

Белітунзький корабель () або корабель Бату Хітам (), також відомий як Таньський корабель ()  — арабський корабель типу дау, який затонув близько 830 року нашої ери приблизно в 1,5 км від узбережжя острова Белітунг в сучасній Індонезії під час повернення з Китаю до Аравії. Невідомо, чому судно відхилилось значно південніше від стандартного маршруту з Китаю до Індії через Малаккську протоку. Белітунг знаходиться у 600 км південніше від Малаккської протоки і цей другорядний маршрут більш звичайний для кораблів, що подорожували з Китаю у Яванське морем, яке знаходиться на південь від острова Белітунг.

Затонулий корабель дав археологам два важливі відкриття: найбільшу єдину колекцію артефактів династії Тан, знайдену в одному місці за межами Китаю (яка отримала назву «танські скарби» і арабський зшитий дау XI століття, який дає нове уявлення про торговельні шляхи між Китаєм і Близьким Сходом у той період. Скарби зберігалися як єдина колекція, і під час розкопок зусилля, спрямовані на збереження цілісності місця та його вантажу, привели до детальних археологічних доказів. Ці докази дали нове розуміння методів будівництва кораблів, а предмети та стиль артефактів розкрили раніше невідомі факти про торгівлю між двома регіонами.

В даний час скарби династії Тан, врятовані з залишків Белітунзького корабля знаходяться в постійній експозиції в Музеї азіатських цивілізацій у Сінгапурі під назвою «Танський корабель».

Відкриття та маршрут
Відкриття
 Карта острова ліворуч
Затонулий корабель був виявлений рибалками в 1998 році в протоці Геласа на глибині 17 метрів. Ділянку було придбано у місцевих рибалок і місцева індонезійська компанія отримала  ліцензію на проведення розкопок. Згодом, після запрошення від індонезійського уряду, розкопки були профінансовані та проведені Тілманом Вальтерфангом та його командою з Seabed Explorations, яка отримала ліцензією на співпрацю з першопризначеною індонезійською компанією. Безпеку забезпечував ВМС Індонезії. Розкопки відбувались під час двох експедицій в 1998 і 1999 роках. Компанія Seabed Explorations надала судна та профінансувала державні військово-морські операції для охорони місця затонулого до та під час сезону мусонів.

Маршрут
 Карта Близького Сходу та Азії, що показує очікуваний маршрут корабля червоним кольором, зелений квадрат, що позначає острів Белітунг і Оман, пофарбований синім кольором (клацніть, щоб збільшити)Незрозуміло, чому судно було так далеко від очікуваного маршруту (показаного червоним кольором на карті праворуч), оскільки більшість кораблів, що вирушили з Китаю до Аравії, пропливли б через Південно-Китайське море і далі через Сінгапурську протоку в Малаккську протоку між Малайзією і Суматрою. Белітунг знаходиться на деякій відстані від цього маршруту, і незрозуміло, як судно опинилося в цьому районі. Белітунг знаходиться в 600 км на південний схід від Сінгапурської протоки і цей другорядний маршрут більш звичайний для суден, що прямують з Яванського моря, яке знаходиться на південь від острова Белітунг.

Судно і будівництво
Затонуле судно типу дау мало приблизно 18 метрів завдовжки та 6,5 метірв завширшки і примітний з двох причин; це перший давньоарабський корабель, який було знайдено та розкопаноі його дошки були зшиті за допомогою тонкої мотузки з кокосових волокон, а не за допомогою більш традиційних методів шипового з'єднання або цвяхів, які використовувалися в Аравії в наступні століття .

Деревина затонулого судна була знайдена під осадом, який зберігав залишки дерев'яного судна, без якого затонулий корабель був би втрачений через корабельних червів. Уламки цього віку є рідкісними знахідками, і цей конкретний був у такому хорошому стані, що велика частина корпусу збереглася. Це дало змогу зрозуміти, як конструювали кораблі того періоду — чого раніше не бачили, оскільки жодного арабського корабля такого типу раніше не було знайдено, ані жодного з цілим вантажем.

Частини оригінальної деревини збереглися настільки, що дозволили вченим проаналізувати їх і визначити деякі види використовуваної деревини . Цілком можливо, що корабель був побудований у Західній Азії та куплений арабськими купцями для використання на шляху Оману до Китаю; вантаж містить багато артефактів в арабському стилі.

