
Сучасна карта Близького Сходу
Британська зовнішня політика на Близькому Сході включала багато роздумів, особливо протягом останніх двох з половиною століть. Це включало збереження доступу до Британської Індії, блокування російських чи французьких загроз до цьому доступу, захист Суецького каналу, підтримку занепадаючої Османської імперії проти загроз Росії, гарантування поставок нафти після 1900 року з родовищ Близького Сходу, захист Єгипту та інших володінь на Близькому Сході,  та посилення військово-морської ролі Великобританії в Середземному морі. Часові рамки, що викликають серйозне занепокоєння, охоплюють 1770-ті роки, коли Російська імперія почала домінувати в Чорному морі, аж до Суецької кризи середини 20 століття та участі у війні в Іраку на початку 21 століття. Ця політика є невід'ємною частиною історії зовнішніх відносин Сполученого Королівства.


Загроза Наполеона


Наполеон, лідер французьких війн проти Британії з кінця 1790-х років до 1815 року, використовував французький флот, щоб переправити велику армію вторгнення до Єгипту, великої віддаленої провінції Османської імперії. Британські комерційні інтереси, представлені компанією Levant, мали успішну базу в Єгипті, і справді компанія займалася всією дипломатичною діяльністю Єгипту. Британці відповіли і потопили французький флот у битві на Нілі в 1798 році, тим самим потрапивши в пастку армії Наполеона. Наполеон утік. Армія, яку він залишив, була розгромлена британцями, а вцілілі повернулися до Франції в 1801 році. У 1807 році, коли Британія була у стані війни з Османською імперією, британці послали війська до Александрії, але вони зазнали поразки від єгиптян під командуванням Мохаммеда Алі та відступили. . Британія поглинула компанію Levant до Міністерства закордонних справ до 1825 року.

Незалежність Греції: 1821—1833


Перемога союзників над османами під Наварино дає можливість Греції отримати незалежність (1827).

Європа загалом була мирною; тривала війна Греції за незалежність була головним військовим конфліктом 1820-х років.4 Сербія отримала автономію від Османської імперії в 1815 році. Далі в 1821 році почалося грецьке повстання, повстання, опосередковано спонсороване Росією. У греків були сильні інтелектуальні та ділові спільноти, які використовували пропаганду, що повторює Французьку революцію, яка зверталася до романтизму Західної Європи. Незважаючи на жорстокі османські репресії, вони зберегли своє повстання. Такі симпатики, як британський поет лорд Байрон, зіграли важливу роль у формуванні британської громадської думки, яка віддавала перевагу грекам, особливо серед філософських радикалів, вігів та євангелістів 5. Однак провідні діячі британської зовнішньої політики Джордж Каннінг (1770—1827) і віконт Каслрі (1769—1822) були набагато обережнішими. Вони погодилися, що Османська імперія була «варварською», але вони вирішили, що це було необхідне зло. Британська політика до 1914 року полягала в тому, щоб зберегти Османську імперію, особливо проти ворожого тиску з боку Росії. Однак, коли поведінка Османської імперії була неймовірно репресивною щодо християн, Лондон зажадав реформ і поступок .
Перемога союзників над османами під Наварино дає можливість Греції отримати незалежність (1827)


Контекст втручання трьох великих держав полягав у тривалій експансії Росії за рахунок занепадаючої Османської імперії. Проте амбіції Росії в регіоні розглядалися іншими європейськими державами як головна геостратегічна загроза. Австрія побоювалася, що розпад Османської імперії може дестабілізувати її південні кордони. Росія надала сильну емоційну підтримку одновірцям-православним грекам. Британців спонукала сильна громадська підтримка греків. Уряд у Лондоні звернув особливу увагу на потужну роль Королівського флоту в усьому середземноморському регіоні. Побоюючись односторонніх дій Росії на підтримку греків, Британія та Франція зобов'язали Росію договором про спільне втручання, яке мало на меті забезпечити автономію Греції, зберігаючи при цьому територіальну цілісність Османської імперії як стримування Росії .


