Селище Динасовського заводу "Динас"-колишне селище розташоване у північно-східній частині міста Покровськ. У селищі розташований Червоноармійський Динасовий Завод. Через селище проходить Автошлях Т 0504 який з'єднує міста Дніпро та Бахмут.


==Історія==
Громадська війна
Бунти відбулися тут через день після бунтів у центрі міста. Вже після цього тут були створені громадські комітети, до складу яких увійшли переважно власники й заможні селяни. До Гришинського міського громадського комітету були обрані: 6 власників, 1 службовець, 3 залізничники, один лікар та два машиністи. Перший склад громадських комітетів району очолювали есери. Більшовицької організації до самого Жовтневого перевороту в місті не існувало.

6 березня обрано Раду робітничих депутатів, у якій переважали меншовики та есери. Незабаром при раді була створена селянська сесія.

Так, під час відзначення 1 травня 1917 року, коли робітники Західно-Донецького і двох сусідніх руднів зійшлися на спільний страйк, робітники Лисогірської копальні, підтримуючи есерів і меншовиків, стали викрикувати «Геть більшовиків» і почали розходитися з мітингу. На загальноміському мітингу колаборанти-провокатори Мідне та Біленький також спробували виступити, але, заледве непобиті, були арештовані при спробі сховатися, і тільки після переговорів, за наказом начальника поліції, есера Давидова, їх було звільнено.

До часу Жовтневого перевороту становище в місті значно змінилося. Тривала війна, зростання цін, відмова промисловців підвищити заробітну плату і розповіді про жахи війни солдатів фронтовиків, що поверталися з фронту, усе це змінило ставлення містян до Тимчасового уряду, есерів і меншовиків. Була проведена масштабна агітаційна пропаганда більшовиків.

У дні Жовтневого перевороту в місті була здійснена спроба створення районного військово-революційного комітету. Частина залізничників організувала свій транспортний «ревком», до якого входили Шнібель, Кондратенко, Череватенко, І Сурін, Н. Боровий. Дещо пізніше промисловці й залізнична адміністрація міста відповіли спротивом Жовтневому перевороту. Рада представників російсько-більшовицьких окупантів спробувала встановити тотальний контроль над виробництвом міста, на транспорті також були створений технічні контрольні комісії, до установ були приставлені, так звані, озброєні комісари.

У грудні 1917 року — січні 1918 року була проведена організація Червоної гвардії та роззброєння 3-ї кавалерійської дивізії, окремі частини якої перебували в околицях міста. Роззброєнням керував С. А. Хилько, який діяв за дорученням Центрального революційного комітету Донбасу Так звана Червона гвардія міста за неперевіреними джерелами місцевих комуністів налічувала 1000 осіб.
Демобілізація німецької армії, західний фронт, (1918)
Навесні 1918 року, у зв'язку з наближенням до Донбасу військ і частин Армії УНР місцеві громадяни, поміщики й багаті селяни стали чинити активний опір озброєним загонам більшовиків. Під приводом оборони Гришиного від наступу частин Армії УНР, у місті створили додаткові окупаційні загони Червоної армії. За розпорядженням ревкому поблизу села Сергіївка, за містом Гришине рили окопи. Для проведення цієї роботи ревком під загрозою розстрілу мобілізував усе населення від 18 до 45 років. Після недовгої перестрілки, загони Червоної гвардії відступили з міста, і 21 квітня місто було зайняте спільними силами Четверного союзу. У місті була створена Волосна земська управа. Для виконання норм реквізиції та її прискорення німці, за прикладом більшовиків, почали брати заручників. Профспілки гірників і залізничників були заборонені, вони пішли у підпілля. Керівництво профспілковими організаціями взяв на себе Горнотруд. У нелегальних правліннях союзу працювали Яковенко, Печериця, Стебні, Казаков. Головним завданням була робота з підготовки загального страйку. У серпні 1918 року залізничники Гришиного приєдналися до загального страйку. Був організований так званий, маріонетковий страйковий комітет з Бакакіна, Стрельцова і Говора. У день початку страйку робітники транспорту розбіглися навколишніми хуторами, селами й полями, аби їх силою не вивели на роботу. За документально невстановленими даними, німці та залізнична адміністрація почали застосовувати репресивні заходи: закривали кооператив, обмежували доступ до питної води, почали виселяти з квартир.
Вільна територія
У листопаді німці почали спішно евакуюватися. Коли в зв'язку з відходом німців відбулося падіння гетьманату, на станції Гришине з'явилися  зі слів Віктора Білаша. "Центр Махно, — це Гуляйпільський повіт, а махновщини — Гуляйпільський, Гришинський, Маріупольський, Олександрівський і Бердянський повіти "|альт= перші збройні загони УНР, які організували охорону залізниці. Командири цих загонів оголосили, що вони є представниками влади України в місті. У середині листопада начальник української частини, сотник Гудвило, отримав директиву від свого командування роззброїти колаборантську Гришинську варту, але у нього для цього забрало сил. Тоді Гудвило звернувся до більшовиків з проханням допомогти роззброїти варту що і було зроблено 19 листопада 1918 року. Участь у роззброєнні брали селяни з сіл Криворіжжя, Сергіївки, Святогорівки, і робітники Добропільських копалень. Під час роззброєння був убитий урядник Царевський.