Техніка будівництва
дау, подібному за розміром і конструкцією до цього корабля в музеї Омана.
Корабель має кіль довжиною 15,3 метра і товщиною 14-15 см., яка, як вважають, збереглася неушкодженою. Передня частина корабля мала кут нахилу 61° у носовій частині, де форштевень з’єднувався з кілем за допомогою техніеки шипового з'єднання і закріплювався мотузкою діаметром 1,6 см. Дошки корпусу пришивали до шпангоутів і кіля через отвори, розташовані на відстані 5-6 см інтервали. Для додаткової міцності човен мав кільсон, який спирався на напівшпангоути.

Майкл Флекер, головний археолог розкопок белітунгського корабля, порівняв затонулий корабель із трьома типами того самого періоду та дійшов висновку, що затонулий корабель найбільше нагадує кораблі австронезійських народів у морській Південно-Східній Азії, найдавніші відомі приклади яких понтійський човен у Пахангу, Малайзія (бл. 260-430 рр. н. е.) і поховання човнів- балангаїв у Бутуані, Філіппіни (бл. 320-1250 рр. н. е.). Він сказав, що повністю зшиті човни були знайдені на узбережжі Суахілі в Африці, Оману, у Червоному морі, на узбережжі Індії та аж до Мальдів. Він зазначає, що римські згадки Прокопія в VI столітті розповідають про човни з дошками, зшитими разом подібним чином, який використовувався в «Індійських морях». Хоча арабські кораблі цього типу раніше не були знайдені, вони згадуються в тексті, включаючи пізній Тан  («Дивні речі, помічені на півдні»). За словами Джона Ґая, куратора Метрополітен-музею, у книзі «кораблі іноземних купців описуються як зшиті пальмовим волокном із кокосової пальми, а їхні шви зашпакльовані замість використання залізних цвяхів для кріплення дошок».

Види деревини
Зразки деревини з місця кораблетрощі були відправлені на аналіз у відділ лісу та лісових продуктів Організації наукових і промислових досліджень Співдружності (CSIRO) в Австралії. Багато зразків були надто сильно зіпсовані, щоб їх можна було точно ідентифікувати, оскільки відсутність целюлози, що залишилася в клітинах деревини, завадила успішному аналізу.

Було точно ідентифіковано багато типів деревини: тик (Tectona grandis) використовувався для наскрізних балок і є стійким до корабельних древоточців (родини Teredinidae), палуба була зроблена з дерева роду Кипарисових, яке, можливо, було Cupressus torulosa, форштевень виготовлений із палісандра родини бобових (тепер називається Fabaceae) і роду Dalbergia або Pterocarpus. Дерев'яний ящик, знайдений у кормовій частині затонулого корабля, був виготовлений із роду Artocarpus сімейства тутових, Moraceae.

Вид, який використовувався для дошок обшивки корпусу, точно не ідентифікований, але вважається, що це Amoora з родини Mелієвих. Деревина для каркасів так само не була остаточно визначена, хоча одна рама, ймовірно, була з Amoora або з роду Afzelia родини Fabaceae. Афзелія цікава тим, що три основні види A. africana, A. bipindensis і A. pachyloba здебільшого зустрічаються в невеликій частині Африки, простягаючись від середнього західного узбережжя тонкою смугою до східного узбережжя і зупиняючись біля нього на пару сотень миль .

Спочатку можна було сказати, що корабель був арабського чи індійського походження, оскільки між кораблями цього регіону мало що можна було б розрізнити щодо техніки будівництва, хоча для його каркаса використовується порода дерева, яка зустрічається лише в невелику частину Африки. Проаналізувавши форму корпусу, породу деревини та методи будівництва, Іліч дійшов висновку, що затонулий корабель був індійського чи арабського походження. Індія вважалася більш вірогідним місцем будівництва, але арабське будівництво не виключалося, оскільки використовуваний ліс зазвичай імпортувався на Близький Схід для використання в суднобудуванні. Флекер дійшов висновку, що затонулий корабель був арабським кораблем у своєму розділі 2010 року з каталогу виставки Sackler, стверджуючи, що «з аналізу методів будівництва, матеріалів і форми корпусу автор визначив, що затонулий корабель Belitung є арабським судном».

