

Давид Стефаунссон (;   —  ) — один з найпопулярніших письменників і поетів Ісландії першої половини XX століття. Давид найбільш відомий своєю першою збіркою віршів «Чорне пір'я» () та п'єсою «Позолочені ворота» ().

Біографія
Давид народився 21 січня 1895 року в невеликому селищі Фагрискоугюр (букв. — «найкрасивіший ліс») на узбережжі Гальмастренда на західній стороні Ейяф'єрдюра. Його батьками були Стефаун Бальдвін Стефаунссон, фермер, а потім член Альтінга, і Рагнгейдюр Давідсдоттір. Через хворобу у 1911 році раніше терміну закінчив навчання у середній школі в Акурейрі, потім деякий час лікував плеврит у туберкульозній лікарні у Віфільстадірі біля Рейк'явіка.

У 1915-16 роках Давид жив і навчався у Копенгагені, Данія, де разом з іншими молодими ісландцями заснував поетичну асоціацію «Boðn». Там він познайомився з ісландським літературним критиком Сигюрдюром Нордалом, який був зачарований творчістю Давида і у 1916—1919 роках опублікував сім його віршів у журналах «Eimreiðinn» і «Iðunn».

Після повернення до Ісландії у 1916 році Давид вступив до коледжу в Рейк'явіку, який він закінчив навесні 1919 року. У 1919—1920 роках Давид вивчав філософію в Університеті Ісландії та працював секретарем в Альтінгу. Незадовго до кінця 1919 року вийшла друком його перша збірка віршів «Чорне пір'я» (). Книга стала дуже популярною серед ісландців та отримала схвальні відгуки. Його вірші вважалися жорстокими та емоційними, а казковий стиль був захопливим і, як вважалося, вивільняв пригнічені бажання та навіть пробуджував сексуальність, попри те, що самі вірші не мали жодного сексуального контексту.

Наступні кілька років Давид багато подорожував. У 1920 році він знову побував у Копенгагені, потім жив в Італії у 1920—1921 роках та у Норвегії у 1923—1924 роках. Вірші у двох його збірках — «Вірші» () 1922 року та «Побажання» () 1924 року, багато в чому були натхненні його мандрівками. У 1928 році разом із делегацією ісландських комуністів Давид відвідав Радянський Союз. Хоча йому не зовсім сподобалося побачене, але все ж таки після цієї поїздки він зацікавився соціалізмом і надалі, як і багато ісландських письменників тієї пори, Давид став дотримуватися лівих, соціалістичних поглядів.

У 1925 році Давид влаштувався на постійну роботу бібліотекарем у бібліотеці в Акурейрі та пропрацював там до 1951 року. У 1955 році, до шістдесятиріччя поета, Давид отримав звання почесного громадянина Акурейрі.

У 1926 році він написав роман «Монахи у Мерюведлір» (), у 1941 році — роман «Ісландський Солон» () про Сельві Гельгасона, мрійливого ісландського бродягу XIX століття, чиї інтелектуальні амбіції були задушені суспільством. Свою першу успішну п'єсу «Позолочені ворота» () Давид написав у 1941 році, у 1944 році була видана п'єса «Зброя богів» (), у 1953 році — «Забута країна» ().

Помер Давид неодруженим і бездітним в Акурейрі 1 березня 1964 року у віці 69 років. Його поховали біля церкви в Мерюведлір у Геградалюрі, що на західному березі Ейяф'єрдюру.

Творчість
Книги віршів:

* Svartar fjaðrir (1919; )
* Kvæði (1922; )
* Kveðjur (1924; )
* Ný kvæði (1929; )
* Í byggðum (1933; )
* Að norðan (1936; )
* Ný kvæðabók (1947; )
* Ljóð frá liðnu sumri (1956; )
* Í dögun (1960; )
* Síðustu ljóð (видана посмертно у 1966; )

'''П'єси та романи:

* Munkarnir á Möðruvöllum (1926; )
* Gullna hliðið (1941; )
* Sólon Íslandus (1941; )
* Vopn guðanna (1944; )
* Landið gleymda (1953; )

Збірники статей та нарисів''':

* Ávarp Fjallkonunnar (1954; )
* Mælt mál (1963; )

Літературна премія
У 1991—1997 роках Товариство ісландських письменників () щороку присуджувала «Перо Давида» () — літературну премію імені Давида Стефаунссона, який був одним із засновників товариства у 1945 році.

Примітки


Посилання








