
Порівняння розмірів еоценових сирен; Sobrarbesiren — жовтим
Sobrarbesiren — рід вимерлих сирен, які жили в еоцені, приблизно 47 мільйонів років тому. Тип і єдиний вид, S. cardieli, відомий з безлічі зразків з іспанських Піренеїв. Собрарбесирен був твариною середнього розміру, довжиною 2.7 м і все ще зберігав обидві пари кінцівок. Хоча спочатку вважалося, що Sobrarbesiren напівводні, пізніші дослідження натомість припускають, що вони були повністю водними та вибірково шукали морську траву. На відміну від сучасних дюгонів і ламантинів, у них, ймовірно, не було хвостового плавця, хоча вони виглядала б горизонтально сплощеними.

Опис
Реконструкція зовнішності
Собрарбесірен був сиреною середнього розміру, яка зберегла всі чотири кінцівки в добре розвиненому стані, на відміну від пізніших сирен, які згодом повністю втратили задні кінцівки. За оцінками, його довжина досягала 2.7 м. 

Ніздрі збільшені, втягнуті і нависають через трикутний відросток, утворений обома носовими кістками. Слізні кістки збереглися лише частково й повністю оточені верхньою та лобовою кістками, однак, попри збереження, можна спостерігати невеликі отвори. На лобовій частині немає виступів, а тім'яна не утворює правильного сагітального гребеня, натомість має скроневий гребінь, утворений тім'яними кістками, які зливаються безпосередньо перед вінцевим швом. Потилиця позначена трьома отворами, розташованими у вигляді трикутника безпосередньо перед потилицею. На верхній щелепі збереглися два різці, перший і третій, без жодних ознак другого різця. Як і в пізніших дюгонюватих, перший різець утворює бивень на передньому кінці передщелепної кістки, тоді як третій різець у Sobrarbesiren розташований значно позаду, безпосередньо перед швом між передщелепною та верхньою кістками. Наступні ікла та премоляри не збереглися in situ, але альвеоли, в які вони вписалися, показують, що вони мали лише один корінь. Проте п'ятий і останній премоляр все ще присутній у голотипному черепі. Попри те, що постійний премоляр все ще є відносно малим у порівнянні з молярами, які слідують за ним, наявність постійного премоляра вважається плезіоморфним станом у сирен. Премоляр має один центральний бугор, оточений значно нижчими зовнішніми і внутрішніми куспами. Також присутній передній пояс з власними куспулами. Моляри значно більші за п'ятий премоляр, довші за ширину, двокорінні та трикореневі. 

Хвостові хребці недостатньо добре збереглися, а також ця частина скелета недостатньо повна, щоб визначити, чи був у тварини хвостовий плавець, однак він, ймовірно, був горизонтально сплощеним. Ребра товсті та щільні, а також плоскі та широкі.

Лопатка міцна, і плечова кістка міцна, тоді як ліктьова кістка пряма і не зрощена з відсутнім променем (проте це, ймовірно, пов'язано з віком зразка). Лобкова, клубова та сіднична кістки зрощені, утворюючи довгу та вузьку тазову кістку. Попри те, що вони все ще повністю розвинені, задні кінцівки Sobrarbesiren вже помітно коротші за передні.

Філогенетичний аналіз
Філогенетичний аналіз, проведений Діасом-Беренгером та його колегами, виявив Sobrarbesiren як базальну сирену за межами Dugongidae і більш похідну, ніж прорастоміди і протосіреніди. Вони відзначають, що це дивно, оскільки Sobrarbesiren показує анатомію, яка значно краще пристосована до наземного пересування, ніж більш базальні таксони в їхній філогенії:



Пізніший аналіз ширше використовував нейрокраніальну анатомію Собрарбесірена, використовуючи як раніше відомі зразки, так і нещодавно виявлені останки. Використання цих функцій допомогло краще розпізнати базальні члени Sirenia. Згідно з неявним зважуванням, один із їхніх аналізів відновив Sobrarbesiren як члена нової клади, включаючи Prototherium та Eotheroides, які гніздяться в більш базальній позиції, ніж протосіреніди, на відміну від попередніх досліджень. Однак автори вагаються назвати нову кладу, оскільки вони виявили погану підтримку цього угруповання, а інший їхній аналіз натомість виявив, що рід гніздується у великій політомії:



Палеобіологія
Рух
Кілька характеристик Sobrarbesiren спочатку використовувалися, щоб припустити, що він все ще був здатний підтримувати власну вагу на суші та міг рухатися на чотирьох ногах. Високі нервові шипи могли б допомогти тримати голову у вертикальному положенні, тоді як лобкові та крижово-клубові суглоби зробили б можливим чотириноге пересування. Однак, попри ці анатомічні особливості, Sobrarbesiren все одно був чітко пристосований до життя у воді, як показано в анатомії крижових хребців, яка відрізняється від більш наземних Pezosiren. Беручи до уваги всі інші його пристосування до водного життя (щільні та широкі ребра, втягнуті ніздрі, короткі задні кінцівки, незрощені крижі), Діас-Беренгер та його колеги спочатку висунули гіпотезу, що Собрарбесірен був амфібійним, себто жив і на суші, і у воді. Крім того, вони припустили, що тварина, ймовірно, харчувалася у воді, але, можливо, подорожувала між різними водоймами, що відповідає середовищу, в якому вона була знайдена, як приливна заплава.

Проте пізніша стаття Діаса-Беренгера ближче дослідила задні кінцівки та таз Собрарбесірена, порівнявши їх з іншими базальними сиреніями, китами-археоцетами та провівши їх мікроанатомічний аналіз. Їхні дослідження прийшли до висновку, що стегна дозволяли б широкий спектр рухів задніх кінцівок, тоді як крижові хребці дозволяли бічні рухи. Автори припускають, що під час плавання вона могла рухатися, коливаючи тазом вгору-вниз, одночасно гребучи ногами, подібно до річкових видр. Також можливо, що задні кінцівки Собрарбесірена доповнювали сплюснутий хвіст у його русі, на що вказує торсія, виявлена ​​на стегновій кістці. Однак, на відміну від оригінального опису таксонів, тут автори сумніваються, що тварина могла б ефективно пересуватися по суші. Вони вказують на розвинутий остеосклероз кісток, який значно більший, ніж той, що спостерігається у ластоногих, і більш схожий на той, що відомий у протоцетидових китів. Це могло зробити кістки занадто крихкими, щоб використовувати їх для наземного пересування. Попри це, вони відзначають, що діапазон рухів все одно говорить про те, що тварина активно використовувала ноги для плавання.

Дієта й середовище
Sobrarbesiren пристосований до живлення водними рослинами на морському дні. Поєднуючи ізотопні та морфологічні дані, можна зробити висновок, що Sobrarbesiren харчувався переважно морською травою, а іноді й плавучими рослинними речовинами.

Місцевість Castejón de Sobrarbe-41, як вважають, була каналом у приливній зоні Біскайської затоки, глибоководної морської затоки, розташованої між Піренейським півостровом і материковою Європою в еоцені. Діас-Беренгер та його колеги інтерпретували той факт, що кістки Собрарбесірена добре збереглися, але розрізнені та розсіяні, це означає, що канал, що містить кістки, був заповнений осадом за одну подію, миттєво поховавши кістки.

Примітки






