«Вони не розуміють, хто такий староста села, що в нас люди його обирають» —
Віктор Маруняк, староста Старої Збур‘ївки на Херсонщині і один з героїв фільму
Роми Roman Bondarchuk «Шерифи» у розмові про 3 тижні полону в росіян, між
розповіддю про тортури, електричний струм, обшуки і залякування, коротко
згадує діалог з росіянами про фундаментальну річ, на якій тримається
українська демократія і правопорядок — виборність і децентралізація. Грубо
кажучи, коли не лише староста свій, а й «шерифи». Слухаючи його, я згадую
історію Ольги Сухенко, старости Мотижина, яку разом з родиною теж катували, а
зрештою вбили росіяни. Її ховали всім селом, люди казали: «Її вбили за нас».
Російським військовим, а у випадку з Віктором — омонівцям та собрівцям, ніхто
ніколи не пояснить, що таке українська місцева влада, чому вона може бути в
контрах з центром, а може і не бути, добровільно, але лише якщо люди — на її
боці. Також їм ніхто ніколи не пояснить, що допомога місцевим, виживання
разом, навіть в окупації (чим і займався Віктор) — це і є обов‘язок обраних
посадовців. Неймовірно глибока, відважна і добра людина, в якої росіяни
відбирають дім, виноградник, Херсонщину, в якої ледь не відібрали життя — про
те, як почалося вторгнення і що воно з собою принесло. З поста Ангеліни
Карякіної https://suspilne.media/238687-akos-voni-ce-vse-roblat-iz-
zadovolennam-zvilnenij-z-polonu-starosta-na-hersonsini-pro-katuvanna-j-dopiti/