*The Economist: *Чи дотримуються решта союзників Великобританії такої самої думки? Ви попередили їх у G7, щоб вони не укладали поганий мир? Чи є Великобританія винятком у цьому питанні? *Джонсон: *Я так не думаю. Я думаю, що всі пройшли такий же шлях глибокого аналізу. Усі починали думати: "Це кошмар, це катастрофа, має бути вихід, має бути формула порятунку, має бути результат переговорів". Усі шукають рішення, тому що усі бажають миру. Але проблема полягає в тому, що важко зрозуміти, як саме це вирішити. Суть полягає у наступному: По-перше, путін відкрито цього не хоче і просто продовжує свою риторику... Коли його запитують про те, чого він хоче, він просто каже, що хоче, ну, знаєте, взяти Київ. Тому,у цьому питанні с путіним нема компромісу. По-друге, самі українці не погодяться на цей компроміс. Тому що їм важко зрозуміти, як можна вести розумні переговори з тим, хто намагається поглинути їхню країну. І я змушений з ними погодитися. Таким чином, всі опиняються в однаковому закономірному становищі. Єдиною відповіддю є продовження боротьби доти, доки путін не повернеться до статусу кво, принаймні до 24 лютого. Як бачив, як деякі вважають, що путін не повинен бути приниженим. *The Economist:* Ви про президента Макрона? *Джонсон:* Думаю, варто також зазначити, що зараз путін користується дуже значною підтримкою свого населення щодо того, що він робить. Він має великий політичний простір, щоб прийняти і пояснити результат, який, відверто кажучи, ми всі повинні побачити.