" Спалення книжок і поховання книжників " 焚書坑儒 — знаменитий троп китайської історіографії, що позначає події 213-12 гг. до н. е. Відповідно до Ши цзи, цього року відбулася масштабна державна акція із затвердження ідеологічної ортодоксії новоствореної імперії. Акція була ініційована Лі Си (280—208 до н. е.), міністром Цінь Шихуана.

Передісторія
Згідно Шанцзюнь шу, Шан Ян (пом. 338 до н. е.) звернувся до Сяо-гуну царства Цінь з ініціативою «спалити книги, щоб декларувати встановлення закону». За твердженням Хань Фея 韩非 (пом. 233 до н. е.), «у державі мудрого правителя немає книжок і записів на бамбуку, але єдиною доктриною є закон; немає промов колишніх правителів, єдиним зразком для наслідування є державні мужі».

Хронологія та критичний аналіз
Ініціатива Лі Си була висунута в 213 році, через вісім років після царювання Цінь Шихуана. Лі Си виступив за знищення копій "Шицзіна", "Шуцзіна" та збірок у жанрі «речей» юй (наприклад, Го юй), які циркулювали поза двором. Знищенню підлягали також усі державні архіви, окрім циньського (臣請史官非秦記皆燒之。非博士官所職，天下敢有藏詩、書、百家語者，悉詣守、尉雜燒之。有敢偶語詩書者棄市。以古非今者族。吏見知不舉者與同罪。令下三十日不燒，黥為城旦。所不去者，醫藥卜筮種樹之書。若欲有學法令，以吏為師。 — "Ши цзи ", 6).

У 212 році було страчено понад 460 «різних фахівців» 諸生 (諸生傳相告引，乃自除犯禁者四百六十餘人，皆阬之咸陽，使天下知之，以懲後。 - там же).

Так чи інакше, знищення книг не було тотальним, і його руйнівний вплив на розвиток китайської культури оспорюється. Указ не поширювався на чиновників в апараті імперії, а також на книги із землеробства та садівництва, медицини, фармакології та ворожчих практик. Не виключено, що більшої шкоди було завдано при захопленні імператорського палацу повстанцями в 206 році. Тим не менш, описуваний ряд подій став потужним символом, з яким ідентифікували себе китайські інтелектуали імперського періоду.

Мартін Керн наводить класичні свідчення, що пом'якшують картину «звірств» (див. оригінальний текст цих та інших цитат у китайській Вікі) :

Як стверджує Ван Чун王充 (бл. 27 — 104), «Хоча Цинь були аморальні, вони не палили філософських книг» («Лунь хен», 28).

Чжен Цяо鄭樵 (1104—1162), не відкидаючи теорію «спалення і поховання», зазначає: «Ті, хто в пізні часи не розуміли канонічних книг, одноголосно посилаються на багаття Цинь… Якщо з часів Хань збереглося не більше 100—200 книг, то це не шкода, завдана Цінь. Це збитки, які завдали самі ж книжники» (" Тунчжі ", 71).

Аргументами проти тотального знищення класичного знання є біографія Шусунь Туна (згадується Чжен Цяо) і Фу Шена.

За твердженням Керна, акція послужила не знищенню конфуціанської спадщини, але навпаки — її утвердженню як імперської ортодоксії, схожій на установу «ерудитів» боші, відповідальних за інтерпретацію п'яти канонів, імператором Хань У-ді в 136 до н. е., а також підставі імперської академії останнім у 124 році. Керн стверджує ймовірність того, що варіанти Ши і Шу, що дійшли до сучасності, — саме ті, які пройшли цю стадію затвердження в Цінь.

Наступна історія
Закон, який забороняє приватне використання книг, був анульований у 191 до н. е.. Систематичні зусилля зі збирання китайської літературної спадщини були здійснені за правління Хань У-ді за допомогою Гунсунь Хуна 공손弘. Опис, що збереглося в енциклопедії Тайпін юлань (Дін. Сун) говорить, що купи книг, що прибули з усіх регіонів імперії, «височилися, як гори»

Знищення книг 212 р. до н. е. стало першою серед бібліотечних катастроф, спеціально відзначених китайською історіографією. Висловлюється думка, що у цьому акті виявлявся механізм штучно створюваної соціальної амнезії. Імператор був упевнений, що ідеї, що містилися в книгах, становлять загрозу для його плану про новий суспільний лад — створення «універсальної китайської держави».

Джерела

* Tsien, Written on Bamboo and Silk, 2004.
* Керн, Мартін. ''The Stele Inscriptions of Ch'in Shih-huang: Text and Ritual in Early Chinese Imperial Representation''. 2000.

Примітки



