
Вітторія Колонна (; квітень 1492 року — 25 лютого 1547 року) — маркіза Пескара, італійська дворянка та поетеса. Як освічена заміжня дворянка, Колонна змогла налагодити стосунки в інтелектуальних колах Іскія та Неаполя. Її рання поезія почала привертати увагу наприкінці 1510-х років, і вона зрештою стала однією з найпопулярніших поетес Італії XVI століття. Після дочасної смерті чоловіка вона знайшла притулок у монастирі в Римі. Вона залишалася мирянкою, але пережила сильне духовне оновлення і була відданою релігії до кінця свого життя. Також відомо, що Колонна була музою скульптора Мікеланджело Буонарроті, який і сам був поетом.

Молодість і шлюб
Вітторія Колонна народилася в Марино 1492 року, у родинному феоді Колонна в Альбанських пагорбах, поблизу Риму. Вона була дочкою Фабріціо Колонна, великого коннетабля Неаполітанського королівства, і Аньєзе да Монтефельтро, дочки Федеріго да Монтефельтро, герцога Урбінського. У 1495 році у віці 3 років її заручили з Фернандо Франческо д'Авалосом («Ферранте»), сином маркізи Пескара, за наполяганням Фердинанда, короля Неаполя.

У 1501 році володіння та землі родини Колонна конфіскував папа Олександр VI, і сім'я переїхала на острів Іскія, маєтність нареченого Колонна. На Іскії Колонна отримала типову гуманістичну освіту в галузі літератури та мистецтва від Констанци д’Авалос, герцогині Франкавілла, тітки її нареченого, яка мала літературний гурток. У Вітторії було багато залицяльників, у тому числі герцоги Савойський і Браганський, але вона вийшла заміж за д'Авалоса на острові Іскія 27 грудня 1509 року.

Пара жила разом на Іскії до 1511 року, коли її чоловік запропонував свій меч Камбрейській лізі. Він потрапив у полон у 1512 році в битві при Равенні і відправлений до Франції. Протягом місяців ув'язнення та довгих років кампанії за його звільнення, Колонна та д'Авалос листувалися у найпристраснішій формі як у прозі, так і у віршах, але збереглося лише одне поетичне «Послання» () від неї до чоловіка. Джозеф Ґібальді () зазначив, що вірш Вітторії до Ферранте є прямим наслідуванням твору «Героїди» Овідія, в якому відомі жінки античності, такі як Дідона та Медея, звертаються зі скаргами до своїх відсутніх коханців. Оскільки це єдиний збережений вірш Вітторії Колонна за період до смерті її чоловіка, можна поставити під сумнів, чи її пристрасні вірші відображали справжню пристрасть до чоловіка чи були просто стильною реакцією на певну подію. Також відомо, що Ферранте був не найвірнішим чоловіком, оскільки мав роман з однією із фрейлін Ізабелли д'Есте ().

Між 1516 і 1522 роками Колонна втратила трьох членів своєї родини. Її молодший брат, Федеріко, помер у 1516 році, а потім її батько, Фабріціо, у 1520 році, та її мати, Аньєзе, у 1522 році.

Колонна і д'Авалос рідко бачилися під час шлюбу, оскільки він був одним із найактивніших капітанів імператора Карла V. Однак впливу Колонна було достатньо, щоб утримати її чоловіка від приєднання до передбачуваної ліги проти імператора після битви при Павії (1525) і змусити його відмовитися від корони Неаполя, яка була запропонована йому як ціна за його зраду французів.

Літо 1525 року Колонна провела в замку свого батька в Марино, де захворіла, і страждала від наслідків цієї хвороби до кінця свого життя. Саме в той час вона отримала ранню рукописну копію «Книги придворного» Балтазара Кастільйоне, яку вона розповсюдила по Неаполю. 21 вересня Кастільйоне написав їй листа, в якому скаржився, що таким чином вона дозволила частково переписати неопубліковану роботу, а піратська версія підштовхнула Кастільйоне прискорити публікацію своєї книги.

Вдівство (1525—1547)
3 грудня 1525 року Фернандо помер у Мілані від ран, отриманих у битві при Павії. Колонна, яка поспішала до нього, отримала звістку про його смерть у Вітербо. Вона зупинилася там й пішла до церкви Сан-Сильвестро-ін-Капіте в Римі, де був монастир ордена Санта-К'яра. Її прохання прийняти обітниці та вступити до монастиря відхилили папа Климент VII і її брат Асканіо, і вона повернулася на Іскію, де залишалася декілька років. Абіґейл Брундін запропонувала пояснення мотивації Климента та Асканіо відмовити в проханні Колонни, тим, що вони сподівалися на її майбутній шлюб, щоб створити ще один бажаний політичний союз. Проте вона відмовила кільком залицяльникам і присвятила себе написанню віршів.

Пограбування Рима дало родині Колонна можливість покращити свої стосунки з папою Медічі, Климентом VII, запропонувавши допомогу римському населенню. Однак, коли французька армія напала на Неаполь, увесь дім Авалосів сховався на острові Іскія.

Через дев'ять місяців після пограбування папського міста історик Паоло Джовіо прибув на Іскія на запрошення Колонна, де він залишався до 1528 року. Під час свого перебування на острові він написав свій неопублікований «Dialogus de viris ac foeminis aetate nostra florentibus», дія якого відбувається на Іскія між кінцем вересня та початком грудня 1527 року. У третій книзі діалогу Джовіо вмістив десятисторінковий енкомій для Колонна.