Держави погодилися за Лондонським договором (1827) змусити османський уряд надати грекам автономію в межах імперії та направили до Греції ескадри військово-морського флоту для забезпечення їхньої політики.Вирішальна морська перемога союзників у битві при Наварино зламала військову міць османів та їхніх єгипетських союзників. Перемога врятувала новонароджену Грецьку Республіку від краху. Але це вимагало ще двох військових втручань: Росії у формі російсько-турецької війни 1828—1829 років і французького експедиційного корпусу на Пелопоннес, щоб змусити вивести османські війська з центральної та південної Греції та остаточно забезпечити незалежність Греції. Грецькі націоналісти проголосили нову «Велику ідею», згідно з якою 800-тисячна нація розшириться, щоб включити всі мільйони греко-православних віруючих у регіоні, який зараз знаходиться під контролем Османської імперії, а Константинополь буде відновлено як його столиця. Ця ідея була антитезою британській меті зберегти Османську імперію, і Лондон систематично протистояв грекам, поки Велика ідея остаточно не зазнала краху в 1922 році, коли Туреччина вигнала греків з Анатолії.

Кримська війна
Кримська війна 1853—1856 рр. була великим конфліктом на Кримському півострові. Російська імперія програла альянсу, який складався з Британії, Франції та Османської імперії. Безпосередні причини війни були другорядними. Довгострокові причини полягали в занепаді Османської імперії та неправильному розумінні Росією позиції Великобританії. Цар Микола I особисто відвідав Лондон і проконсультувався з міністром закордонних справ лордом Абердіном щодо того, що станеться, якщо Османська імперія розпадеться і її доведеться розділити. Цар повністю неправильно сприйняв британську позицію як підтримку російської агресії. Насправді Лондон разом з Парижем виступав проти будь-якого розпаду Османської імперії, особливо проти будь-якого російського посилення. Коли Абердін став прем'єр-міністром у 1852 році, цар помилково припустив, що він отримав британське схвалення агресивних кроків проти Туреччини. Він був здивований, коли британці оголосили війну. Абердін виступав проти війни, але громадська думка вимагала війни, і він був змушений піти. Новим прем'єр-міністром став лорд Палмерстон, який рішуче виступав проти Росії. Він визначив народну уяву, яка вбачала війну проти Росії як відданість британським принципам, зокрема захисту свободи, цивілізації, вільної торгівлі.  Бойові дії в основному обмежувалися діями на Кримському півострові та в Чорному морі. Обидві сторони погано керували операціями; світ був приголомшений надзвичайно високим рівнем смертності внаслідок хвороб. Зрештою британсько-французька коаліція перемогла, і Росія втратила контроль над Чорним морем, хоча їй вдалося відновити його в 1871 році.


У війні програла пихата аристократія, а переможцями стали ідеали ефективності середнього класу, прогресу та мирного примирення. Великим героєм війни була Флоренс Найтінгейл, медсестра, яка привнесла науковий менеджмент і досвід, щоб зцілити жахливі страждання десятків тисяч хворих і вмираючих британських солдатів.за словами історика Р. Б. Маккаллума, Кримська війна: залишилася  класичним прикладом, ідеальною демонстрацією миру, того, як уряди можуть занурюватися у війну, як сильні посли можуть вводити в оману слабких прем'єр-міністрів, як громадськість може легко викликати гнів і як досягнення війни можуть зруйнуватися. Критику війни Брайт-Кобден запам'ятали і значною мірою прийняли. Ізоляція від європейських заплутань здавалася більш ніж будь-коли бажаною.

