
И-207 - радянський поршневий винищувач, побудований в середині 1930-х років за проектом авіаконструкторів Олексія Боровкова та Іллі Флорова .

Історія створення
Начальник ВПС РСЧА Яків Алксніс запропонував групі конструкторів авіаційного заводу № 21 побудувати винищувач відповідно до вимог ВПС . Передбачалося вести роботу відповідно до прийнятого на той час майже повсюдного підходу: у вільний час на громадських засадах.

7211
Конструкторський колектив сформувався на початку 1935 року. Боровков та Флоров стали основними генераторами ідей. Літак повинен був мати переваги біпланів і монопланів . Для вирішення суперечливих вимог було прийнято рішення створити біплан із вільнонесучими крилами, без стійок та розчалок. Було використано дворядний 14-циліндровий зіркоподібний двигун повітряного охолодження М-85 потужністю 800 л. с. на висоті 3850 м. Своїм коротким товстим фюзеляжем літак нагадував І-16 . Для покращення огляду кабіна пілота була зсунута максимально назад. Крила були металевими з гладкою обшивкою. Крила були виконані у вигляді жорсткого кесона в носінні крила, утвореного обшивкою, підкріпленою внутрішнім гофром . Така конструкція крила в СРСР була використана вперше.

Центральна частина фюзеляжу, що примикала до двигуна, була зварною сталевою фермою, прикритою з боків знімними кришками. Хвостова частина фюзеляжу була виконана як дерев'яний монокок . Шасі, що не забирається, колеса і стійки були закриті обтічниками .

На початку 1936 був створений повнорозмірний макет літака, який був прийнятий до виробництва. У документах він позначався "літак 7211": тип 7, завод № 21, 1-й екземпляр. Творці називали свій літак "сімкою". Через постійно зростаюче виробництво І-16 терміни виготовлення «сімки» затягувалися. Він робився через голову начальників цехів, після роботи та у вихідні дні, за особистою домовленістю з майстрами.

У цей час командування ВПС почало охолонувати до біпланів і з його подачі було припинено виробництво І-15 . Такі тенденції могли призвести до припинення роботи над «сімкою». Однак у боях в Іспанії І-15 добре зарекомендував себе, що призвело до відродження інтересу до біпланів. Від Миколи Полікарпова почали вимагати негайних покращень І-15 для відновлення його виробництва. Згадали і про «сімку», творців якої почали поспішати.

Перший політ було виконано 6 травня 1937 року льотчиком-випробувачем Л. М. Максимовим. Випробування показали простоту зльоту та посадки, відмінну стійкість та керованість у всьому діапазоні швидкостей, що дозволяли пілотувати літак льотчикам середньої кваліфікації. За деякими параметрами літак випереджав І-15 та І-16. Але деякі із заявлених характеристик не були витримані. Однак конструктори вважали, що за більш якісного виготовлення планера та ретельно підібраного гвинта вдасться досягти обіцяних показників. Літаком зацікавилося керівництво ВПС. Вирішили відправити винищувач на державні випробування. Проте 22 липня 1937 року під час ознайомчого польоту літак розбився, льотчик-випробувач Едгард Преман загинув. Причиною катастрофи став жиклёр карбюратора, що засмічився . Було заарештовано директора заводу Мірошников і головного конструктора моторного заводу в Запоріжжі А. З. Назарів.

Микола Полікарпов, якому було доручено оцінити потенціал літака, озвався про нього критично, поставивши під сумнів можливість досягнення заявлених характеристик. Можливо, однією з причин такого відкликання було те, що прийняття до виробництва «сімки» могло загальмувати будівництво досвідченого літака «Іванів» самого Полікарпова та модифікованого І-16. Проте, у вересні 1937 року урядом було ухвалено рішення про випуск військової серії винищувачів 7211. Але вказівка дивним чином не дійшла до виконавців, а в листопаді того ж року було заарештовано головного ініціатора будівництва літака Яків Алксніс.

І-207
Через вісім місяців Боровкову та Флорову було запропоновано побудувати три покращені літаки типу 7211. Передбачалося використовувати більш легкий двигун М-62. Для прискорення роботи творцям літака виділявся дослідний цех заводу № 21. Три екземпляри літака мали бути готовими у вересні, жовтні та грудні 1938 року.

Влітку 1938 року головним конструктором заводу № 21 було призначено Михайла Пашиніна. Він став будувати винищувач своєї конструкції. Боровкову та Флорову запропонували перебратися на авіазавод № 207 у Довгопрудному, взявши із собою 12 співробітників.

