Мерилін Монро, була сфотографована під час роботи на заводі Radioplane у 1945 році. Дрон — OQ-3 .
Radioplane Company була американською авіаційною компанією, яка виготовляла безпілотні літальні апарати в основному для використання як мішені для стрільби. Під час Другої світової війни вони виготовили понад 9400 їх моделі Radioplane OQ-3, пропелерного моноплана, що зробило його найбільш використовуваним цільовим літаком у США. У період після Другої світової війни вони представили свою серію Radioplane BTT, яка випускалася роками і врешті досягла майже 60 000 екземплярів. Вони також виготовили кілька ракет з радіоуправлінням і самонаведенням, найбільшою з яких була GAM-67 Crossbow, яка не надійшла на озброєння. У 1952 році компанію придбала корпорація Northrop, а в 1962 році вона переїхала на один із заводів Northrop. Одним з останніх проектів, здійснених на початковій фабриці Radioplane у Ван-Найс, штат Каліфорнія, було будівництво параплана Gemini .

Історія

Магазини Хобі Реджинальда Денні
Реджинальд Денні служив у Королівському льотному корпусі під час Першої світової війни, а після війни емігрував до Сполучених Штатів, щоб шукати щастя в Голлівуді як актор. Він був успішним актором другого плану в десятках фільмів і добре заробляв. Як і багато акторів того часу, він зайнявся польотами заради спорту в 1920-х роках. Але потім він втратив майже всі свої гроші, спекулюючи акціями нафти та гірничої промисловості. 

Між фільмами Денні випадково почув рокіт у сусідньому будинку та пішов дізнатися що там відбувається. Він знайшов сусідського сина, який намагався завести одну з перших радіокерованих моделей літаків. Денні намагався допомогти, але замість цього вони знищили модель. Намагаючись виправити це, Денні познайомився з новоствореною модельною індустрією, одна з яких переконала його взяти це як хобі. У 1934 році разом із партнером він відкрив невелику крамничку на Голлівудському бульварі , але через два роки вона припинила свою діяльність. 

Reginald Denny Industries
Денні звернувся (або до нього звернувся) Нельсон Пол Віттієр, онук піонера каліфорнійських квакерів Джона Грінліфа Віттієра . У 1935 році вони заснували Reginald Denny Industries для розробки нової радіокерованої моделі, і до них приєднався інженер-електротехнік Кеннет Кейс. Протягом наступних трьох років вони намагалися виготовити проект, відомий як Radioplane One, або RP-1, по суті, значно збільшену модель літака, укомплектовану зоною фюзеляжу, яка включала сходинку, де у справжньому літаку було лобове скло.  Система керування була заснована на телефонному наборі: наберіть 4, щоб ліфт спустився, а потім 2, щоб зупинити рух.  Через затримки в системі літак виявився майже некерованим. 

У 1936 році Денні зустрівся з генералом В. С. Тілем у форті Макартур у Лос-Анджелесі, який скаржився, що буксирування літаком мішені для стрільби коштує 300 доларів. Він також зазначив, що мішень летіла по прямій лінії, що робило її нереальною.  Денні припустив, що радіокерована модель може бути більш економічно ефективним рішенням.  Намагаючись зацікавити армію США своєю розробкою, вони продемонстрували RP-1 у Дейл-Драй-Лейк 21 лютого 1938 року , але радіопристрій зламався, і апарат вийшов з ладу. 

Незважаючи на аварію, армія погодилася придбати три моделі за 11 000 доларів, якщо вони відповідатимуть певним вимогам щодо продуктивності. У 1938 році вони придбали нову конструкцію літака Фреда Харді та відповідний двигун у Волтера Райтера, який постачав двигуни для їхніх попередніх конструкцій. Вони почали продавати їх як "Dennyplane" з двигуном "Dennymite".  Після продовження розробки, вони продемонстрували проект армії в березні 1939 року як RP-2, і це було набагато успішніше. 

У листопаді вони продемонстрували RP-3, який використовував зварні сталеві труби замість клеєної та прикрученої бальсової деревини для каркаса, і додав нову функцію парашута, який можна було активувати після завершення польоту, роблячи приземлення простим за рахунок натискання кнопки . Продовження тестування було проведено на Марч-Філд, на схід від Лос-Анджелеса . Ці перші випробування не були дуже успішними, але серія вдосконалень була швидко впроваджена в дизайн. У цей момент садиба Віттієр припинила подальше фінансування. 

