Закон Кеннікатта — Шмідта (), закон Шмідта — емпіричне співвідношення, що зв'язує щільність газу в диску галактики і темп зореутворення (). Вперше дане співвідношення дослідив Мартен Шмідт у статті 1959 року, в якій він стверджував, що поверхнева густина зореутворення пропорційна деякому додатньому ступеню  поверхневої густини газу в даній ділянці диску, тобто
: .
У загальному випадку поверхнева густина зореутворення  вимірюється в одиницях маси Сонця на рік на квадратний парсек (M·рік−1·пк−2), поверхнева щільність газу вимірюється в масах Сонця на квадратний парсек (M·пк−2). Аналізуючи вміст газоподібного гелію та молодих зір у сонячній околиці, місцеву щільність популяції білих карликів та їх функцію світності, Шмідт запропонував значення ступеня  (найбільш ймовірно від 1 до 3). Всі використовувані дані відносилися до Чумацького Шляху, особливо до околиць Сонця.

У 1998 році Роберт Кеннікатт досліджував співвідношення між густиною газу і темпом зореутворення для приблизно 100 найближчих галактик, при цьому вийшло значення ступеня .

Примітки