Спадщина
Сучасні знання про оригінальні матеріали та методи, використані для будівництва цього конкретного арабського доу, здебільшого походять від самої корабельної аварії. Реконструкція Jewel of Muscat, копія, зроблена як точна копія затонулого корабля, показала, що корабель нагадує baitl qarib, тип корабля, який досі знаходять в Омані. Серед корпусу затонулого корабля були великі шматки бетону, що містили артефакти з корабельного вантажу, датовані китайською династією Тан приблизно у 800 році нашої ери, і звідки затонулий корабель отримав інші назви, «затонулий корабель» або «корабель зі скарбами Тан».

Деревини та артефакти корабля вперше показали публіці у 2011 році. Світова дебютна виставка колекції артефактів, а також деревини з корабля відбулася в ArtScience Museum, що примикає до сінгапурського Marina Bay Sands. Важливість відкриття уламків корабля призвела до рішення побудувати Jewel of Muscat як точну реконструкцію корабля, що зазнав аварії.

Вантаж і "танські скарби"
На уламках було три основних типи китайських «товарів» у формі чаш: посуд Чанша (вироблений у печах Тунгуань), більшість із 60 000 предметів, спочатку були упаковані або в солом’яні циліндри, або в банки для зберігання «Дусун»; Білі вироби, виготовлені в печах Дінг, включаючи найдавніший відомий непошкоджений синьо-білий посуд під глазур’ю та посуд Юе з провінції Чжецзян. На одній чаші Чанша була напис з датою: «16-й день сьомого місяця другого року правління Баолі», або 826 рік нашої ери. Пізніше це було підтверджено радіовуглецевим датуванням зірчастого анісу, знайденого серед уламків. Вантаж мав різні впливи та ринки, включаючи буддистські символи лотоса, мотиви з Центральної Азії та Персії, написи Корану та чаші з зеленими бризками, популярні в Ірані.

У вантажі були предмети різного призначення, від банок для спецій ( мартабан ) і каструль до чорнильниць, похоронних урн і позолочених срібних скриньок. Вантаж був описаний Джоном Гаєм з Метрополітен-музею в Нью-Йорку як «найбагатша і найбільша партія південнокитайського золота і кераміки початку IX століття, коли-небудь знайдена в одному скарбі». У вантаж також входили спеції та смола, а також металеві злитки, які використовувалися як баласт. Були також знайдені спеціальні предмети, серед яких золота чаша — найбільша золота чаша династії Тан, коли-небудь знайдена — і велика срібна фляга, прикрашена парою качок. Золота чаша має зображення людей у різних діях, наприклад музикантів і перської танцівниці. Він також має зображення двох чоловіків на пластині великого пальця з рисами, які, здається, не є китайськими, оскільки вони зображені з кучерявим волоссям.

Поточна диспозиція
Компанія Тільмана Вальтерфанга уклала договір про співпрацю з оригінальною індонезійською рятувальною компанією, і в результаті вантаж не був розпроданий колекціонерам поштучно. Хоча були випадки пограбування з місця, особливо між двома періодами розкопок, Вальтерфанг зберіг вантаж недоторканим як єдину повну колекцію, щоб її можна було вивчати в оригінальному контексті; те, що дало «незрівнянне розуміння промислового потенціалу Китаю та світової торгівлі», за словами Джуліана Рабі, директора галереї Артура М. Саклера. Він перебував у приватній консерваційній установі протягом шести років, де артефакти були ретельно збережені (включаючи опріснення ), вивчені та ретельно відреставровані компанією Уолтерфанга, Seabed Explorations Ltd з Нової Зеландії. Робота була виконана за сприяння німецького консерватора Андреаса Реттеля , який навчався в Römisch-Germanisches Zentralmuseum у Майнці. Артефакти підтвердив професор Ген Баочан, старший науковий співробітник палацового музею в Пекіні. Ген є заступником директора Забороненого міста Пекіна та одним із провідних експертів Китаю з антикварної кераміки.

Вантаж був придбаний приблизно за 32 мільйони доларів США приватною компанією Sentosa Leisure Group (нині Sentosa Development Corporation ) і урядом Сінгапуру в 2005 році та позичений Раді з туризму Сінгапуру.