Компанія "Радіоплан"
Денні та Віттієр шукали банкірів, які б надали перехідне фінансування, і один із них зв’язав їх із Вітні Коллінз, віце-президентом Menasco Motors Company та починаючим підприємцем. Коллінз і Денні підрахували, що для того, щоб привести RP-3 до продуктивності, яка вимагалася початковим контрактом на 11 000 доларів, знадобилося б від 50 000 до 75 000 доларів США, але Коллінз був готовий ризикнути, з вірою в те, що це призведе до майбутнього успішного бізнесу. Коллінз і його партнер Гарольд Пауелл відокремили програму дронів від "Reginald Denny Hobby Shops" і створили компанію "Radioplane" з Денні та Віттіером. Пізніше Whittier був викуплений. 

Потрібен був ще один рік для розробок, перш ніж була завершена нова конструкція RP-4, яка була значно перероблена авіаінженером Феррісом Смітом . Тестування було проведено шляхом встановлення моделей на раму передньої частини Packard Twelve Senior і проїзду через Сухе озеро Мурок зі швидкістю до  .  Поряд зі значними змінами в аеродинаміці, нова конструкція включала гвинти, що обертаються пліч-о-пліч протилежно, щоб нейтралізувати крутний момент від двигуна Sidewinder, і триколісне шасі. RP-4 також використовував нову систему керування на основі джойстика, яку оператори визнали простішою у використанні. Три зразки були доставлені в армію, яка розмістила замовлення на додаткові 53 одиниці. 

Виробничі моделі були додатково модифіковані, і названі компанією "Radioplane" як RP-5, а в армії як Radioplane OQ-2 . Доставка їх почалася в червні 1941 року 

Робота у військовий час
 OQ-2 став першим великим успіхом компанії. Зверніть увагу на гвинти, що обертаються протилежно.
 Було випущено понад 9400 дещо модифікованих OQ-3.
Замовлення почали надходити, і компанія розширилася до розмірів колишнього заводу Timm Aircraft на північно-східному куті аеропорту Ван Найс у 1942 році, в той час як  Timm Aircraft переїхав на західну сторону. Травень 1942 року приніс оновлений РП-5А, що відрізнявся насамперед двигуном Righter O-15-1 з 6,3 кс (4,7 кВт) , що приводив в рух рядні гвинти, а не пліч-о-пліч, разом із шасі з хвостовою тягою. Армія придбала його як OQ-2A, що призвело до того, що ВМС США купили дещо модифіковану версію як TDD-1 для Target Drone, Denny, 1 . На морських моделях були відсутні шасі, які були марні на воді. OQ-2B мав полегшену конструкцію за рахунок просвердлення отворів у ребрах крила. 

До 1943 року з'явився попит на більш швидку версію, що призвело до представлення в грудні OQ-3 або TDD-2. По суті, це була посилена версія OQ-2 з більш потужнішим двигуном O-15-3 із 8 кс (6 кВт) , який дозволяв йому розвивати швидкість  .  Він також використовував один пропелер замість протилежного обертання як у OQ-2, оскільки вплив крутного моменту більше не хвилював операторів.  OQ-3/TDD-2 був найбільш виробленим безпілотником-радіопланом воєнної епохи, вироблено понад 9400 одиниць. 

Саме на конвеєрі RP-5 у 1945 році армійський фотограф Девід Коновер побачив молоду жінку-монтажницю на ім’я Норма Джин Догерті, яка, на його думку, мала потенціал як модель. Її сфотографували під час роботи над OQ-3, що призвело до її появи у журналах та на постерах в якості Пін-ап моделі, яка незабаром змінила ім’я на Мерилін Монро .  

У листопаді 1943 року компанія випустила OQ-7, по суті, OQ-3 з деякими доопрацюваннями та новим центральним розташуванням, злегка стрілоподібним крилом. Який досягав швидкості  але не був запущений у виробництво. 

У квітні 1944 року була представлена абсолютно нова конструкція РП-8. Він оснащувався новим двигуном O-45-1 на 22 кс (16 кВт) , що дозволяло йому досягати  . Він був прийнятий на озброєння як OQ-14 і TDD-3, а більший двигун O-45-35 використовувався на TDD-4 ВМС.  РП-10 випробовував нове низькорозташоване крило на не модифікованому OQ-7. Новий чотирициліндровий двигун Righter O-45  на 22 кс (16 кВт) приводив в дію RP-14, який досягав швидкості  . Чотирициліндровий 60-сильний (45 кВт) двигун O-60 від McCulloch Motors Corporation забезпечував швидкість  на двох експериментальних RP-15 (OQ-6A) у листопаді 1944 року. Поєднання цього двигуна з абсолютно новим фюзеляжем і крилами з металевою обшивкою створило RP-19, який розвивав швидкість  . Було виготовлено близько 5200 апаратів OQ-14/TDD-3.  Додавши більш потужний двигун O-45-35,  було виготовлено OQ-17/TDD-4, але випущено лише невелику кількість.