Захоплення Єгипту, 1882 рік
Як власники Суецького каналу, як британський, так і французький уряди були сильно зацікавлені в стабільності Єгипту. Більшу частину перевезень здійснювали британські торгові судна. Однак у 1881 році спалахнуло повстання Урабі — це був націоналістичний рух під проводом Ахмеда Урабі (1841—1911) проти адміністрації хедіва Тевфіка, який тісно співпрацював з англійцями та французами. У поєднанні з повним хаосом у єгипетських фінансах, загрозою для Суецького каналу та збентеженням престижу Британії, якщо вона не зможе впоратися з повстанням, Лондон визнав ситуацію нестерпною та вирішив покінчити з нею силою. Французи, однак, не приєдналися. 11 липня 1882 року прем'єр-міністр Вільям Е. Гладстон наказав бомбардувати Александрію, що поклало початок короткій вирішальній англо-єгипетській війні 1882 року. Єгипет номінально залишався під суверенітетом Османської імперії, а Франція та інші країни мали представництво, але британські чиновники приймали рішення. Хедив (намісник) був османським чиновником у Каїрі, призначеним султаном у Константинополі. Він призначав Раду міністрів і високі військові чини; він контролював скарбницю і підписував договори. На практиці він діяв під пильним наглядом британського генерального консула. Домінуючою особистістю був генеральний консул Евелін Берінг, 1-й граф Кромер (1841—1917). Він був добре знайомий з британським Раджем в Індії та застосовував подібну політику, щоб отримати повний контроль над єгипетською економікою. Лондон неодноразово обіцяв відійти через кілька років. Він робив це 66 разів до 1914 року, коли відмовився від удавання та взяв на себе постійний контроль.


Історик А. Й. П. Тейлор каже, що захоплення Єгипту «було великою подією; справді, єдиною реальною подією в міжнародних відносинах між битвою при Седані та поразкою Росії в російсько-японській війні». Тейлор підкреслює довгостроковий вплив: Британської окупації Єгипту та  зміну  балансу сил. Це не лише дало британцям безпеку на їхньому шляху до Індії, це зробило їх господарями Сходу Середземномор'я та Близького Сходу. Це позбавило їх потреби стояти на передовій проти Росії в протоках… І таким чином підготувало шлях для франко-російського альянсу через десять років.


Гладстон і ліберали мали репутацію сильної опозиції імперіалізму, тож історики довго обговорювали пояснення цього розвороту політики. Найбільш впливовим було дослідження Джона Робінсона та Рональда Галлагера «Африка та вікторіанська епоха» (1961). Вони зосередилися на «Імперіалізмі вільної торгівлі» та сприяли дуже впливовій Кембриджській школі історіографії. Вони стверджують, що довгострокового ліберального плану на підтримку імперіалізму не було. Натомість вони побачили нагальну необхідність діяти, щоб захистити Суецький канал перед лицем того, що виглядало як радикальний крах закону та порядку, і націоналістичного повстання, спрямованого на вигнання європейців, незважаючи на шкоду, яку це завдало б міжнародній торгівлі та Британській  імперії. Рішення Гладстона було викликане напруженими відносинами з Францією та маневруванням «людей на місці» в Єгипті. Такі критики, як Кейн і Хопкінс, наголошували на необхідності захисту великих сум, інвестованих британськими фінансистами, і єгипетських облігацій, применшуючи ризик для життєздатності Суецького каналу. На відміну від марксистів, вони наголошують на «джентльменських» фінансових і комерційних інтересах, а не на промисловому капіталізмі, який, на думку марксистів, завжди був центральним.


