У МЗС нічого і чути не хотіли про цей аргумент. "Є лише одне рішення, і воно
називається дипломатією", - сказала Бербок у Бундестазі в середині січня.
Навіть наприкінці січня, коли заклики щодо поставки зброї вже стали гучнішими,
вона і далі підтримувала відмову. Якщо розвертати зовнішньополітичний курс на
180 градусів, то це треба робити з повним усвідомленням наслідків. І перш за
все, це не повинно закривати двері для деескалації, які саме в цей момент дещо
відкриваються», – сказала вона в парламенті. «Хто говорить, той не стріляє. »
Отже: ніякої зброї для України, і так повинно залишитися. Лише вторгнення 24
лютого призвело до переосмислення – правда, не відразу. Щоб стимулювати зміну
позиції, міністерству Хабека спочатку довелося застосовувати тиск. Так
принаймні виглядало. У п’ятницю, після російського вторгнення, держсекретар
Гіголд надіслав листа задіяним міністерствам, в яких висловлювався за поставки
зброї. Для виправдання він процитував статтю 51 Статуту ООН, згідно з якою
держави, що постаждали від агресії, мають право на самооборону – у цьому
випадку Німеччина також могла б постачати Україні зброю, сказав Гігольд.
Бербок все ще вагалася, але вже в суботу вранці вона передумала. І настільки
фундаментально, що це викликало подив у Міністерстві закордонних прав
Німеччини. В першу чергу, вона зняла заборону Німеччини щодо поставок в
Україну старих зразків озброєння НДР, які уряд досі блокував. Німеччина, як
колишній власник, мала схвалити передачу артилерійських знарядь, які замовила
Естонія кілька років тому. Бербок дала згоду, перше табу впало. В цю історичну
суботу міністерка закордонних справ навіть сама виступила як рушій змін.