

Річард Норман (Дік) Манчестер (;  ) — австралійський учений, член Академії наук Австралії з 1989 року, відомий своїми дослідженнями радіопульсарів.

Біографія

Ранні роки
Дік Манчестер народився 5 червня 1942 року у Греймуті, на західному березі Нової Зеландії. Дитинство Діка пройшло в маленькому місті Вайматі (Waimate) у Південному Кентербері, на східному березі Південного острова, де Дік закінчив початкову та середню школу. Він зберігає новозеландське громадянство, але нещодавно, оскільки стало можливим подвійне громадянство, став і громадянином Австралії.

У 1960 році Дік вступив до Університету Кентербері у Крайстчерчі за технічною спеціальністю, отримавши стипендію Пошти Нової Зеландії. Через рік Манчестер перевівся на фізичну спеціальність і змушений був повернути отримані гроші Пошті, але не помилився: вже у 1962 році блискучий студент отримав премію Гайдона Університету Кентербері, у 1963 році отримав додаткову стипендію як один з найкращих студентів університету. У 1964 році Дік здобув ступінь бакалавра з відзнакою з фізики і продовжив освіту в аспірантурі Університету, приєднавшись до групи доктора Кліфтона Дарфілда Елльєтта (Clifton Darfield Ellyett), який займалася дослідженнями іоносфери. У лютому 1965 року Елльєтта запросив на професорську посаду Ньюкаслський університет в Австралії, і Елльєтт забрав із собою п'ятьох членів групи, включно з Діком. У Ньюкаслі Манчестер познайомився з Барбарою Ніколсон (Barbara A Nicholson), згодом бакалавром з відзнакою з математики та магістром з теоретичної фізики. Вони одружилися у лютому 1967 року та мають трьох дітей.

В Австралії Дік зайнявся геомагнітними мікропульсаціями (geomagnetic micropulsations) — флуктуаціями магнітного поля Землі із частотою близько одного Герца. Розробивши оригінальну теорію, що вони викликаються обуреннями від сонячного вітру у зовнішній магнітосфері Землі, які потім спускаються через авроральні зони магнітного поля до поверхні та далі розповсюджуються в екваторіальні області планети через хвилевідний шар F2 іоносфери, він переконав Ньюкаслський університет розгорнути Гобарта (Hobart) і Ньюкасла, і за результатами вимірів показав, що швидкість розповсюдження цих мікропульсацій на північ відповідає швидкості Альфвена цього шару та корелює з f0F2 — критичною частотою шару F2, таким чином довівши свою теорію. У 1969 році Дік отримав ступінь доктора філософії з фізики від Ньюкаслського університету .

Початок захоплення радіоастрономією
Наприкінці аспірантури Дік вирішив зайнятися радіоастрономією, яка у той час бурхливо розвивалася, інтерес до якої підігрівав у ньому його дядько-радіоінженер. У листопаді 1967 року він разом із дружиною здійснив візит Джону Болтону з Обсерваторії Паркса, який, хоч і не був особливо вражений, все ж таки запропонував Діку роботу в Обсерваторії. Умовою був обмін досвідом: у той момент Обсерваторія чекала на прибуття першого замовленого для неї комп'ютера, PDP-9, і в обмін на навчання радіоастрономії Дік мав програмувати його. Дік і Барбара переїхали у Паркс у лютому 1968 року, а комп'ютер прибув у квітні 1969 року, і першими завданнями Діка стали асемблерні програми для зняття та обробки даних з радіотелескопа.

Хоча Дік був присутній у контрольному центрі радіотелескопа 8 березня 1968 року, коли були проведені перші записи радіовипромінювання пульсарів у Парксі, він не займався пульсарами до лютого 1969 року, коли Дік почав допомагати Радхакрішнану у спостереженнях пульсара Вела, які вели сучасної моделі пульсара та знайшли перший виявлений глітч.

У липні 1969 року Дік став постдоком Національної радіоастрономічної обсерваторії у Шарлотсвіллі, штат Віргінія, США, де протягом двох років здійснював програму масштабного дослідження поляризації випромінювання пульсарів і проявів у ній ефекту Фарадея. Під час цих досліджень він познайомився з Джозефом Тейлором і Річардом Г'югеніном, які у той час працювали в Університеті Массачусетсу в Армгерсті, у 1971 році Діка запросили туди, де він працював до 1974 року.