А. Г. Гопкінс відхилив аргументи Робінсона та Галлагера, посилаючись на оригінальні документи, які стверджували, що не було видимої небезпеки для Суецького каналу від руху «Урабі», і що "Урабі та його сили не були хаотичними «анархістами», а радше підтримували закон і порядок. :  Він альтернативно стверджує, що кабінет Гладстона керувався захистом інтересів власників британських облігацій за допомогою інвестицій в Єгипет, а також гонитвою за внутрішньою політичною популярністю. Гопкінс посилається на британські інвестиції в Єгипет, які масово зросли до 1880-х років, частково в результаті боргу хедивів від будівництва Суецького каналу, а також через тісні зв'язки, які існували між британським урядом та економічним сектором.   Він пише, що економічні інтереси Британії виникли одночасно з прагненням одного з елементів правлячої Ліберальної партії до войовничої зовнішньої політики, щоб отримати внутрішню політичну популярність, яка дозволила їй конкурувати з Консервативною партією .  Гопкінс цитує листа від Едварда Малета, тодішнього генерального консула Великобританії в Єгипті, до члена кабінету міністрів Гладстона, в якому він вітає з вторгненням: «Ви воювали в битві всього християнського світу, і історія це визнає. Чи можу я також наважитись  сказати, що це дало Ліберальній партії нову оренду популярності та влади».  Натомість основною мотивацією було відстоювання британського престижу як в Європі, так і особливо в Індії, шляхом придушення загрози «цивілізованому» порядку, яку створювало повстання урабістів .

Вірменія
Керівництво Османської імперії тривалий час вороже ставилося до свого вірменського елементу, а під час Першої світової війни звинуватило його у прихильності до Росії. Результатом стала спроба переселення вірмен, під час якої сотні тисяч загинули . З кінця 1870-х років Гладстон перевів Британію на провідну роль у викритті жорстокої політики та звірств і мобілізації світової громадськості. У 1878—1883 роках Німеччина наслідувала приклад Британії, прийнявши східну політику, яка вимагала реформ османської політики, які б покращили становище вірменської меншини.

Перська затока

Британський інтерес до регіону Перської затоки
Британський інтерес до регіону Перської затоки
У 1650 році британські дипломати підписали договір із султаном в Омані, проголошуючи, що зв'язок між двома націями має бути «розірваним до кінця часів».Британська політика полягала в розширенні своєї присутності в регіоні Перської затоки, з потужною  базою  в Омані. Було використано дві лондонські компанії, спочатку Levant Company, а пізніше East India Company. Шок від експедиції Наполеона в Єгипет у 1798 році змусив Лондон значно зміцнити свої зв'язки в арабських державах Перської затоки, витіснивши французьких і голландських суперників і підвищивши діяльність Ост-Індської компанії до дипломатичного статусу. Ост-Індська компанія також розширила відносини з іншими султанатами в регіоні та розширила операції на південь Персії. Було щось на кшталт протистояння з російськими інтересами, які діяли в північній Персії.Комерційні угоди дозволяли Британії контролювати мінеральні ресурси, але перша нафта була виявлена ​​в регіоні в Персії в 1908 році. Англо-Перська нафтова компанія активувала концесію і швидко стала власністю Королівського флоту.

Основним джерелом палива для нових дизельних двигунів, які прийшли на зміну паровим двигунам, що спалювали вугілля. Компанія об'єдналася в BP (British Petroleum). Головною перевагою нафти було те, що військовий корабель міг легко перевозити паливо для довгих подорожей без необхідності робити повторні зупинки на вугільних станціях.