Дебютна виставка скарбу тривала з 19 лютого 2011 року по 31 липня 2011 року в ArtScience Museum в Сінгапурі. Виставка була розміщена у співпраці зі Смітсонівським інститутом, художньою галереєю Freer, галереєю Артура М. Саклера, Радою з туризму Сінгапуру та Радою національної спадщини Сінгапуру. Після цього було заплановано, що виставка подорожуватиме світом протягом приблизно п’яти років у місцях, які включають важливі музеї в Азії, Австралії, Європі, на Близькому Сході та в Сполучених Штатах. У 2017 році, спільно організований Азіатським товариством і Музеєм азіатських цивілізацій, деякі фрагменти корабельної аварії були виставлені на виставці «Таємниці моря: таньський корабельна аварія та рання торгівля в Азії», яка проходила в Азійському товаристві та музеї в Нью-Йорку з 7 березня до 4 червня.

У квітні 2015 року було оголошено, що в Музеї азіатських цивілізацій буде розміщена колекція корабельних аварій Тан. Тепер скарб знайшов постійне місце проживання, як корабельна аварія Тан, у галереї Khoo Teck Puat Музею азіатських цивілізацій у Сінгапурі.

Суперечка
На початку 2012 року галерея Саклера, яка є частиною Смітсонівського інституту, повинна була прийняти прем’єрну виставку вантажу Belitung у США — ця дата мала збігтися зі святкуванням 25-річчя Смітсонівського музею. 28 червня 2011 року було повідомлено, що музей відкладає виставу. Галерея Саклера засудила виставку через часові рамки та характер оригінальних розкопок артефактів; з аргументами щодо того, чи слід дозволити показ. Згідно з The New York Times, «група археологів і антропологів з Національної академії наук, включаючи Роберта Маккорміка Адамса, колишнього керівника Смітсонівського інституту», написала керівнику Смітсонівського інституту Г. Уейну Клафу 5 квітня 2011, стверджуючи, що «продовження виставки «серйозно зашкодить статусу та репутації» установи». Прихильники аргументів проти демонстрації стверджують, що розкопки проводилися з комерційною метою і проводилися настільки швидко, що спричинили втрату інформації про екіпаж і вантаж. У статті New York Times далі йдеться, що додаткові коментарі зробили «Товариство американської археології, Рада американських морських музеїв і Міжнародний комітет підводної культурної спадщини, а також групи в Смітсонівському інституті, включаючи членів Департамент антропології та Сенат вчених Національного музею природної історії" просять Смітсонівський інститут переглянути виставку. Є також заяви, що експонування артефактів буде суперечити міжнародним угодам про підводні розкопки. Кімберлі Л. Фолк , морський археолог і віце-голова неурядової Консультативної ради з підводної археології, сказала, що «продовжуючи виставку, Смітсонівський інститут — це дослідницька установа, а також мережа музеїв — міг би порушувати власну професійну етику та сприяти розграбуванню археологічних пам’яток».

Прихильники аргументів щодо демонстрації робіт стверджують, що розкопки справді були законними, оскільки роботи проводилися відповідно до законодавства Індонезії, на прохання уряду Індонезії та відповідно до міжнародних законів того часу. Джеймс П. Дельгадо, директор відділу морської спадщини в Національному управлінні океанічних і атмосферних досліджень Департаменту торгівлі США, сказав, що «дозвол на продаж будь-якої знахідки з розкопок порушує найосновніші аспекти дослідження», як повідомляє New York Times . далі повідомляти, що «він Дельгадо хотів, щоб корабельна аварія Belitung була досліджена академічно. Але на відміну від деяких своїх колег, він сказав, що замість того, щоб скасувати виставку, Смітсонівський інститут міг би використати її для інформування громадськості про наслідки комерціалізації підводної спадщини».

Вальтерфанг заявив, що «загальну ситуацію, без сумніву, можна було б описати як «не ідеальну»»   і що «індонезійський уряд, побоюючись пограбування, наказав Seabed Explorations почати негайну цілодобову операцію з відновлення» .

Деякі науковці висловили більш рішучу підтримку розкопкам Тільмана Вальтерфанга та обробці судна Belitung і вантажу.

