Алжирці у Франції це люди алжирського походження або національності, які проживають у Франції. Люди алжирського походження становлять значну частину населення Франції. Деякі іммігрували під час колоніального панування в Алжирі, починаючи з 1920-х років, і велика кількість вирішила емігрувати до Франції з 1960-х років через політичні потрясіння в Алжирі.

Демографіяред.
Перепис 2011 року зафіксував 465 849 людей, які народилися в Алжирі.

Міграціяред.
Міграція алжирців до Франції відбувалася кількома хвилями: у 1913—1921, 1922—1939 та 1940—1954 роках. Зокрема, у 1947—1953 роках Франція спостерігала великий потік магрибських іммігрантів. За ці роки кількість легальних алжирських іммігрантів склала 740 000.

У 1950-х роках французький уряд почав заохочувати алжирську міграцію під тиском бізнесу. Цей тиск був частково спричинений браком робітників у Франції після Другої світової війни (Germain 23). У грудні 1958 року вони заснували Фонд соціальних дій, який підтримав африканських іммігрантів, виділивши 500 мільйонів франків на притулки для іммігрантів з Магрибу та житло. Однак ситуація, в якій перебували ці іммігранти, все ще була неприємною через роботодавців, які брали їх як найману прислугу. Таким чином, їм платили низьку заробітну плату і надавали незначну державну допомогу порівняно з іншими працівниками. Зрештою, багато з них були депортовані назад до Африки. Однак наприкінці 1950-х років кількість алжирських мігрантів у Франції почала перевищувати кількість депортованих, що призвело до різкого зростання чисельності французького алжирського населення.

У 1960-х роках алжирці продовжували намагатися іммігрувати до Франції. Багато з цих людей отримали тримісячні робочі візи, що свідчить про їхній намір попрацювати у Франції протягом короткого періоду часу перед поверненням додому. Однак французький уряд розцінив це як ворожий крок, припускаючи, що ці іммігранти мали намір залишитися в країні назавжди. Таким чином, уряд продовжував регулярно депортувати алжирців. Щоб залишитися в країні, вони повинні були мати французьку адресу, яку мали більшість алжирських іммігрантів. Однак чиновники просто не повірили в справжність їхніх посвідчень та документів; так, у 1960-х роках французький уряд депортував 5–8 % африканських іммігрантів. До 1968 року у Франції було 40 000 африканців.

Причини міграціїред.
Міграційний рух жителів Магрибу до Франції, як правило, пояснюється факторами поштовху. В Алжирі було мало можливостей вільно пересуватися по всьому суспільству, тому багато хто був мотивований переїхати до Франції в пошуках кращого життя. Наявність постколоніальної нестачі економічних можливостей, коли Алжир було звільнено після Алжирської війни, також сприяло збільшенню алжирських іммігрантів. Крім того, деякі магрибці мігрували до Франції, тому що вони мали б більше політичної свободи, щоб протестувати проти французького придушення в Алжирі, ніж у своїй рідній країні.

Історіяред.
Роль алжирців у Другій світовій війні

У 1943—1945 роках приблизно 200 000 магрибців були завербовані до збройних сил Франції. Крім того, додаткові ≈100 000 жителів Магрибу брали участь у військових діях, працюючи у військових галузях.14

Після Другої світової війни

Хоча магрибці відігравали значну роль у військових зусиллях Франції, їхній внесок був проігнорований після війни. Швидше, французький уряд продовжував гноблення в Алжирі, викликаючи гнів північноафриканців у Франції та викликаючи підйом африканських правозахисних груп. Африканські правозахисні групи включають Алжирську популістську партію та Рух за тріумф демократичних свобод.