Аден

Коли Наполеон погрожував Єгипту в 1798 році, однією з його погроз було перекрити доступ Британії до Індії. У відповідь Ост-Індська компанія (EIC) домовилася про угоду з султаном Адена, яка надала права на глибоководну гавань на південному узбережжі Аравії, включаючи стратегічно важливу вугільну станцію. EIC взяв повний контроль у 1839 році. З відкриттям Суецького каналу в 1869 році Аден набув значно більшого стратегічного та економічного значення. Щоб захиститися від загроз з боку Османської імперії, EIC уклав угоди з шейхами у внутрішніх районах і до 1900 року поглинув їх територію. Місцеві вимоги незалежності призвели в 1937 році до визначення Адена колонією корони, окремою від Індії. Прилеглі території були об'єднані як протекторат Західний Аден і протекторат Східний Аден. Близько 1300 шейхів і вождів підписали угоди і залишилися при владі на місцях. Вони чинили опір вимогам лівих профспілок, що базувалися в портах і нафтопереробних заводах, і рішуче виступали проти загрози Ємену включити їх до складу . Лондон вважав військову базу та Ейден важливими для захисту своїх нафтових інтересів у Перській затоці. Витрати зростали, бюджети були скорочені, і Лондон неправильно витлумачив зростаючі внутрішні конфлікти .У 1963 році була створена Федерація Південної Аравії, яка об'єднала колонію та 15 протекторатів. Було оголошено про незалежність, що призвело до Аденської надзвичайної ситуації — громадянської війни за участю підтримуваного Радою Фронту національного визволення, який боровся з підтримуваним Єгиптом Фронтом звільнення окупованого Південного Ємену. У 1967 році лейбористський уряд під керівництвом Гарольда Вільсона вивів  свої війська з Адена. Фронт національного визволення швидко прийшов до влади та оголосив про створення комуністичної Народної Республіки Південний Ємен, скинувши традиційних лідерів у шейхствах і султанатах. Вона була об'єднана з Єменом у Народну Демократичну Республіку Ємен, яка мала тісні зв'язки з Москвою.

Перша світова війна

Османська імперія вступила в Першу світову війну на боці Німеччини і відразу стала ворогом Британії та Франції. Чотири великі операції союзників атакували османські володіння. Галліпольська кампанія з контролю над протоками провалилася в 1915—1916 роках. Перша месопотамська кампанія з вторгненням до Іраку з Індії також провалилася. Другий захопив Багдад у 1917 році. Синайська та Палестинська кампанія з Єгипту була успіхом Британії. До 1918 року Османська імперія зазнала військової невдачі. Наприкінці жовтня вона підписала перемир'я, що означало капітуляцію.
Британські війська входять до Багдада.

Повоєнне планування
У 1920-х роках британські політики обговорювали два альтернативні підходи до проблем Близького Сходу. Багато дипломатів прийняли думку Т. Е. Лоуренса, віддаючи перевагу арабським національним ідеалам.  Інший підхід, очолюваний Арнольдом Вілсоном, цивільним уповноваженим з Іраку, відображав погляди індійського офісу. Вони стверджують, що пряме британське правління було необхідним, а хашимітська родина надто підтримувала політику, яка заважала б британським інтересам. Рішення полягало в тому, щоб підтримати арабський націоналізм, відвести Вільсона в сторону і зміцнити владу в Управлінні колоній.

Ірак
Британці захопили Багдад у березні 1917 року. У 1918 році він був приєднаний до Мосула та Басри в нову державу Ірак, використовуючи мандат Ліги Націй. Експерти з Індії розробили нову систему, яка сприяла прямому правлінню британських призначенців і демонструвала недовіру до здатності місцевих арабів до самоврядування. Старі османські закони були відкинуті та замінені новими кодексами цивільного та кримінального права, заснованими на індійській практиці. Валютою стала індійська рупія. Армія та поліція були укомплектовані індіанцями, які довели свою вірність британському Раджу. Масштабне повстання 1920 року в Іраку було придушене влітку 1920 року, але воно стало головним стимулом для арабського націоналізму. Турецька нафтова компанія отримала монополію на розвідку та видобуток у 1925 році. Важливі запаси нафти були вперше виявлені в 1927 році; назву було змінено на Іракську нафтову компанію (IPC) у 1929 році. Вона належала консорціуму британських, французьких, голландських і американських нафтових компаній і управлялася британцями, поки не була націоналізована в 1972 році. Британці правили під керівництвом Ліги мандат з 1918 по 1933. Формальна незалежність була надана в 1933, але з дуже потужною британською присутністю на задньому плані.

