! [​​](https://telegra.ph/file/dfdffb467d5f4637fb633.jpg) **Днями гостювали в
однієї сім`ї. ** Старші розмовляли, з нотками ностальгії згадали про Союз, і
що в 35-40 роківтобі могли видати квартиру, не те що зараз. Я вже налаштувався
слухати благодатну оду світлій добрій державі, але діалог раптово обернувся в
іншу сторону, завдяки моєму батькові й історії про нашу родину. Коли прийшли
червоні, то ми виявились потрійними «ворогами народу», найперше – куркулі, по-
друге поляки, по-третє католики. Пощастило, замість розстрілу призначили
примусове переселення (що теж майже вірна смерть) в Казахстан. Кого переселили
про того більше і не чули, а хто розбігся і втік, то бідували, але вижили.
Друга світова принесла полегшення, хоч і страшне, певне багато сил кинули на
німців і від нашої родини, певне як від інших, чиї долі подібні, трохи
відчепились. Осіли, хтось одружився, в когось діти, через певний час війна
відступила, а голод ні. Репресії пережили, то вмерти без куска хліба теж не
хотілось, господарства і землі нема, їх вже давно відібрали
та«перерозподілили», тож хоч який Дідо (використаю таку назву для свого
родича) був злий і ображений на червоних мусив йти до колгоспу робити.
Працьовитий, трохи в механіці розбирався, людяний, сусідам допомагав залюбки,
а от до колгоспу ходив через силу, бо потреба була. Якось наговорили на нього
партійні старальці, що такий – то чоловік, своїм виглядом веде капіталістичну
і антирадянську пропаганду, ходу справі не дали, але публічні збори з цього
приводу зробили, щей документи, якісь підняли де родина ніби в списках
репресованих. Засідання, мол вот в селі є «вороги народу», котрі стріляли
нашим солдатам в спину, реакційні елементи, які ввечері замість
прослуховування радянського радіо, збираються в хаті і моляться. Невесела
вистава закінчилась, люди розійшлись, Діда ще не раз солдати, котрим він
«стріляв в спину», запрошували за один з ними стіл, а по вечорам в хаті і далі
збирались на молитву. Ця історія зібрана мною і моїм батьком по зернинкам від
бабусі, тяжко зібрана. Кожного разу як ми запитували, на її обличчі виступав
жаль і страх, декілька років тому, вона зізналась, що досі боїться, радянське
клеймо приналежності до репресованої родини переслідує усе життя, раптом хтось
дізнається, раптом все повернеться. Яка ж була гарна, чудова і світла держава,
що, навіть, тридцять років після її розвалу вона викликає жах. *Від
підписника. Фото - ілюстративне. *