Расизмред.
У 1950-х роках французький уряд використовував расизм як інструмент для делегітимізації зусиль груп африканських націоналістів. Уряд використовував напругу між різними групами, щоб зобразити алжирських іммігрантів як варварів у пропагандистських кампаніях. Це було дуже ефективно, негативно вплинувши на громадську думку щодо африканських іммігрантів. Опитування Національного інституту демографічних досліджень 1953 року показало, що північноафриканці та німці були на останньому місці за рівнем симпатії до іммігрантів. Прикладом цього впливу є матеріал, опублікований французьким періодичним виданням L'Aurore, в якому було написано:

«У Парижі північноафриканці є фахівцями та рекордсменами з нічного нападу. Араб — це, точніше, злодій, який чекає на розі дороги запізнілого перехожого, якого лупцює заради годинника…»

''– L'Aurore, 1954''

У 1960-х роках цей вид расової пропаганди продовжувався за допомогою інститутів охорони здоров'я. Вони націлювалися на алжирських іммігрантів разом з іншими африканськими іммігрантами з Маврикія, Малі та інших країн. Дослідження, опубліковане в 1963 році під назвою «Чорношкірі робітники в паризькому регіоні» (Les travailleurs noirs dans la region parisienne), окреслило причини того, чому з міркувань охорони здоров'я африканські іммігранти не були корисними для Франції:

«В Африці, де температура коливається від 90 до 100 градусів, вони звикли практично нічого не одягати, а коли вони прибувають до Парижа, особливо під час холодної зими, вони дуже схильні підхопити таку хворобу, як туберкульоз».

У цьому звіті також згадується спосіб харчування африканців як причина відмови від них як працівників. У цих чиновників охорони здоров'я склалося враження, що африканці їдять лише прості продукти, такі як рис і боби, і тому не можуть витримати важке робоче навантаження, яке вимагається від них у Франції. Насправді африканці їли різноманітну здорову та збалансовану їжу. У цьому звіті також стверджувалося, що ці недоліки їжі означали, що африканці страждають від хвороб. Таким чином, африканські іммігранти у Франції повинні були мати при собі банківські книжки з детальною медичною інформацією, і їх часто випадково зупиняли та перевіряли французькі чиновники.

Цей тип расової упередженості відродився наприкінці 1980-х і на початку 1990-х років у французькій політичній партії Національний фронт. Лідер Національного фронту Жан-Марі Ле Пен виступив із гаслом «Два мільйони іммігрантів, два мільйони безробітних». Ле Пен також цитується: «Так, я вірю в расову нерівність… вони не всі мають однакову здатність розвиватися». У цей час книги з чорношкірими дітьми на обкладинках були заборонені. З плином 1990-х років вплив Національного фронту зростав. Група взяла під політичний контроль французьке місто Тулон і пообіцяла відмовити в житлі африканським іммігрантам, які проживають у цьому місті.

Етнічні групиред.
Араби

Араби становлять більшість алжирців, які проживають у Франції.

Бербери

Бербери у Франції складають значну частину алжирської громади в країні.

Євреї

Після здобуття Алжиром незалежності в 1962 році більшість євреїв Алжиру, які отримали французьке громадянство в 1870 році, залишили країну разом із чорними. Переважна більшість переїхала до Франції, решта — до Ізраїлю. Сьогодні більшість євреїв у Франції мають магрибське походження.

Турки

У Франції проживає кілька тисяч алжирських турків, які емігрували або походять від батьків, які приїхали до країни з Алжиру, а не з Туреччини. Деякі алжирці турецького походження зробили внесок у мистецтво, спорт і політику Франції. Наприклад, Нафісса Сід-Кара, яка була першою жінкою-міністром у Французькій П'ятій Республіці, а також першою мусульманкою, яка обіймала посаду міністра у французькому уряді, народилася в родині турецького походження. яка була заснована в Алжирі; її брат Шеріф Сід Кара також був відомим політиком і лікарем. Інші відомі французькі політики алжирсько-турецького походження включають Мурада Кауа, який служив депутатом Алжиру з 1958 по 1962 рік. Серед відомих письменників — Лейла Челлабі, народжена в Марокко, чий батько був алжирським турком, який отримав французьке громадянство; Мустафа Хачіане народився в Алжирі в турецькій сім'ї та зараз проживає в Парижі; і Лейла Себбар по батьківській лінії має турецьке походження через її бабуся. Є також кілька відомих спортсменів алжирсько-турецького походження, включаючи колишнього стрибуна з жердиною та олімпійця Патріка Абаду, а також футболістів Бенджаміна Стамбулі та Мустафу Стамбулі. Численні джерела стверджують, що актриса Ізабель Аджані по батькові має алжирсько-турецьке походження.

