В ісландських сагах Ярослав згадується як Кульгавий; у Східній Європі він —
Мудрий. Проте він не вирішив проблему спадкоємства. Після його правління землі
навколо Києва знову і знову дробилися. У 1240 році місто впало під навалою
монголів; пізніше на більшу частину давньої Русі претендувало Велике
князівство Литовське, тоді найбільша держава в Європі. Литва запозичила з
Києва граматику політики, а також чимало права. Протягом кількох століть її
великі князі також правили Польщею. Але в 1569 році, після згасання литовської
династії, було оформлено Польсько-Литовську державу, а території України
передали під польську юрисдикцію. Це була вирішальна зміна. Після 1569 р. Київ
був уже не джерелом права, а його об’єктом — архетиповою колоніальною
ситуацією. Саме колонізація виділила Україну з колишніх територій Русі, і її
манера породила якості, які й досі помітні: підозрілість до центральної
держави, організованість у кризі та уявлення про свободу як самовираження,
незважаючи на могутнього сусіда. Протягом ХVІ-ХVІІ століть усі сили
європейської глобалізації, здавалося, обрушилися на Україну. Польська
колонізація нагадувала і певною мірою давала змогу європейській колонізації
всього світу. Польські шляхтичі разом із землевпорядниками, більшість із яких
були євреями, запровадили практику землеустрою, що дозволило заснувати
прибуткові плантації. Місцеві українські воєначальники кинулися наслідувати
систему і перейняли елементи польської культури, зокрема західного
християнства та польської мови. В епоху відкриттів закріпачені селяни
працювали на світовому ринку. Колонізація України збіглася з епохою
Відродження та вражаючим розквітом польської культури. Як і інші мислителі
Відродження, польські вчені в Україні реанімували давні знання, а іноді й
перевертали їх. Це був поляк Коперник, який скасував спадщину «Альмагеста»
Птолемея і підтвердив, що Земля обертається навколо Сонця. Інший поляк, Мацей
Мехівський, виправив «Географію» Птолемея, очистивши українські карти від
золота та амброзії. Однак, як і в стародавні часи, обробка чорної землі давала
можливість отримати величезні багатства, що викликало питання, чому ті, хто
працював, і ті, хто отримував прибутки, переживали такі різні долі. Епоха
Відродження розглядала питання ідентичності через мову. По всій Європі
точилися дебати щодо того, чи достатньо латині, яку тепер відродили, для
культури, чи потрібно підвищити для цього завдання народні розмовні мови. На
початку XIV століття Данте відповів на це питання на користь італійської мови;
Англійські, французькі, іспанські та польські письменники створили інші
літературні мови шляхом кодифікації місцевих народних мов. В Україні
літературна польська мова перемогла українську народну мову, ставши мовою
комерційної та інтелектуальної еліти. Певним чином це було типово: польська
була сучасною мовою, як англійська чи італійська. Але це була не місцева мова
в Україні. Відповідь України на мовне питання була глибоко колоніальною, тоді
як в решті Європи її можна було вважати загалом демократичною. Реформація
принесла аналогічний результат: місцеві еліти перейшли в протестантизм, а
потім у римо-католицизм, що ще більше відчужило їх від православного
населення. Для України характерно зближення колонізації, Відродження та
Реформації. До 1640-х років небагато великих землевласників загалом говорили
польською мовою і були католиками, а ті, хто на них працював, розмовляли
українською та були православними. Глобалізація породила відмінності та
нерівність, які підштовхнули людей до бунту.