Лист нашої читачки, який ми не можемо не опублікувати. "Добігає кінця
найгірший рік в моєму житті, рік втрат, рік розчарувань.... Лишилось менше
двох тижнів, але того трепету з яким ми всі чекали Нового року не має, досі
відчувається гіркий присмак минулої зими. Цього 2022 року не було ні весни, ні
літа, ні осені, на моєму календарі досі незмінне 24-те лютого, день, який стер
фарби з усіх наступних днів, зробив їх сірими, безликими. Це перший Новий рік,
який буде без ялинки та подарунків, без радісного очікування новорічного дива.
Різдво буде без теплого та святкового батьківського дому, адже ті нелюди-
чужинці позбавили мене та мого сина можливості прийти до нього, змусивши
покинути свою домівку. Все, що так важко вибудовувалось протягом життя,
зруйновано вщент, втрачено і мова не про матеріальне, хоча і це також.
Найгірше - це втрата близьких людей, тих, яких ти вважала такими протягом
значного проміжку свого життя. Людей, які, не знаю навіть, як правильно
підібрати визначення їх діям, але напевно зрадили, так, в моєму розумінні це
саме зрада, адже, як інакше можна назвати вихваляння тих, хто прийшов тебе
вбивати, робота з ними та на них і все не заради спасіння чи можливості
вижити, а заради грошей? Ні, ніхто фізично не помер, вони померли для мене, як
друзі, як знайомі, як просто люди. Для мене їх вже не існує в цьому світі.
Хтось може сказати, що це занадто категорично, але інакше в мене не виходить.
Я можу зрозуміти такі дії, через примус, через погрози фізичною розправою
твоїм рідним, не тобі самому, а твоїм найдорожчим та найріднішим людям, але аж
ніяк не з доброї волі та ще й заради грошей. На війні не буває напівтонів, є
лише, або чорний, або білий і ці люди перейшли на чорну смугу, нажаль..... Ця
війна розділила життя на до та зараз, адже невідомо чи буде це після і яким
воно буде. А зараз це безмежна туга та страх за батьків, чуже місто, чужі
люди. Так, місто українське, але воно не моє, не рідне. Моє місто зараз
топчуть берці окупантів так, як і моє рідне село, де я народилась, де досі
живуть мої батьки. Нам не вдадось умовити їх поїхати з нами, вони навідріз
відмовились покидати місце де прожили все своє життя, де виросли ми, їх діти,
куди приїздили на канікули та вихідні їх онуки, де все насичене спогадами, де
зберігається пам'ять поколінь. Я звісно розумію, що в такому віці відважитись
покинути все своє життя, взявши його мінімум у валізу та поїхати - це, щось
накшталт стрибка без парашута. Вони прийняли рішення лишитись і покластись на
долю, але липкий страх за їх життя не дає вільно дихати, огортає кожну
клітину, навіть тут, у більш спокійному місці. І саме через цей страх за життя
рідних, через лють, яка охоплює, коли я бачу, як ці потвори руйнують все
навкруги, вбивають та катують наших людей, через те, як гинуть наші воїни,
через безсилля щось змінити, я їх безмежно ненавиджу. Я ненавиджу не лише
армію окупантів, а й всіх їх - руZZьких, як вони себе гордо називають. І
кожний їх постріл по нашим містам, кожне забране життя, цю ненависть
посилюють. Навіть не знаю скільки їхніх поколінь мають вимолювати в України та
українців пробачення, стоячи на колінах, щоб ми хоч змогли не плювати їм в
спину, я вже не говорю про щось більше. Аналогічну лють та ненависть
викликають зрадники, які продались за посади та папірці, які вони називають
грошима. Я хочу, щоб ви знали, Я ВАС НЕНАВИДЖУ: вас, які пішли працювати на
окупантів; вас, які ходили на, так звані свята окупантів, з їхніми ганчірками,
всовуючи їх в руки своїм дітям; вас, які знімали українські прапори по вулиці
Курчатова в моєму Енергодарі та кидали їх до смітника! Єдине, чого я зараз
хочу, це щоб все це мракобісся скінчилось, окупантів вбили всіх до одного, а
ви, потвори і зрадники, відповіли за всі свої діяння, адже, якби вас, таких
продажних, не було, масштаби катастрофи були б значно меншими. Пам'ятайте,
ваші руки теж в крові і відмивати їх доведеться не тільки вам та вашим дітям,
а й вашим онукам"!