Росія веде колоніальну війну проти України Справедлива історія національних
держав, які розвиваються з 1945 року, загалом тішить європейців, оскільки
дозволяє їм ігнорувати колоніальну жорстокість. Але забуття про колоніальну
війну дозволяє забути про її уроки. Сьогодні Росія веде колоніальну війну
проти України з риторикою і тактикою, які мають бути знайомі з п’ятсот років
європейської історії (і зокрема з нацистської колоніальної риторики на Сході).
Оскільки європейці загалом (і німці зокрема) не опрацьовували власну
колоніальну історію, вони іноді пропускають очевидний урок російсько-
української війни: імперія має програти колоніальну війну, якщо хоче перестати
бути імперією. Здається, Габермас ностальгує за часом, коли всі розуміли те,
що він вважає само собою зрозумілим. Але він не повинен очікувати, що люди
розумітимуть речі як самоочевидні, якщо вони їх не пережили, і коли його
характеристики є помилковими. Його Німеччина безсила в міжнародних справах, а
її внутрішня політика — це лише балачки. Але насправді має значення, з чого
починається розмова і як вона ведеться. Якщо це має на меті ходити по колу, це
зовсім не нейтрально і, звичайно, невинно. Ставлення до розмови як до самоцілі
може витратити час, необхідний для дії. Говорити про зброю, але не давати її,
наприклад, створюється враження, що щось зроблено, що може врятувати совість і
спотворити дискусії про хід війни. Як завжди стверджував сам Габермас, Форма
дискурсу дуже важлива. Щойно ми зрозуміємо силу дискурсу, ми зрозуміємо силу
тих – наприклад, поважних моральних авторитетів – які охороняють її кордони,
маніпулюють історичною пам’яттю та виключають голоси вразливих. Рішення
побудувати NordSteam 2 було скандальним Історичні помилки Габермаса
мінімізують відповідальність Німеччини за нинішній стан речей – точніше, як не
дивно для філософа, відповідальність конкретного політика. Пишучи з точки зору
сентиментальної Західної Німеччини 1970-х років, Габермас представляє
Німеччину не як велику демократію з владою та відповідальністю, а натомість
такою, якою Кремль хотів би, щоб її бачили сьогодні німці: як пішака у більшій
грі, без вибору, крім підпорядкування ширшим реаліям. Така поза підкорення,
мабуть, зручна, оскільки дозволяє Габермасу ігнорувати суверенні рішення, які
була здатна прийняти навіть Західна Німеччина 1970-х років, як-от рішення про
співпрацю з Радянським Союзом. Ця традиція Ostpolitik змінилася у нову східну
політику купівлі російських вуглеводнів у олігархії, яка неухильно рухається
до імперіалізму та крайніх правих. Враховуючи, що вдумливі члени в
соціалістично демократичної партії Ostpolitik замислювалася про власне минуле,
здається, варто запитати, чи нерефлексивна взаємодія Німеччини з Росією
зробила цю війну більш імовірною. Але Габермас не згадує про це.