До кінця війни заводська площа компанії розширилася з 979 квадратних футів у 1940 році до 69 500 квадратних футів, розташованих у п’яти будівлях, і постачала 50 дронів на день.  Під час Другої світової війни компанія разом із виробничим партнером Франкфортом виготовила майже п’ятнадцять тисяч дронів. Завод двигунів Righter залишився в Бербанку, і зрештою був придбаний компанією Radioplane у травні 1945 року 

Післявоєнний час, та покупка компанією Northrop
 Shelduck став найбільшим успіхом компанії Radioplane, протягом кількох десятиліть було виготовлено 60 000 одиниць.
 Арбалет дозволяв літакам ВПС США, таким як цей B-47, атакувати радянські ракетні об’єкти задовго до наближення до них.
Невдовзі після закінчення війни компанія підготувала звіт, спонсорований Управлінням військово-морських досліджень, із пропозиціями щодо невеликих літальних апаратів, здатних переносити одним морським піхотинецем над опроміненою територією під час десантного нападу. 

Коли післявоєнне згортання почало набувати чинності, Денні зрештою продав свої 25% акцій компанії Коллінз в 1948 році.

Наприкінці війни компанія почала розробку абсолютно нового безпілотника, відомого як Basic Training Target або BTT. На відміну від попередніх моделей, які зберегли деяку схожість із оригінальними моделями літаків, серія BTT мала металеву оболонку та набагато більш обтічний вигляд. Перші екземпляри мали двигун McCullough O-100-1 із 72 кс (54кВт)  і могли досягати швидкості  і були розроблені таким чином, щоб з'являтися та летіти на 700 футах (210 метрах) дальності, як реактивний винищувач, що летить зі швидкістю  на діапазоні 300 ярдів (270 м). Він надійшов на озброєння в 1950 році, а деякі зразки використовувалися аж до 1980-х років. 

Подальшим удосконаленням став OQ-19/KD2R-5 з двигуном Маккалоу на 95 кс ( 71 кВт ) , який підвищив швидкість до  . Вони включали кріплення на кінцях крил для краплеподібних радарних відбивачів, що дозволяло використовувати їх з різними гарматами та ракетами з радіолокаційним наведенням. Вони надійшли на озброєння як MQM-36 Shelduck і, зрештою, стали найбільшим успіхом компанії, майже 60 000 виготовлених апаратів на виробництві, яке тривало до 1980-х років. Модифікована версія Shelduck, RP-71 Falconer (MQM-57), додала автопілот і кріплення камери для розвідки на полі бою. 

Для ще вищих швидкостей компанія почала експериментувати з імпульсними реактивними системами відразу після війни, створивши два експериментальних зразки, RP-21 і RP-26. У відповідь на вимогу новостворених ВПС США щодо високошвидкісних безпілотних літальних апаратів у 1950 році компанія представила радіоплан Q-1 з невеликим імпульсним реактивним літаком . Спроба побудувати версію з турбореактивним двигуном Continental YJ69 не знайшла замовлень, і цю роль перейняв Ryan Firebee Q-2. Всього було виготовлено лише кілька десятків Q-1. Потім реактивний Q-1 був використаний для розробки GAM-67 Crossbow, експериментальної протирадіаційної ракети великої дальності.  У 1953 році вони почали розробку RP-61, надзвукового реактивного безпілотника, який оснащувався двигуном XJ81 і міг досягти 1,55 Маха. Згодом з'явилося кілька вдосконалених моделей, але було випущено лише 25. 

Компанія Radioplane була придбана компанією Northrop у 1952 році , ставши Radioplane Division of Northrop. Пізніше фабрика переїхала на завод Northrop у Ньюбері-Парк, Каліфорнія, а назву було змінено на Ventura Division, Northrop Corporation. 

Примітки
ЦитуванняБібліографія

*Axe, David. (2021) Drone War Vietnam. Pen & Sword, Military, Great Britain. ISBN 978 1 52677 026 4
* Edward Churchill,  "Aerial Robots", Flying Magazine, March 1946
* Jim Dunkin,  "Pictures, Planes and Persistence", Mechanix illustrated, April 1940
* Douglas Ingells,  "Uncle Sam Buys a Model Plane", Model Airplane News, September 1940
* Radioplane,  "Ten Years of Radioplane Development", 1945


Посилання

*  Реджинальд Денні та Волтер Райтер, велика історія Radioplane і людей, які створили компанію.







