
Римсько-сардинські війни (лат.: Bellum Sardum) були серією конфліктів, які мали місце на Сардинії в період між ІІІ ст. до н. е. та І ст. н. е. У цих війнах брали участь римляни проти основних корінних племен, які населяли Сардинію: ілійці (пізніше іоли або діагесби), балари і корси Сардинії (біля сучасної Галлури). Боротьба проти сардинців за збереження контролю над прибережними містами займала значну частину зусиль Римської республіки та Римської імперії.

Передумови
Перша Пунічна війна (264—241 рр. до н. е.) між Карфагеном та Римом призвела до того, що Карфаген був вимушений поступитися Сицилією. В 238 році до н. е. римляни захопили острова Сардинію та Корсику. В 232 році до н. е. вони розгромили армію галлів, які вторглися в Середню Італію. Після чого в 229—228 до н. е. Рим захопив частину італійського узбережжя. В 225—224 роки до н.е. римські війська окупували Циспаданську Галлію, а в 223—220 до н. е. — Траспанданську, та встановили контроль над Північною Італією.

Захоплення Сардинії

Рим і Сиракузи допомагали своїм недавнім ворогам, остерігаючись, що африканські повстання (240-239 рр. до н.е) перекинуться на їх території. Коли в Сардинії також збунтувалися карфагенскі найманці та запропонували здати острів римлянам, ті відмовилися. Так само Рим відповів на аналогічну пропозицію бунтівної Утіки.

В обмін на захоплених карфагенянами італійських купців, які почали було постачати повсталих товарами, римляни повернули карфагенских полонених, які залишилися від сицилійської війни (264–241 до н. е). Сенат заборонив італікам торгувати з бунтівниками і, навпаки, всіляко рекомендували забезпечувати карфагенян. Карфагенському уряду було навіть дозволено набирати найманців в Італії. Гієрон також допомагав Карфагену у важкі хвилини облоги. Втім, його допомога крім класової солідарності диктувалася зовсім реальними політичними міркуваннями: він не хотів повного ослаблення Карфагену, так як це надмірно посилило б Рим і поставило б під загрозу незалежність Сиракуз.

Сардинія
Приязна позиція Риму стала змінюватися до кінця повстання, коли вже було ясно, що Карфаген переможе. У 238 році до н. е. сардинські заколотники, яких сильно тіснили туземці, вдруге звернулися до Риму з попередньою пропозицією. На цей раз сенат висловив згоду і став готувати експедицію для окупації острова. Карфагенський уряд висловив протест і, в свою чергу, почав споряджати флот. Римляни скористалися цим, щоб оголосити Карфагену війну. Але виснажені карфагеняни вести нову війну, звичайно, не могли. Вони відмовилися від Сардинії і заплатили Риму 1,2 тис. талантів додаткової контрибуції. Таким чином, Рим без війни придбав великий острів, стратегічне значення якого для Італії було дуже велике, так як він разом з Корсикою прикривав її із заходу. Однак реально опанувати Сардинією було нелегко: потрібен був ряд експедицій, щоб зломити опір войовничих і волелюбних туземців. Тільки в 227 році Корсика і Сардинія були організовані в провінцію, подібно Сицилії. Для управління нею в Римі став щорічно призначатися четвертий претор. Все населення обох островів було обкладено десятиною.

Завоювання Римом острова мало істотне значення для італійської держави. В умовах екстенсивної античної економіки захоплення зазначених територій лінійно збільшував економічний потенціал держави, доставляв додатковий продукт, кількість якого дозволяло не тільки утримувати війська на островах, але і збільшувати дохідну частину римського бюджету, в тому числі хлібом, сіллю, металами (стратегічними продуктами) і рабами (низької, втім, на думку античних авторів, якості). Відповідно і зусилля Рима у Другій Пунічній війні були спрямовані на утримання в своїх руках острова, як джерела стратегічних ресурсів. Карфагену ж було необхідно вибити римлян з Сардинії, щоб, принаймні, позбавити Рим доходів з острова, а при хорошому розкладі і самому отримувати ресурси наявних в Сардинії.

Протягом декількох сотень років Сардинія знову і знову змінювала адміністративну владу, що говорить про труднощі, з якими римляни стикалися при управлінні островом. Караліс був єдиним містом з римськими цивільними правами в поселенні, і острів часто використовувався як місце заслання на материк.

Примітки


Література
* Ковалев С. И. История Рима. Курс лекций Ленинград, Издательство ЛГУ, 1986.
* Немировский А. И., Ладынин И. А., Новиков С., Никишин В. История древнего мира: Восток, Греция, Рим, 2010.
* Кемпбелл, Б. Оксфордський посібник з воєнних дій у класичному світі. Oxford University Press, 2013.
* Разин Е. А. История военного искусства. - 1999

* Bagnall, R. et al. Енциклопедія давньої історії. Вілі-Блеквелл, 2012

Посилання
*  Сардинські епізоди Другої Пунічної війни  
*  History of Sardinia  
*  Outline of the History of Sardinia  






