Зраднику. Чи маєш право ти, тварино, Судити Неньку-Україну За те, що жер з її
долонь, Що грів тебе її вогонь? Колись - шанована людина. Віднині просто ти
скотина. Ти згнив ще будучи живим, Укрившись прапором чужим. Тобі ж того не
зрозуміть, Хто під завалами хрипить. Хто із калюжі воду п'є, Бо в крані
"вдосталь її є". Тих, хто в підвалах як мерці Із жахом смерті на лиці. Й тих,
хто на вулицях лежать, Яких собаки вже їдять. Ти бійся ночі, супостате, Бо, як
лягати будеш спати, Щоразу сниться хай війна Очима Бучі й Ірпеня. Відчуй
страждання дитинчати, Згвалтованого тим бурятом, Що з матері намисто рвав Та
бандероль родині слав. Чи маєш право ти, мерзото, Розкрити на Вкраїну рота?
Настане й твій "зірковий час" Помститься Бог за усіх нас! За кожне втрачене
життя, Що фейком звеш без каяття. А ти лягай... і сни дивись... Та кров'ю
нашою вдавись!