! [​​](https://telegra.ph/file/c9d40bce5b17d06346721.jpg) **Наш автор Данило
Шевченко вирішив розповісти про ширму совка. І що за нею ховається. ** Нажаль
у нас багато громадян не хочуть дивитися в сутність цього режиму і дотепер
ностальгує. Над цим всім нам треба працювати Коли мені хтось розповідає про
прекрасне життя у країні ковбаси по 2.20 та "найсмачнішого у світі" пломбіру,
я згадую слова своєї бабусі. До Революції Гідності вона теж любила нам
розповідати про дивосвіт стабільності та малих цін. Проте після, особливо
після того, як я навчив її користуватися Інтернетом, вона значно розширила
свій кругозір і зрозуміла, наскільки СРСР відставав від інших країн у
розвитку. І розповіді про найсмачніший пломбір та найкращий літній табір
змінилися на спогади про совєцькі реалії. Коли твоя мама, герой праці, вмирає
від газової гангрени у тебе на очах, а медсестра хоче хабар за ампулку
знеболювального. Коли ти змушена працювати прибиральницею в інституті на
мінімальну ставку, аби тебе не засудили за туніядство, хоча твої руки в'яжуть
красиві й якісні речі, за які неформально заробляєш у 10 разів більше від цієї
ставки. Коли за 10 років очікування черга на встановлення стаціонарного
телефону так і не дійшла до твоєї мами з ампутованими ногами, і проводити
телефон прийшли вже через 5 років після її смерті, у незалежній Україні. Коли
диктори по телебаченню пафосно оголошують про збільшення надоїв у якомусь
селі, а в твоєму магазині продавці думають над тим, як розставити банки
березового соку й морської капусти так, щоб створити ілюзію достатку. "Ніколи
знову" - ось, що каже моя бабуся сьогодні.