У 1529 році Колонна повернулася до Риму і провела наступні кілька років подорожуючи між цим містом, Орв'єто, Іскією та іншими місцями. Крім того, вона намагалася виправити помилки свого покійного чоловіка, попросивши родину Авалос повернути абатству Монтекассіно частину незаконно захопленої землі.
«Вітторія Колонна». Малюнок Мікеланджело. Вітторії тоді було приблизно 50, а Мікеланджело — 65 років
У 1532 році, перед смертю, двоюрідний брат Вітторії Колонни кардинал Помпео Колонна присвятив їй трактат Apologia mulierum (), за яким жінки повинні брати участь у державних посадах і магістратурах.

У 1535 році її невістка, Джованна д'Араґона, розлучилася з братом Колонни Асканіо і приїхала на острів Іскія. Колонна намагалася їх примирити, але хоча Джованна відмовилася, обидві жінки зблизилися, підтримали релігійного письменника Хуана де Вальдеса та намагалися заступитися за Асканіо, коли той відмовився платити податок на сіль папі Павлу III.

У 1537 році Колонна була у Феррарі, де знайшла багато друзів і допомогла заснувати монастир капуцинів на прохання ченця-реформатора Бернардіно Очіно, який пізніше став протестантом.

У віці 46 років, в 1536 році, вона повернулася в Рим, де завоювала повагу кардиналів Реджинальда Поула і Контаріні і стала об'єктом пристрасної дружби з боку 61-річного Мікеланджело. Великий скульптор присвятив їй декілька своїх найкращих сонетів, робив для неї малюнки і проводив довгі години в її компанії. Вона створила для нього подарунковий рукопис духовної поезії. Її переїзд до Орв'єто і Вітербо в 1541 році у зв'язку з повстанням її брата проти Павла III не спричинив жодних змін у їхніх стосунках, і вони далі зустрічалися й листувалися, як і раніше.

8 травня 1537 року вона прибула до Феррари з кількома іншими жінками з наміром продовжити подорож до Венеції, а потім до Святої Землі. Здоров'я змусило Вітторію залишитися у Феррарі до лютого наступного року. Друзі відмовили її від подорожі до Святої Землі, і вона повернулася до Риму в 1538 році.

Вона повернулася до Риму в 1544 році, залишившись, як завжди, в монастирі Сан-Сільвестро і померла там 25 лютого 1547 року.

Серед її друзів-літературників були П'єтро Бембо, Луїджі Аламанні, Балтазар Кастільйоне та Маргарита I. Вона також підтримувала близькі стосунки з багатьма членами італійського реформаторського руху, такими як П'єтро Карнесеккі та Очіно, але вона померла до того, як церковна криза в Італії стала гострою. Хоча вона була прихильницею релігійної реформи, немає підстав вважати, що її релігійні переконання були несумісними з переконаннями католицької церкви і що вона колись стала протестанткою.



Спадщина
Хоча довго вважалося, що поезія Колонни вийшла з моди після XVI століття, її поезія перевидавалася кожне століття з того часу, часто в кількох виданнях. Доведено, що її «Рими любовні» () надихнули іспано-неаполітанського поета Франсіско де Альдана, родина якого мала зв'язки з родиною Колонна.

Список робіт
Титульна сторінка поезії Колонна (видання 1559 року)

Поезія
* 
* 
* 
* 
* 

Опубліковано посмертно
Le Rime Spiritvali Della Illvstrissima
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

Примітки


Література
* 
* 
* 
* Cox, Virginia (2014), Lyric Poetry by Women of the Italian Renaissance, ed., Johns Hopkins University Press
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* Chisholm, Hugh, ed. (1911). «Colonna, Vittoria». Encyclopædia Britannica. Vol. 6 (11th ed.). Cambridge University Press. p. 715.
* Herbermann, Charles, ed. (1913). "Vittoria Colonna" . Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company.

Для подальшого читання
* 
* 
* Och, Marjorie (1993). Art Patronage and Religious Reform in Sixteenth-Century Rome. Diss. Bryn Mawr College.
* Och, Marjorie (2002). "Portrait Medals of Vittoria Colonna: Representing the Learned Woman, " in ''Women as Sites of Culture: Women's Roles in Cultural Formation from the Renaissance to the 20th Century, ed. Susan Shifrin, pp. 153-66. Aldershot, Hampshire, England: Ashgate. Collected in Literature Criticism from 1400 to 1800, pp. 30-36, ed. Lawrence J. Trudeau. Farmington Hills, MI: Gale, 2013.
* Och, Marjorie (2001). "Vittoria Colonna and the Commission for a Mary Magdalen by Titian, " in Beyond Isabella: Secular Women Patrons in Renaissance Italy'', eds. S. Reiss and D. Wilkins, pp. 193—223. Kirksville, MO: Truman State University Press; reprinted 2002.
* Och, Marjorie (2011). «Vittoria Colonna in Giorgio Vasari's Life of Properzia de’ Rossi,» in Wives, Widows, Mistresses, and Nuns in Early Modern Italy, ed. Katherine McIver.  Aldershot, Hampshire, England: Ashgate.
* Roscoe, Maria. Vittoria Colonna: her Life and Poems. 1868
* 
* 
* 

Посилання
*  Bibliography for Vittoria Colonna, compiled by Ellen Moody.
*  Historic Girlhoods public domain audiobook at LibriVox (with a chapter on Vittoria Colonna)
*  Works by Vittoria Colonna at LibriVox (public domain audiobooks)





