

Джин Френсіс Татлок (  —  ) — американський психіатр і лікар. Вона була членом Комуністичної партії США та репортером і автором партійного видання «Вестерн воркер». Вона також відома своїми романтичними стосунками з Дж. Робертом Оппенгеймером, директором Лос-Аламоської лабораторії Мангеттенського проєкту під час Другої світової війни.

Дочка Джона Стронга Перрі Татлока, видатного філолога з давньоанглійської мови та спеціаліста по Джеффрі Чосеру, Татлок закінчила Вассарський коледж і Стенфордську медичну школу, де вона здобувала освіту у галузі психіатрії. Татлок почала зустрічатися з Оппенгеймером у 1936 році, коли була аспіранткою Стенфордського університету, а Оппенгеймер працював професором фізики в Каліфорнійському університеті в Берклі. Через їхні стосунки та її членство в Комуністичній партії ФБР встановило за нею нагляд, а її телефон прослуховувався.

Вона страждала на клінічну депресіїю та померла, вчинивши самогубство 4 січня 1944 року.

Ранні роки
Джин Френсіс Татлок народилася в Енн-Арборі, штат Мічиган, 21 лютого 1914 року, вона — друга дитина Джона Стронга Перрі Татлока та його дружини Марджорі (уродженої Фентон). У неї був старший брат, на ім'я Г'ю, який став лікарем. Її батько, який здобув ступінь доктора філософії в Гарвардському університеті, був відомим і визнаним професором англійської мови в Університеті Мічигану; філолог з давньоанглійської мови; спеціаліст по Джеффрі Чосеру та англійських п'єсах, віршах і літератури Єлизаветинської епохи; автор приблизно 60 книг на ці теми, включно з «Повним зібранням поетичних творів Джеффрі Чосера» (1912) і «Розум і мистецтво Чосера» (1950). Джон Татлок працював професором англійської мови в Стенфорді з 1915 до 1925 рік і в Гарварді з 1925 до 1929 рік, потім повернувся в район затоки як професор англійської мови в Каліфорнійському університеті в Берклі.

Татлок навчалася в Кембриджській латинській школі в Кембриджі, штат Массачусетс, і в коледжі Вільямса в Берклі. У 1930 році вона вступила до Вассарського коледжу. Вона закінчила навчання у 1935 році та повернулася до Берклі, де пройшла курси для вступу в Стенфордську медичну школу, а також була репортером і автором для «Вестерн воркер», газети Комуністичної партії США на західному узбережжі США. Її прийняли в Стенфордську медичну школу (на той час розташовану в Сан-Франциско), де вона вчилася на психіатра. Вона закінчила Стенфордський університет у 1941 році та пройшла інтернатуру в лікарні Св. Єлизавети у Вашингтоні, округ Колумбія та клінічну ординатуру у відділенні психіатрії в лікарні Маунт-Зіон (нині Каліфорнійський університет, Медичний центр Сан-Франциско) у Сан-Франциско.

Роман з Оппенгеймером
Татлок боролася зі своєю сексуальністю, одного разу написала подрузі, що «був період, коли я думала, що я гомосексуалістка. Певним чином я все ще змушена у це вірити, але насправді, міркуючи логічно, я впевнена, що не можу бути такою через свою немаскулінність». Вона почала зустрічатися з Робертом Оппенгеймером у 1936 році, коли була аспіранткою, а Оппенгеймер був професором фізики в Берклі. Вони познайомилися через його власницю квартири, Мері Еллен Вашберн, яка також була членом Комуністичної партії, коли Вошберн проводила збір коштів на підтримку іспанських республіканців. Пара почала зустрічатися і мала пристрасні стосунки; він двічі робив їй пропозицію, але вона відмовилася. Їй приписують знайомство Оппенгеймера з радикальною політикою наприкінці 1930-х років і з людьми, пов'язаними з Комуністичною партією або пов'язаними з нею групами або симпатиками, як-от Руді Ламберт і Томас Аддіс. Вони продовжували зустрічатися навіть після того, як він закрутив роман з Кітті Гаррісон, з якою одружився 1 листопада 1940 року. Оппенгеймер і Татлок провели разом Новий рік у 1941 році, а одного разу зустрілися в готелі Марка Гопкінса в Сан-Франциско.

