
Смерть за посаг (англ. Dowry death) — вбивство або доведення до самогубства одружених жінок через суперечки щодо приданого. Смерть за посаг поширена переважно в Індії, Пакистані, Бангладеш та Ірані.

Індія повідомляє про найбільшу загальну кількість смертей за посаг: у 2010 році було зареєстровано 8391 смертей, тобто 1,4 смерті на 100 000 жінок. Смерті за посаг становлять від 40 до 50 % усіх вбивств жінок, які щорічно реєструються в Індії, що є стабільною тенденцією протягом періоду з 1999 по 2016 рік. З поправкою на чисельність населення, Пакистан, де зареєстровано 2000 таких смертей на рік, має найвищий рівень смертності за посаг — 2,45 на 100 000 жінок.

Поширеність у країнах

Індія

Практика заборони
Закон про заборону приданого 1961 року в Індії забороняє вимагати, виплачувати або приймати придане «як винагороду за шлюб», де «придане» визначається як подарунок, який вимагають або дають як передумову для шлюбу. Подарунки, передані без попередньої домовленості, не вважаються приданим і є законними. Прохання або надання приданого може каратися позбавленням волі на строк до шести місяців або штрафом у розмірі до 5000 ₹ (близько 60 доларів США або 2225 гривень).

Індійські активісти за права жінок більше ніж 40 років боролися за закони, які б стримували смерть за посаг, наприклад, Закон про заборону приданого 1961 року та більш суворий розділ 498a Кримінального кодексу Індії (прийнятий у 1983 році). Відповідно до Закону про захист жінок від домашнього насильства 2005 року (PWDVA), жінка може припинити домагання щодо приданого, звернувшись до офіцера з захисту від домашнього насильства. Після проведення польових досліджень Шалу Нігам поставив під сумнів ефективність цих законів, зазначивши, що «суди часто пропонували жінкам обов'язкове консультування, що призводить до небажаних результатів і вузьких варіантів» і, що «закони не можуть ані задовольнити нагальні потреби жертв, ані запропонувати практичні засоби правового захисту щодо медичної допомоги, будинків короткострокового перебування, ясел, психологічної підтримки, притулків або економічної чи матеріальної допомоги жінкам, яких вони потребують найбільше».

Попри те, що індійські закони проти приданого діють десятиліттями, їх здебільшого критикують як неефективні. Практика смертей і вбивств за посаг продовжує відбуватися безконтрольно в багатьох частинах Індії.

Пакистан
У Пакистані надання та очікування приданого (так званий Jahez) є частиною культури — понад 95 % шлюбів у кожному регіоні Пакистану передбачають передачу приданого від родини нареченої до родини нареченого.

Протягом десятиліть у Пакистані зростає кількість смертей через придане. Насильство та смертельні випадки, пов'язані з посагом, стали широко поширеними після того, як Пакистан став незалежною державою. Понад 2000 смертей на рік, пов'язаних із приданим, і щорічними показниками, що перевищують 2,45 смерті на 100 000 жінок внаслідок насильства, пов'язаного з приданим, роблять Пакистан країною, що має найвищий у світі рівень смертності за посаг на 100 000 жінок.

Існує певна суперечка щодо смертності від приданого в Пакистані. Деякі публікації стверджують, що офіційні особи Пакистану не реєструють смертей через придане, і що показники смертності занижені й можуть бути значно вищими. Наприклад, Насрулла повідомляє про загальну середньорічну кількість смертей за посаг на рівні 33 на 100 000 жінок у Пакистані, з яких 49 % були навмисними, або середньорічний показник приблизно 16 на 100 000 жінок.

Законопроєкт Пакистану про придане та шлюбні подарунки (обмеження) 2008 року обмежує ціну приданого на рівні 30 000 PKR (~5000 грн), тоді як загальна вартість весільних подарунків обмежена 50 000 PKR (майже 8400 грн). Закон оголошував незаконними вимоги про придане сім'єю нареченого, а також публічну демонстрацію приданого до або під час весілля. Однак цей та подібні закони проти приданого 1967, 1976 та 1998 років, а також Закон про сімейні суди 1964 року виявилися недієвими. Такі активісти, як SACHET Пакистан, стверджують, що поліція відмовляється реєструвати та переслідувати заяви про домашнє насильство та смертельні травми, пов'язані з приданим.

Різні військові та демократично обрані цивільні уряди в Пакистані намагалися заборонити традиційне демонстрування приданого та дорогих вечірок (walima). Однією з таких спроб були Акт 1997 року, Ордонанс (XV) 1998 року та Ордонанс (III) 1999 року. Вони були оскаржені у Верховному суді Пакистану. Заявник навів низку хадисів згідно з релігійними законами шаріату, щоб продемонструвати, що іслам заохочує валіму та пов'язані з нею звичаєві практики. Заявник стверджував, що спроби уряду Пакистану прийняти ці закони суперечать заборонам ісламу. Верховний суд визнав ці закони та постанови неконституційними.

Іран
Придане — давній звичай Персії, який місцеві називають jahâz (іноді пишеться як jahiziyeh). Про насильство та смерті в Ірані, пов'язані з приданим, повідомляють місцеві газети, а деякі з новин з'являються й в англійських ЗМІ. Про випадки смерті за посаг в Ірані повідомлялося й у дослідженнях у 2014 році. У фільмі іранської режисерки Мар'ям Захірімехр «Нескінченний?» зображено травму, пов'язану зі смертю через придане в Ірані.

Бангладеш
У Бангладеш придане називається «джотук» (бенгальська: যৌতুক), і також є важливою причиною смерті жінок. Від 0,6 до 2,8 наречених на рік на 100 000 жінок, як повідомляється, вмирають через насильство, пов'язане з посагом, в останні роки. Причинами смерті стають самогубства, пожежі та інші форми домашнього насильства. У 2013 році у Бангладеш було повідомлено, що 4470 жінок стали жертвами насильства, пов'язаного з приданим, протягом 10 місяців.

Див. також

* Феміцид
* Убивство честі
* Каро-карі

Примітки



