«Один народ, одна история, одна страна» - історія це вже чула, вона циклічна
та не терпить умовних зворотів. В черговому посланні до світу (а саме так
можна оцінювати кожен публічний прояв диктатора, попри те, що тепер всі вони
відбуваються всередині росії та ніби адресовані до внутрішньої аудиторії) на
зустрічі з істориками та представниками традиційних релігій росії путін знов
повертається до тези, що ми один народ. Під цим приводом вони бомблять цей
свій «одинарод» - «мы всегда с уважением и теплотой относились и относимся к
украинскому народу. Так было и есть, несмотря на сегодняшнее трагическое
противостояние». Звучать нотки нібито співчуття до нас та жалю, що колись, «30
років тому», ми нібито звернули «не туди». «Один народ» по-путінськи - це
відсилання до радянського союзу, про поневолені народи, про несамостійні
державні утворення та країни, це про минуле. путін ніяк не може змиритись з
тим, що Україна - це про майбутнє. Вся росія вперто заперечує різницю в
історії, державотворенні, культурі, традиціях та, головне, цінностях між
українським та російським народами. Звучить це все саме в День народної
єдності росії, який по суті своїй не має жодного відношення до України. Тут
треба згадати, що в подіях російської Смути 17 століття, до яких приурочений
«день єдності», українці виступали противниками московії, воювали з нею на
чолі з гетьманом Петром Сагайдачним. «О, якби в дурні мені не пошитись, Щоб
без свободи не міг я лишитись» через століття писав Григорій Сковорода, музей
якого росіяни розбомбили напередодні його 300 річного ювілею. Тобто наша
історія взаємовідносин з росією стабільно однакова зі століття в століття. Ми
створюємо, боремось, воліємо до свободи та розвитку - вони намагаються
знищити. росія - це «тюрма народів», яка насильством утримує у своєму складі
підкорені в різний час країни, намагаючись в першу чергу себе переконати в
тому, що вони «одинарод». Краще б вони жаліли власних солдат, яких ЗСУ та
український народ знищить на нашій землі.