Спілкування Оппенгеймера з її друзями було використано як доказ проти нього під час його слухань щодо безпеки 1954 року. У листі до генерал-майора Кеннета Ніколса, генерального директора Комісії з атомної енергії США, від 4 березня 1954 року Оппенгеймер так описав спілкування:

У той час як деякі історики вважають, що Оппенгеймер мав позашлюбні стосунки з Татлок, коли той працював над Мангеттенським проєктом, інші стверджують, що він зустрічався з нею лише один раз після того, як очолив Лос-Аламосську лабораторію у середині червня 1943 року. 14 червня 1943 року Оппенгеймер перебував у Берклі, щоб залучити Девіда Гокінса як адміністративного помічника. Вони поїхали в мексиканський ресторан на її зеленому купе Plymouth 1935 року випуску та провели разом ніч у її квартирі в Сан-Франциско на Монтгомері-стріт, 1405. Весь цей час за ними стежили агенти Армії США, які чекали на вулиці. Тоді вона зізналася йому, що все ще кохає його та хоче бути з ним. Більше він її ніколи не бачив.

Попри її стосунки з Оппенгеймером, у мемуарах Едіт Арнштейн Дженкінс згадує розмову з Мейсоном Робертсоном, хорошим другом Татлок, у якій він стверджував, що Татлок говорила йому, що вона лесбійка. Насправді цілком вірогідно, що Татлок мала стосунки з Мері Еллен Вошберн. Як психоаналітик у 1940-х роках вона розглядала свою гомосексуальність як патологічний стан, який необхідно подолати, що могло призвести до її остаточного рішення про самогубство.

Смерть
Татлок страждала від важкої клінічної депресії та проходила лікування в Маунт-Зіон. Близько 13:00 5 січня 1944 року батько прибув до її квартири на Монтгомері-стріт, 1405. Коли на його дзвінок у двері не відреагували, він заліз у вікно. Він знайшов дочку мертвою, вона лежала на купі подушок у ванній кімнаті, а голова була занурена в частково наповнену ванну. Була непідписана передсмертна записка:

Батько знайшов її листування, переглянув і спалив листи та фотографії у каміні. О 17:10 він зателефонував до похоронного бюро Halstead, а там зв'язалися з поліцією. Поліція прибула о 17:30 у супроводі заступника слідчого. На момент смерті вона перебувала під наглядом ФБР, і її телефон прослуховувався, тому одним із перших людей, які повідомили про смерть по телетайпу, був директор ФБР Дж. Едгар Гувер. Звістку про її смерть повідомили в газетах району затоки.

Вошберн телеграфувала Шарлотті Сербер у Лос-Аламос. Як бібліотекар, вона мала доступ до технічної зони, і повідомила про це своєму чоловікові, фізику Роберту Серберу, який мав сказати Оппенгеймеру. Дійшовши до свого кабінету, він з'ясував, що Оппенгеймер уже знав. Начальник служби безпеки в Лос-Аламосі, капітан Пер де Сільва, отримав цю новину через прослуховування та армійську розвідку та передав її Оппенгеймеру. Татлок познайомила Оппенгеймера з поезією Джона Донна, і вважається, що він назвав перше випробування ядерної зброї «Триніті» на основі одного з віршів Донна, як данину їй. У 1962 році Леслі Гровс спитав Оппенгеймера про походження назви та отримав таку відповідь:

Офіційне розслідування у лютому 1944 року винесло вердикт «самогубство, мотиви невідомі». У своєму звіті коронер вказав, що Татлок повноцінно поїла незадовго до смерті. Вона прийняла трохи барбітуратів, але не смертельну дозу. Знайшли сліди хлоралгідрату, препарату, який зазвичай асоціюється з «міккі фінном», який підсипають в алкоголь, щоб вирубити людину, але алкоголю в її крові не було. У неї виявили пошкодження підшлункової залози, що вказувало на те, що вона сильно пила. Як психіатр, працюючи в лікарні, вона мала доступ до седативних засобів, таких як хлоралгідрат. Коронер встановив, що вона померла близько 16:30 4 січня. Причиною смерті зафіксували «гострий набряк легенів із застоєм легенів» — утоплення у ванні. Схоже, що вона стала на коліна над ванною, прийняла хлоралгідрат і занурила голову у воду.

Історики та її брат Г'ю часом висловлювали припущення щодо того, чи справді її смерть була самогубством, оскільки були деякі підозрілі обставини. Теорія змови про те, що її вбили агенти розвідки, які працювали на Мангеттенський проєкт, підтвердила комісія Черча 1975 року, який розкрив подробиці вбивств, здійснених американськими спецслужбами, і якого показали у телесеріалі «Мангеттен». Один лікар зауважив: «Якби ви були розумними та хотіли когось убити, ось як це зробити».

Батько кремував її останки.

У популярній культурі
Флоренс П'ю втілила Джин у байопіку Крістофера Нолана «Оппенгеймер».

Наташа Річардсон зіграла Джин у фільмі Ролана Жоффе «Товстун і Малюк» 1989 року.

Примітки


Література


* 
* 
* 
* 
*
* 
* 
* 
*
* 
* 
* 


Посилання










