
Буди́нок Микі́льського військо́вого собо́ру (Будинок готелю Військово-Микільського монастиря) — колишній прибутковий будинок Микільського військового монастиря. Модернізована форма неоренесансу. За визначенням дослідників, кам'яниця — характерний зразок житлової забудови Києва початку ХХ сторіччя. Єдина уціліла споруда Микільського монастиря. Пам'ятка архітектури і містобудування місцевого значення (охоронний номер 448-Кв).

Історія
Прибутковий будинок для церкви Великого Миколи спроєктував єпархіальний архітектор Євген Єрмаков. Будівлю спорудили на місці огорожі військового собору поряд із надбрамною дзвіницею 1750-х років (знищена 1934).

Планувалося спорудити три поверхи, але в ході робіт надбудували ще один поверх та обладнали трьома ліфтами («підйомними машинами»). У 1911-1914 роках під'єднали до водогону, каналізації та електромережі. На подвір'ї спорудили пральню, двірницьку, цегляну льодовню, 15 сараїв із льохами, два дровники й туалети.

О. Рогоза (позаду гетьмана Павла Скоропадського) на огляді Сірожупанників. Печерськ, 27.08.1918

1914 року в приміщеннях містилося Київське друге піхотне училище. Військовому відомству здали будинок у користування за умови не розквартировувати у ньому військові частини. Підвальний і другий поверхи перепланували для потреб військових. Тут мали розмістити гімнастичну і фехтувальну залу, бібліотеку з читальнею, їдальню, буфетн, кухню, посудомийню, клас зброї, цейхгауз і склади.

У травні—грудні 1918 року в будинку розміщувалось Військове міністерство Української Держави, яке очолював до листопада військовий міністр генерал-бунчужний О. Рогоза, а до грудня 1918 року — генерал-хорунжий Б. Шуцький.

1922 року прибутковий будинок націоналізували й облаштували в ньому «будинок-комуну» заводу «Арсенал». 1930 року його перебудували. До 1980-х років у ньому розміщувався заводський гуртожиток.

Архітектура
Чотириповерхова, цегляна, пофарбована, прямокутна у плані, трисекційна кам'яниця має льохи, вальмовий дах і бляшану покрівлю. Фасад вирішений у стилі неоренесансу, оздоблений цегляним і ліпленим декором. Осі парадних входів акцентовані заскленими вертикальними смугами сходових кліток, які вінчають фронтони параболічного абрису з круглими даховими вікнами. Над пряслами — рельєфний аркадний фриз і глухий парапет на стовпчиках. Перший поверх рустований. Над ним — гурт із рядом зубців, який з'єднується з архівольтами порталів. Парадні входи фланковані модерністичними пілонами. Віконні прорізи аркові з архівольтами і прямокутні з перемичками або півциркульними сандриками. Фасади оздоблені мереживом цегляного мурування і ліпленим акантовим листям.

Сучасний стан
2006 року будівлю віддали в оренду приватним особам. 2008 року їй надали статус пам'ятки архітектури і містобудування місцевого значення. 23 лютого 2011 року будівлю продали ПАТ «Аріал». Згодом будівлю викупив «Дельта Банк». Новий власник планував пристосувати її під офісно-торговельний центр. 13 листопада 2013 року Київська міська рада передала банку в оренду на 25 років земельну ділянку площею 0,4216 гектар із земель комунальної власності (кадастровий номер 8000000000:82:006:0055). 

Однак власник не виконав своїх обов'язків з реставрації пам'ятки. Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради неодноразово направляв банку відповідні приписи. Стан приміщень будівлі визнали незадовільним, а технічний стан — аварійним. Водночас на замовлення власника розробили проєкт забудови нового офісного центру.

У березні 2015 року банк визнали неплатоспроможним. На майно наклали арешт. Будівля перейшла в іпотеку Національному банку в рахунок забезпечення виконання «Дельта Банком» своїх зобов'язань з отриманого кредиту рефінансування. Майновий комплекс загальною площею 6 715,8 м2 виставили на продаж на аукціоні. 11 грудня 2017 року будівлю продали за 210 млн гривень.

Примітки


Джерела
* 










