

Філіппо Буонарроті (; 18 листопада 1661, Флоренція — 10 грудня 1733, Флоренція) — флорентійський чиновник при дворі Козімо III, великого герцога Тосканського та антиквар, який займався етруськими дослідженнями, які вплинули на творця систематичної етрускології Антоніо Франческо Ґорі.

Правнучатий племінник (двоюрідний правнук) Мікеланджело Буонарроті. Зразки етруського мистецтва та антикваріат у сімейному музеї у Флоренції, Каза Буонарроті, є його внеском до художньо-інтелектуального меморіалу Буонарроті.

Біографія
Філіппо Буонарроті народився 18 листопада 1661 року у Флоренції, у сім'ї Леонардо Буонарроті (; 1602—1684) та Джіневри Мартелліні (). Він вивчав право і рано проявив цікавість до науки.

Філіппо Буонарроті. «Спостереження щодо деяких фрагментів стародавніх скляних ваз(…)». Флоренція, в друкарні S.A.R. для Якопо Ґвідуччі () та Санті Франкі (), MDCCXVI 1716

Його раннє іконографічне дослідження імперських бронзових монет і медалей римських імператорів у колекції кардинала Ґаспаро ді Карпеньї, яке він присвятив Козімо III, створило йому репутацію вченого. Дослідження опублікували як «Історичні спостереження за деякими стародавніми медальйонами для Його Ясновельможності Козімо III, великого герцога Тосканського» (; 1698, Рим), публікація включала тридцять повносторінкових гравірованих пластин Франческо Андреоні (), 29 з яких зображували монети.

У період з 1684 по 1699 роки Буонарроті писав книги в Римі, перебуваючи в родині кардинала Карпеньї, у якого він був секретарем, хранителем колекцій і бібліотекарем.

У 1699 році Козімо III відкликав його до Тоскани та призначив на посаду «Аудіторе-делла-Ріформаджоні» (), міністра Пратіки Пістої (; «пратіка» — дорадча рада), секретаря флорентійської Пратіки та учасника нещодавно організованого комітету з юрисдикційних справ. У 1700 році його зробили сенатором, суто почесну роль у Великому герцогстві Медічі.

Він найбільше запам'ятався своїм дослідженням золотих скляних днищ посудин, які використовувалися для надгробків у катакомбах Рима — «Спостереження щодо деяких фрагментів стародавніх скляних ваз, прикрашених фігурками, знайдених на цвинтарях Риму» (; 1716), в якому він зробив надзвичайне, майже проторомантичне твердження, що естетична грубість ранньохристиянського мистецтва, яку часто зауважували знавці римського мистецтва, служила для посилення благочестя віруючих, що було раннім виявом почуття у первісному мистецтві. Це дослідження також було першою роботою, присвяченою диптиху зі слонової кістки абатства Рамбона, який належав автору і зараз зберігається у музеях Ватикану.

Він оновив і відредагував трактат «De Etruria regali» () Томаса Демпстера (у восьми томах, 1723) — класичне дослідження етруського мистецтва, написане століттям раніше шотландським вченим, який проживав у Пізі. Буонарроті створив деякі ілюстрації, а в 1724 році опублікував коментар до твору.

Філіппо Буонарроті помер 10 грудня 1733 року у Флоренції. Його поховали у церкві Санта-Кроче, на початку правої нави, неподалік гробниці Мікеланджело.

Виноски


Для подальшого читання
* Fishman, W. J. «Filippo Buonarroti 1761—1837.» History Today (March 1967), Vol. 17 Issue 3, pp 170—179 online.

Посилання
* Parise, Nicola (1972). « BUONARROTI, Filippo». Dizionario Biografico degli Italiani, Volume 15: Buffoli–Caccianemici (in Italian). Rome: Istituto dell'Enciclopedia Italiana. ISBN 978-8-81200032-6. 
*  Filippo Buonarroti, su accademicidellacrusca.org, Accademia della Crusca 
*  Opere di Filippo Buonarroti, su Open Library, Internet Archive 