Друга Світова війна

Ірак
Англо-іракська війна (2–31 травня 1941) — британська воєнкампанія  по відновленню контролю над Іраком та його основними нафтовими родовищами. Рашид Алі захопив владу в 1941 році за допомогою Німеччини. Кампанія призвела до падіння уряду Алі, повторної окупації Іраку британцями та повернення до влади регента Іраку, принца Абд аль-Ілаха, британського союзника. Британці розпочали широку продемократичну пропагандистську кампанію в Іраку в 1941—1945 роках. Це сприяло Братству свободи, щоб прищепити громадянську гордість незадоволеній іракській молоді. Риторика вимагала внутрішньополітичних реформ і застерігала від посилення комуністичного впливу. Було активно використано Атлантичну хартію Черчилля-Рузвельта. Однак ліві групи застосували ту саму риторику, щоб вимагати виведення Британії. Пронацистська пропаганда була придушена. Гаряча комбінація пропаганди демократії, рухів за реформи в Іраку та зростаючих вимог щодо виходу Британії та проведення політичних реформ стала каталізатором післявоєнних політичних змін.

У 1955 році Сполучене Королівство було учасником Багдадського пакту з Іраком. Король Іраку Фейсал II здійснив державний візит до Великобританії в липні 1956 року. Британці мали план використати «модернізацію» та економічне зростання для вирішення ендемічних проблем Іраку соціальних та політичних заворушень. Ідея полягала в тому, що збільшене багатство завдяки видобутку нафти зрештою просочиться до всіх елементів і таким чином відверне небезпеку революції. Нафта була видобута, але багатство ніколи не досягало рівня еліти. Політико-економічна система Іраку поставила на вершину влади безпринципних політиків і багатих землевласників. Контроль залишався за допомогою всепроникної системи патронажу. Як наслідок, дуже мало з величезного багатства було розпорошено людям, і заворушення продовжують зростати. У 1958 році монарх і політики загинули під час жорстокого націоналістичного армійського повстання.

Суецька криза 1956 року
Суецька криза 1956 року стала великою катастрофою для британської (і французької) зовнішньої політики і залишила Британію другорядним гравцем на Близькому Сході через сильний спротив Сполучених Штатів. Ключовим кроком стало вторгнення до Єгипту наприкінці 1956 року спочатку Ізраїлем, потім Британією та Францією. Мета полягала в тому, щоб відновити контроль Заходу над Суецьким каналом і усунути єгипетського президента Гамаля Абдель Насера, який щойно націоналізував канал. Після початку бойових дій інтенсивний політичний тиск та економічні загрози з боку Сполучених Штатів, а також критика з боку Радянського Союзу та ООН змусили трьох загарбників відступити. Цей епізод принизив Велику Британію та Францію та зміцнив Насера. Єгипетські війська зазнали поразки, але вони перекрили канал для всіх суден. Три союзники досягли ряду своїх військових цілей, але канал був марним. Президент США Дуайт Д. Ейзенхауер рішуче попередив Великобританію не вторгатися; він погрожував завдати серйозної шкоди британській фінансовій системі, продавши облігації уряду США в фунтах стерлінгів. Суецький канал був закритий з жовтня 1956 року до березня 1957 року, що призвело до великих витрат для британських судноплавних компаній. Історики дійшли висновку, що криза «означала кінець ролі Великої Британії як однієї з найбільших світових держав».

На схід від Суеца


Після 1956 року добре використовувана риторика про роль Великобританії на схід від Суеца ставала все менш значущою. Незалежність Індії, Малайї, Бірми та інших менших володінь означала, що Лондон мав незначну роль і мало військових чи економічних активів для підтримки. Значення Гонконгу зростало, але він не потребував військової сили. Лейбористи були при владі, але обидві партії погодилися з необхідністю скорочення оборонного бюджету та перенаправлення уваги на Європу та НАТО, тому сили були скорочені на схід від Суеца.

Примітки





