**Днями Верховна Рада прийняла закон який начебто мав би боротися з
олігархами. **Та по суті він дає РНБО, органу, який цілком підконтрольний
президенту,широкі, як свідчать експерти, надконституційні повноваження. Тепер
тільки від ставлеників Зеленського залежить, хто буде клеймований званням
"олігарх". Ще більш турбує, що ті, на кого не зверне уваги РНБО, зможуть
уникнути обмежень. Звичайно, нас не можна назвати прихильниками олігархів. Але
ми на Останньому Капіталісті переконані, що з цією проблемою потрібно боротися
по-справжньому, а не виправдовувати нею спроби узурпації. В історії є успішні
приклади перемоги над олігархатом без "наведення порядочку" і "сильної руки" і
ми повинні брати з них приклад. У кінціXIX - на початку XX століття цей важкий
шлях пройшли й США. Великий бізнес там часто грався у брудні політичні ігри. В
державні структури просочувалися лобісти інтересів Рокфеллера, Моргана,
Карнегі. Водночаснаселення біднішало і серед людей швидко ширились
марксистські ідеї. Дійсно, марксизм просто й одним разом "вирішував" всі
проблеми: "кляті капіталісти" знищувалися, а пролетаріат отримував
"справедливість"й забезпечував собі "щасливе життя". В 1890 році, за
президенства Бенджаміна Гарісона, в країні було прийнято перший
антимонопольний закон США — Акт Шермана, названий в честь тодішнього очільника
Республіканської партії Джона Шермана. Ним заборонялося перешкоджання вільній
торгівлі та змова з такою ціллю. Акт передбачав відповідальність у вигляді
штрафу, конфіскації майна чи позбавлення волі строком до 10 років. Окрім того,
він дозволяв боротися не тільки з недобросовісними бізнесменами та політиками,
а й з профспілками, що могло стати гарним інструментом у боротьбі з лівими.
Але тоді антимонопольному законодавству не вдалося запрацювати на повну.
Позиції влади були набагато слабшими, ніж її наміри. Й це призвело до того, що
у 1893 президентом США обрали демократа Гровера Клівленда. Боротьба з
монополіями практично зупинилася. Наступний лідер країни, Вільям Мак-Кінлі,
теж не прагнув щось змінити. Закон проіснував на папері 10 років, поки не став
впроваджуватися у реальність Теодором Рузвельтом, амбіційним політиком, що
прийшов до влади у 1901. Рузвельт поступово, зберігаючи баланс інтересів,
просував у Конгресі необхідні для країни рішення, які дозволили запустити
антимонопольний механізм і зробити його ефективним. Він розпочав кампанію, за
якої було подано 44 антимонопольних позовів. В результаті, йому вдалося
зруйнувати Northern Securities Company, найбільшу залізничну монополію країни,
та обмежити найбільшу енергетичну монополію -Standard Oil. За попередні ж 10
років було подано лише 18 позовів, жоден з яких не призвів до якихось
наслідків для порушників. Помітьте, в США навіть ніхто не здогадувався, що
можна подібно Зеленському просто клеймувати людей "олігархами", все робилося
через суд у правових рамках. Питанням монополій займалося створене Бюро
корпорацій, незалежна інституція у структурі Міністерства торгівлі праці, до
якої входили в тому числі й представники бізнесу. Бюро стало прабатьком
Федеральної торгової комісії, члени якої призначаються президентом і
затверджуються Сенатом. Важливо, що Рузвельт вважав великий бізнес
невіддільною частиною американської економіки, а боровся лише проти "поганих
трестів" - централізованих монополій, що використовуючи свою панівну позицію
на ринку придушували конкуренцію та встановлювали несправедливі ціни.
Перетворення дозволили знову пожвавити американську економіку, яка з того часу
активно росла аж до Великої Депресії, в країні сформувався стійкий середній
клас, рівні й справедливі правила для усього бізнесу стимулювали розвиток
підприємництва. Рузвельта ще довго пам'ятатимуть, як одного з кращих
президентів країни, а американське Антитрестове законодавство увійде в історію
та стане прикладом для наслідування усьому світові. Боротися з олігархами
можна тільки в рамках верховенства права, за допомогою незалежних інституцій,
суспільного діалогу. Держава не має боротися з великим бізнесом і його
власниками.