

Німфейський договір, Перший Німфейський договір () — перший мирний договір між Латинською імперією хрестоносців та Нікейською імперією, правонаступницею Візантії. Укладений у місті Німфей (нині Кемальпаша, Туреччина) у грудні 1214.

Значення
Тимчасово завершив період тривалих прикордонно-партизанських воєн між візантійцями та хрестоносцями в Малій Азії, під час яких хрестоносці намагалися просунутися вглиб нікейського терену у бік Пергама та Німфея. Латинську імперію представляв Генріх I Фландрський, Нікейську — Феодор I Ласкаріс.

Обидві сторони за договором змушені були офіційно визнати існування одна одної як повноцінних держав, а також узаконити права на території, які вони вже контролювали. Хрестоносці таким чином змогли утримати землі на північному заході Малої Азії (Віфінія та Мізія (малоазійська)). З іншого боку, вони відмовилися підтримати Трапезундських монархів, що суперничали з нікейським імператором, який зміг анексувати чорноморське узбережжя на захід від Синопу з містами Гераклея і Амастрида, зосередивши свої зусилля на стримуванні османської експансії, що дався нікейцям.

Дія Першого Нимфейского договору тривало до 1224, коли баланс сил знову порушено нікейським імператором. За Піманіона греки вщент розбили хрестоносців і позбавили їх усіх малоазіатських володінь за винятком півострова Нікомедія.

Література
* 






