! [​​](https://telegra.ph/file/3045341edad9cb9f70011.jpg) **Віктор Бобиренко
видав дуже важливий пост. Про те, як ми обурюємося на реальність. Замість
того, аби працювати з нею. ** Нам треба перестати повторювати один і то й ж
патерн, звинувачуючи життя в несправедливості. Руйнуючи те, що працює. Треба
приймати життя і робити його кращим. Це як санітарна вирубка лісу. Ти не можеш
піти проти природи, Природа заточена народити ліс і згубити його. Але ти можеш
продовжити життя лісу. Ти не можеш зупинити повені. Бо коли випадає дуже
багато, навіть молоді дерева не зможуть всмоктати всю воду. Але відтермінувати
і попередити паводок - можна. І ти не можеш змусити капітал обслуговувати те,
що неможливо обслуговувати. І будь-які примушення закінчуються втечею
капіталів. Тоді й молоді не будуть мати на що робити справи. І не буде, отже,
грошей для літніх. Закрутиш одне, то втратиш взагалі все. Краще накопичувальна
пенсія, страховий ринок і так далі, і тоді навіть літнім буде легше. Хоча за
об'єктивних обставин - ніколи не буде краще за молодих. Це теж треба розуміти
і враховувати протягом життя. Далі текст: **Генетичне лівацтво** Вчора відчув
аж до мурашок і сліз ситуацію. Був я у Комфі, налаштовував ноут. Спочатку
боковим зором, а потім прямо і уважно спостерігав. Сухенький жилавий дідок
хоче купити в розстрочку на 10 місяців смартфон. Як виявилося – онучці на день
народження. Дівчинка років 15-ти стоїть поруч. А йому працівник безапеляційно:
\- А скільки вам повних років? \- 76-ть \- Ой, вам жоден банк не оформить у
такому віці кредит \- Так що я не такий як усі? І у діда покотилася сльоза. І
я теж почав мружитись, запекло. Я собі чомусь ясно уявив: дід пообіцяв онучці
новенький смартфон на днюху. Вирішив, що за 10-ть місяців гривень по 600/на
місяць – витягне. Зате зробить онучці приємно. Буде вважати себе молодцем. А
тут облом. Причому в наглій формі. Я працівнику магазину кажу: \- Ей, а
полегше не можна? – на що він мені: -Ну не я ж це придумав! ? Ну да, не він.
Це ж якісь буржуї мінімізують ризики. Що візьме зараз дід смартфона, а там
загнеться і не виплатить. І тут же подумалося: «які ж ви суки. Як же так
можна?». Але дід не підвів і зі злістю так: \- Добре, раз так, давайте за
налічні. На картохі з бабкою два місяці сидітиму, але внучку порадую. А внучка
така: \- Дед, да ладно, пайдьом атсюда. А дід, аж у бєшенстві: \- Ніт, нікуди
не піду. Купуємо. Бач що надумали. Нема діду кредиту. Я все життя горбатився,
а тепер не нужен їм. Нічого, Олічка, нічого. Прорвемося. Не буде по їхньому. І
я відвернувся, бо туман у очах, сльози накотились. Ось у цьому усі ми –
українці. Якщо дістати – випрямляємось, стаємо горді. І тоді – ховайтеся
вороги у жито: буде вам і Хмельниччина і гайдамаччина. І Конотоп. І зараз
оркам накидаємо. А я про себе думав, що є послідовним антикомуністом і
противником будь-якого лівацтва. Ну - ліберал до кісток. А тут згадався Ілліч
і його «булижнік – аружиє пралєтаріата». Схотілося взяти каменюку і піти
розбити вікна у тому банку, що не дає дідові розстрочку. І спалити мерседеса
тому менеджеру, який наказав дідам не давати кредити. І подумалося потім, коли
емоція спала: а може це у мене виховання, середовище і мої знання роблять мене
лібералом? І тому мене тоншить від будь-якого популізму? А десь всередині я
такий самий, як і більшість українців? Бити панів і палити фільварки?