Ізраїль у 1973 році мав страшну війну Судного дня (вона, до речі, багато в
чому перегукується з нинішньою російсько-українською війною, але це окрема
тема). Після війни був розбір помилок. Для цього було створено спеціальну
комісію — комісію Агранату. Ця комісія працювала не один рік, її звіти та
висновки виявилися настільки фундаментальними, що повністю перекроїли й
ізраїльську державу, і суспільство, і саму Армію оборони Ізраїлю. Багато
рішень комісії було розсекречено лише у 1995 та 2013 (! ) році. Це була
фундаментальна робота, яку організував та очолив голова Верховного суду
держави євреїв Шимон Агранат — ізраїльський юрист, один із батьків-
засновників, які заклали основи верховенства права, свободи слова та
незалежності судової влади у державі Ізраїль. Це унікальна людина із непростою
долею. Зокрема, одна з його думок була оформлена ось так: "демократія має
право і зобов'язана захищати себе від руйнівників зсередини, і це право та
обов'язок стоять вище за писаний закон". Я вивчав висновки комісії Агранату.
Ми вивчали їх. Там багато страшного та гіркого. За холодом бездушних літер,
оформлених у сухі формулювання, ховаються пояснення очевидних помилок — не
здійснивши які, не загинули б тисячі, а десятки тисяч не поранилися б. Кожен
рядок кричить згорілими, покаліченими, розірваними людьми. Але комісія
Аграната була ПІСЛЯ війни. Не вчасно. Це важливе. Це найважливіше. Так, в
результаті висновків комісії було звільнено начальника Генерального штабу
Давида Елазара, командувача Південного військового округу генерала Шмуеля
Гонена, голову військової розвідки (АМАНу) Елі Зеїра та його заступника Ар'є
Шалева. Це лише вершина айсбергу. Чистили всю систему. Так, саме комісія
Аграната стала тим поштовхом громадського обурення, яке поклало край правлінню
Голди Меїр і Моше Даяна. Але це все було ПІСЛЯ війни. Під час війни не можна
критикувати свою владу та своє командування. У жодному випадку. Це пряма
робота на ворога. Цього не можна робити хоча б через те, що всі ми не маємо
всієї тієї повноти картини, яка є у верховного головнокомандувача чи Генштабу.
Навіть якщо ми впевнені, що вони помиляються. Навіть якщо нам боляче та сумно.
Цього робити не можна. Лише після перемоги. Після визволення захоплених
територій. Після війни. Але не під час неї. Бо цього як ніхто інший хоче саме
Кремль. Вони хочуть, щоб українці лаялися, сварилися, не довіряли своїм
ешелонам влади, щоб були сумніви, страхи, відчуття зради та гіркоти. Було
відчуття безвиході. Це те, чого найбільше зараз хочуть у Кремлі. Те, за що
вони готові віддати багато чого, аби розколоти українців та роздробити їх
моноліт суспільства на уламки та шматки. *Автор: RESSENTIMENT*