Лу Цайся, науковий співробітник Інституту досліджень Південно-Східної Азії в Сінгапурі, зазначає в інформаційному бюлетені Міжнародного інституту досліджень Азії, Лейден, Нідерланди, що «розкопки Белітунга були визнані чудовим прикладом того, чого можна досягти. у складних умовах у Південно-Східній Азії». Вона зазначає, що на відміну від деяких інших комерційних операторів, компанія Вальтерфанга подбала про те, щоб «сама конструкція корабля була належним чином записана, вантаж зберігався разом, а не розпорошений, а знахідки були добре збережені, вивчені, каталогізовані та опубліковані». Лу закінчує, підкреслюючи ефективність державно-приватної домовленості: «Важко уявити, як цей конкретний проект міг бути профінансований або організований без комерційної участі».

проф. Віктор Х. Майр , професор китайської мови та літератури на кафедрі східноазіатських мов і цивілізацій Університету Пенсільванії, Філадельфія, Сполучені Штати, захищає Смітсонівську виставку, стверджуючи, що «освітня та історична цінність колекції просто величезна, і ті, хто має заклики до скасування виставки фактично перешкоджають доступу до величезної кількості інформації, втіленої в корабельній аварії Belitung, як для непрофесійної громадськості, так і для кваліфікованих дослідників».

Доктор Шон Кінгслі, директор Wreck Watch International, нагадує, що «такі аварії мають бути фактором «гарного самопочуття» у часи, коли у світі є дуже серйозні та болісні природні, економічні та цивільні катастрофи, з якими потрібно боротися», і «навряд чи потрібно заявляти, що жодна європейська чи американська музейна колекція не є білішою за білу».

В інтерв’ю науковому журналу Г. Вейн Клаф, 12-й секретар Смітсонівського інституту, розвіяв ворожнечу між критиками та прихильниками виставки: «Тож я не думаю, що тут є щось негативне. Я думаю, що Смітсонівський інститут намагався зробити це правильно. Коли ми почули занепокоєння, ми попросили громаду зібратися разом і поговорити про це, і ми вислухали, і деякі люди в тій аудиторії змінили свою думку, по суті, але не всі. Тому я думаю, що в такій ситуації настав час зробити паузу, а самій професії сказати: «Добре, є проблема, що ви збираєтеся з нею робити? І, пам’ятаєте, Сполучені Штати ніколи не підписували договір ЮНЕСКО».

Конвенції міжнародних організацій
Резолюції про підводну археологію, прийняті 10 вересня 1993 року Міжнародним конгресом морських музеїв (ICMM), стверджують, що:

Вони також кажуть, що «члени ICMM повинні визнати, що артефакти з підводних місць є невід’ємними частинами археологічних зібрань, які повинні залишатися недоторканими для дослідження та експонування», і що «комерційно експлуатована пам’ятка є такою, в якій основним мотивом дослідження є приватна фінансова вигода».  Організація Об'єднаних Націй з питань освіти, науки і культури (ЮНЕСКО) ратифікувала набір правил щодо збереження та розкопок підводних об'єктів у Конвенції про охорону підводної культурної спадщини протягом 15 жовтня — 5 листопада 2001 р.  Хоча правила, викладені на зустрічі, включають збереження артефактів in situ  як кращий варіант, вони далі кажуть:


Репліка Белітунзького корабля
Перлина Маската в музеї Сінгапуру
Репліка Белітунзького корабля під назвою Перлина Маската була побудована в Кантабі поблизу Маската, столиці Оману. Будівництво почалося в жовтні 2008 року, і він відплив до Сінгапуру 16 лютого 2010 року та прибув 3 липня 2010 року.

Корабель примітний тим, що його зшили, дотримуючись техніку будівництва, яка використовувалася на кораблі, що зазнав аварії, а не з використанням більш традиційних методів зєднання дошок за допомогою деревяних шипів або металевих цвяхів. Дау становить 18 м. завдовжки близько 6,4 м. завширшки. Це точне відтворення завдяки вимірюванням, зробленим командою Вальтерфанга під час розкопок.
Див. також

* Музей мистецтва та науки в Сінгапурі
* Дау
* Белітунг

Зовнішні посилання
*  Фотографія Мускатної коштовності, що зберігається в ArtScience Museum
*  Сайт ArtScience Museum
*  Веб-сайт дослідження морського дна
*  Маніфест Тільмана Вальтерфанга
*  From Beneath, A Smithsonian Shipwreck Controversy, NPR
*  Розповідь про відкриття корабля, The Independent

Примітки


Примітки


* 