Завод №207 був побудований з італійською допомогою для будівництва дирижаблів . На Довгопрудненському заводі на початку 1938 року пройшла низка арештів, у тому числі було заарештовано директора заводу. Новий директор мав багато своїх турбот, тому до квітня 1939 року робота з винищувача не велася. Лише після згортання виробництва дирижаблів справа зрушила з мертвої точки. Також надали допомогу візити на завод шанувальника літака Якова Смушкевича .

Модифікований варіант отримав назву І-207 за номером заводу. Будувалися два екземпляри. Один був оснащений двигуном М-62 (І-207/1), другий - двигуном М-63 (І-207/2). Від первісного варіанта вони відрізнялися довшим фюзеляжем, нерухомим козирком кабіни пілота та іншими змінами. Однією з головних переваг літака автори вважали його технологічність і готовність до масового виробництва.

І-207/1 здійснив перший політ 29 червня 1939 року. Випробовували літак льотчики Максимов та Стефановський . Замість заявленої швидкості 490 км/год на ньому вдалося досягти лише 437 км/год на висоті 4750 м. Зазначалося, що переваг перед літаком, що вже знаходиться у виробництві І-153, не має. У той же час зазначалися і позитивні якості І-207. Тому передбачалося зробити невелику серію, в ході роботи над якою сподівалися зменшити вагу літака, встановити шасі, що прибирається, і збільшити максимальну швидкість.

Тим часом було закінчено створення І-207/2. Його випробування тривали до 22 травня 1940 року. Однак, незважаючи на потужніший мотор, цей екземпляр також не показав заявлених характеристик.

І-207/3
Конструктори зосередили свої зусилля на виробі І-207/3. Літак було закінчено у листопаді 1939 року. На ньому було встановлено шасі, що забирається. На випробуваннях було досягнуто максимальної швидкості 486 км/год на висоті 5000 м, час віражу становив 17 с. Додатково поліпшити характеристики могла установка потужніших моторів М-64 або М-65, які б підняти швидкість до 550 км/год. Однак такі двигуни так і не з'явилися.

І-207/4
Творці стали працювати над установкою редукторного двигуна М-63Р з подовженим валом, який дозволив би покращити аеродинаміку носової частини. Літак отримав позначення «виріб 9», інші назви І-207/4 та І-209.

Розробка була закінчена до травня 1940 року. Проте на той час літак було знято з плану досвідчених робіт, фінансування було припинено, робітники переведені на інші ділянки, оснащення та частина обладнання опинилась на вулиці. Після численних звернень до керівництва дозвіл на будівництво було отримано. Можливою причиною такого рішення є необхідність, що виникла на той час, у пікіруючому бомбардувальнику . Війна з Фінляндій 1939-1940 років показала необхідність у літаках, здатних руйнувати довгострокові оборонні споруди. Спроби пристосувати цих цілей ДБ-3 і СБ виявилися невдалими.

Для вирішення цієї проблеми Володимир Вахмістров запропонував озброїти винищувачі І-16, які підвішують під бомбардувальник ТБ-3, бомбами ФАБ-250 і скидати їх з пікірування. Ідею було підтримано керівництвом. Оскільки І-207 сам міг злітати з напівтонного вантажу, було запропоновано використовувати його як пікірувальник. Випробування, що проходили у вересні-жовтні 1940 року, показали добрі результати. Проте через малу дальність польоту від реалізації проекту відмовилися.

Подальша доля літаків
Перші два екземпляри були передані як натурні експонати до демонстраційної зали МАІ . Під час Великої Вітчизняної війни їх відправили на переплавку. І-207/2 використовувався для продувок в аеродинамічній трубі ЦАГІ . І-207/3 якийсь час літав з аеродрому льотно-випробувального інституту в Раменському . Пізніше він випробовувався з прямоточними реактивними двигунами Ігоря Меркулова .

Льотно-технічні характеристики
 І-207
Приведены характеристики модели И-207/3.


; Технические характеристики

* Экіпаж: 1
* Довжина: 6,34 м
* Размах крил: 6,98 м
* Висота: 3,46 м
* Площа крила: 18 м²
* Маса пустого: 1521 кг
* Нормальна взлітна маса: 1879 кг
* Силова установка: 1 ×  М-63
* Потужність двигунів: 1 × 1000 л. с.

; Літні характеристики

* Максимальна швидкість: 486 км/ч
* Крейсерска швидкість: 405 км/ч
* Практична дальність: 640 км
* Практичний потолок: 10 200 м
* Швидкопідйемність: 1087 м/мин

Посилання


* 


