїв було розстріляно лише за 2 дні 80 років тому в
Києві. Це був початок трагедії, яка відбувалась тут – на нашій землі – під час
окупації України нацистами. Пам’ять про це намагалися стерти впродовж
десятиліть – через просту причину: не публічний антисемітизм радянської влади.
І лише відносно нещодавно ми заговорили про це вголос. Ми стали все більше
дізнаватися про деталі цієї трагедії. І про жертв окупації. Згадувати,
пам’ятати про це важливо насамперед, щоб такого більше не повторилося. Останні
два роки держава спільно з Меморіальним центром Голокосту розпочала роботу по
створенню меморіалу на території Бабиного Яру. Мелодії у виконанні видатного
Гідона Кремера та його оркестру в повній тиші за присутності трьох президентів
відбулися на тому самому місці, де 80 років тому назад розгорнулася одна з
найбільш кривавих подій другої світової. Вчора відбулась церемонія відкриття
Кришталевої стіни плачу, створеної Мариною Абрамович. Дуже зворушливо. Це про
пам’ять. Це про біль. Це про життя і смерть. Особисто для мене прозорі
кристали кварцу, які начебто проросли скрізь чорний антрацит – це надія, що
пробивається з лютого, чорного болю трагедії. Надія, що подібне ніколи не
повториться. Впродовж цих днів в Україні відбулося чимало подій, включно із
вшануванням праведників Народів світу з України, які говорять про те, що на
цій землі – всі грані своєї історії. Що робить нас всіх сильнішими. Люди, які
були присутні на церемонії, залишали її мовчки. Емоційно приголомшливо,
складно, але водночас так вагомо для збереження пам’яті. Особливо для
наступних поколінь, зв’язок і розуміння трагедії у яких з часом не повинні
втрачатись.