Кар'єра в CSIRO
У 1974 році Дік повернувся до Австралії на посаду старшого наукового співробітника (Senior Research Scientist) Відділення радіофізики Державного об'єднання наукових і прикладних досліджень (Commonwealth Scientific and Industrial Research Organisation, CSIRO) в Еппінгу (Epping). Невдовзі після повернення він закінчує спільно з Тейлором першу у світі монографію про пульсари «Пульсари» («Pulsars»), яка вийшла у 1977 році та досі часто цитується.

З 1980 до 1987 рік Дік був главою Астрофізичної групи Відділення радіофізики. У 1989 році його обрали членом Австралійської академії наук й отримує посаду головного наукового співробітника (Chief Research Scientist) в Австралійському національному агентстві телескопічних спостережень, CSIRO. У ці роки він активно розвиває міжнародне співробітництво в галузі астрофізики пульсарів із Китаєм. У 1997—2000 роках Дік був ад'юнкт-професором Школи фізики Університету Мельбурна. З 1997 року Манчестер є запрошеним професором Пекінського університету, з 2001 року — запрошеним професором Університету Сіднея, з 2002 року — почесним професором Національних астрономічних обсерваторій Китаю.

Робота у відставці
З 2008 року Манчестер офіційно пішов у відставку з CSIRO, але продовжував брати активну участь у дослідженнях. У 2009 році він виступив запрошеним доповідачем про пошук гравітаційних хвиль через таймінг пульсарів на конференції MG12 у Парижі. У 2009—2012 роках Манчестер був президентом 31 комісії «Час» Міжнародного астрономічного союзу, потім з 2013 до 2015 року входив там же до робочої групи з перевизначення UTC.

Наукова робота
Основні наукові здобутки Манчестера пов'язані з вивченням пульсарів. Він у співавторстві з Тейлором написав першу у світі монографію про пульсари «Пульсари» («Pulsars»), яка вийшла у 1977 році. Разом з Ендрю Ліном у 1988 році він опублікував важливу роботу з поляризації радіовипромінювання пульсарів, на основі якої надалі у 2006 році склали карту магнітного поля Галактики. З кінця 2000-х років Манчестер входить до колаборації Fermi, вивчаючи гамма-випромінювання пульсарів. Також група Діка Манчестера з 1988 року спостерігає залишок наднової SNR 1987A у радіодіапазоні, досліджуючи його взаємодію з міжзоряним середовищем.

Разом з Ліном Манчестер також був одним з організаторів серії найуспішніших оглядів неба з метою пошуків пульсарів, які проводилися на радіотелескопі Паркса, протягом яких було відкрито більше тисячі пульсарів — більш ніж удвічі більше, ніж на решті радіотелескопів світу разом узятих. У 2003 році знайшли перший подвійний пульсар PSR J0737-3039A/B, обидві компоненти якого є пульсарами. Цей пульсар настільки тісний з орбітальним періодом всього 2,4 години, що протягом трьох років спостережень він дав підтвердження величини ефектів загальної теорії відносності з точністю 0,05 %. Група Діка Манчестера також створила та з 2005 року забезпечує роботу вебкаталогу пульсарів Australia Telescope National Facility Pulsar Catalogue, а також є розробником програмного забезпечення для пошуку та таймінгу пульсарів. З 2003 року Манчестер займається великим проєктом прецизійного таймінгу мілісекундних пульсарів для пошуку гравітаційних хвиль низької частоти.

Перу Манчестера зі співавторами належать понад 360 наукових статей у наукових журналах, які мають понад 15000 цитувань — у 2002 році він став членом-засновником Зали слави високоцитованих дослідників Інституту наукової інформації ().

Визнання

; Членство у професійних організаціях

* Член CSIRO, 2007
* Почесний член Королівського товариства Нової Зеландії, 1997
* Член Австралійської академії наук, 1989

; Премії

* Премія CSIRO за наукові досягнення щодо сукупності заслуг (), 2007

Основні праці

;Монографія
* 

;Полювання за пульсарами
* 
* 
* 

;Випромінення пульсарів
* 
* 
* 
* 
* 

;Подвійний пульсар
* 
* 
* 

;Прецизійний таймінг пульсарів і пошук гравітаційних хвиль
* 
* 
* 
* 
* 

;Колаборація Fermi — гамма-випромінювання пульсарів
* 
* 
* 
* 


Примітки


Посилання






