

Микола Дмитриченко ( 19 грудня 1952, Снятин) — ректор Національного транспортного університету, завідувач кафедри виробництва, ремонту та матеріалознавства, доктор технічних наук, професор, Заслужений діяч науки і техніки України, Лауреат Державної премії України в галузі науки і техніки, дійсний член Академії педагогічних наук України (2016), Президент Транспортної Академії України.

Життєпис
Народився 19 грудня 1952 у Снятині Івано-Франківської області в сім'ї вчителів. 1976 закінчив з відзнакою механічний факультет Київського інституту інженерів цивільної авіації, де пройшов шлях від аспіранта, асистента до професора, завідувача кафедри, проректора університету.

У 2000—2002 обіймав посаду начальника департаменту вищої освіти Міністерства освіти і науки України. Входив до складу комісії спеціалістів із розробки проєкту закону України «Про вищу освіту», Концепції розвитку дистанційної освіти в Україні та інших законодавчо-нормативних актів у галузі вищої освіти. З 2003 — ректор Національного транспортного університету та завідувач кафедри виробництва, ремонту та матеріалознавства.

Відомий спеціаліст у галузі машинознавства. Автор та співавтор понад 250 наукових праць, зокрема монографії «Еластогідродинаміка: теорія та практика», навчальних посібників: «Вища освіта та Болонський процес», «Триботехніка та основи надійності машин». Розробник низки нових методів підвищення зносостійкості та надійності машин.

Проходив стажування у вищих навчальних закладах Великобританії, США та Канади. Вільно володіє англійською.

Одружений. Має двох дітей — сина та дочку.

Скандал довкола пам'ятника Пушкіну
Вранці 14 жовтня 2022, на Покрову, почалося переслідування Печерським управлінням поліції ГУНП у м. Києві громадських активістів, які брали участь у процесі демонтажу пам'ятника Пушкіну. Мотивом для цього стала заява до поліції, яка була подана ректором Національного транспортного університету Миколою Дмитриченком. Тобто, столичний університет відкрито став на захист російської ідентичності та Олександра Пушкіна.

Наразі відомо, що через демонтаж бюста Пушкіна, який є відомим символом «русского міра», поліція відкрила кримінальне провадження за частиною 1 статті 296 Кримінального кодексу України — «Хуліганство». Згідно з нормами кодексу, хуліганство — це «грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.»

Тобто демонтаж імперця та символа «русского міра» Пушкіна із публічного простору Києва був розцінений як неповага до українського суспільства. Хоча в умовах широкомасштабного вторгнення російської федерації в Україну для багатьох українців став очевидним той факт, що сама наявність пам'ятників Пушкіну та десяткам інших подібних йому «діячів» в Україні і є тією «особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом».

Отже, переслідування громадських активістів Національною поліцією, яка захищає пам'ятник російського шовініста, відбувається у той час, коли держава-територист росія постійно обстрілює Україну ракетами та дронами-камікадзе.

Микола Дмитриченко відомий репресіями проти студентів та співробітників за часів режиму Віктора Януковича. У 2010—2013 рр. за вказівкою Дмитриченка старости груп організовували студентів на «проплачені мітинги» на підтримку Партії регіонів та міністра освіти Дмитра Табачника — для створення картинки протидії громадській «АнтиТабачній кампанії». 24 серпня 2013 р. Віктор Янукович нагородив Миколу Дмитриченка орденом «За заслуги» І ступеня (Указ Президента України № 448/2013). А під час подій Революції Гідності 2013—2014 рр. за вказівкою одіозного ректора здійснювався моніторинг соціальних мереж студентів та працівників для подальшого відрахування прихильників Євромайдану.

Таким чином, замість того, аби самостійно ініціювати демонтаж пам'ятника Олександру Пушкіну на дев'ятому році війни з російськими окупантами, Микола Дмитриченко вирішив захищати «русскій мір». Хоча у столиці є гарні приклади як мінімум двох університетів — КНУ імені Тараса Шевченка та НМУ імені О. О. Богомольця, які самостійно прибрали меморіальні дошки українофобу Міхаїлу Булгакову зі своїх фасадів.

Чому пам'ятникам Олександру Пушкіну не місце в Україні?
* Пушкін є символом російського імперіалізму, уособленням «вєлікого могучєго русского язика», маркером «русского міра» та ідентичності.
* У своїх творах Пушкін відверто пропагував ненависть до українців та поляків, презирливо ставився до гетьмана Івана Мазепи, підтримував геноцид народів Кавказу.
* Пушкін заперечував державність України — називав Україну «малоросією» і дорікав за прагнення незалежності.

Символічно, що пам'ятник Олександру Пушкіну знаходиться на вулиці Івана Мазепи. Якраз у тому місці, де у 1696 р. на кошти українського гетьмана Івана Мазепи був збудований один з найвеличніших соборів Києва — Військовий Микільський собор. У 1934 р. собор був зруйнований більшовиками, як «розсадник українського буржуазного націоналізму», а на його місці з'явився Палац піонерів. Натомість сам Олександр Пушкін у своїй поемі «Полтава» створив образ немічного, боязкого та старого Івана Мазепи.

Примітки


Посилання
*  Через демонтаж Пушкіна з подачі ректора НТУ поліція Києва переслідує громадських активістів
*  Через Пушкіна та заяву одіозного ректора НТУ поліція Києва почала переслідувати громадських активістів