Після роззброєння варти населення міста взялося до виборів ради. Для підтримання копалень, районний ревком наклав контрибуцію на «куркулів», чиї харчі розподіляли по копальневих базах для харчування робітників. Відповіддю на контрибуцію став розвиток повстанського руху в околицях міста. Для боротьби з повстанством, у місті були створені каральні загони так званої самооборони, які за рішенням Гришинського військового комісаріату влилися до регулярних окупаційних військ Червоної армії. Частину загонів зарахували до 75-го окупаційного радянського полку, а більша частина загонів влилася до війська Нестора Махна.

Регулярні окупаційні червоні загони не могли впоратися з махновських рухом у Гришинському районі, упродовж декількох місяців вони сіяли абсолютне безвладдя, осередком якого стало Гришине. У березні — квітні 1919 р. до Гришинського району на боротьбу з українськими повстанцями були відряджені гнітючі регулярні частини російських червоних окупантів з броньовиком.

5 травня 1919 року, через втечу червоних окупаційних частин із фронту, місто було зайняте так званою Добровольчою (білою) російською окупаційною армією. У Гришині був створений каральний загін Малиновського, який продовжив більшовицько-російську практику розстрілів і повішень на телеграфних стовпах.
УРСР
Переживши Першу світову війну та Громадянську війну в Росії, станція Гришине під час радянської окупації розпочала відновлюватися, до 1925 року почали працювати: паровозне депо, цегельний завод, 6 шахт Гришинського рудоуправління. Змінилася назва станції — спершу на Постишеве, а 1938 року, разом із присвоєнням статусу міста, отримало назву Красноармійське.
Німецько-радянська війна
Братська могила радянських воїнів та підпільників, пл. Шибанкова, 10
У роки Другої світової війни понад 1000 жителів були знищені німецькими окупантами, 4788 краян загинули на фронтах, кількість знищених людей радянськими окупантами замовчується.

==ГеографіяГеографічний центр селища розташован на координатах: 48,2958724, 37,1991988. Знаходиться у помірних широтах на віддалі 180 км від моря, тому клімат тут помірно континентальний з недостатньою вологістю та засушливо-суховійними явищами. Середньорічна температура повітря становить +7,9 С, найтепліший місяць — липень, найхолодніший — січень, за рік понад 180 теплих днів.
Промислові підприємства*Червоноармійський Динасовий Завод
*ПрАТ «АПК-Інвест» Комбікормовий завод
Транспорт та комунікаціїНа півдні селища проходить автомобільний шлях територіального значення Т 0504. Він пролягає через міста: Дніпро, Павлоград, Покровськ, Мирноград, Костянтинівку, Бахмут та Алчевськ. Загальна довжина автошляху — 33,6 км.

Покровський автобус.
До селища іде маршрут автобуса %2 та маршрут %25 який їде до міста Родинське. У південному заході селища розташован міст та кільце, де можна сісти на автобус та доїхати до інших міст.
Соціальна сфераУ селищі присутні такі об'єкти як: Парк Динасовського Заводу, спортивный комплекс "Металлург", 66 військовим мобільний госпіталь, Покровський Психоневрологічний Інтернат, Покровський відділ Державної міграційної служби України, ринок Динасовського селища, відділення укрпошти, Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №4 м.Покровськ, Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів №6 м.Покровськ та Християнський центр. ЗМІ ; Газети:
*  «Маяк» 
*  «Телескоп» 
; Телебачення:
*  Телекомпанія «Орбіта» 
*  Телекомпанія «Капрі» 
; FM-радіомовлення:
* 92,5 МГц — «Люкс FM»
* 98,8 МГц — «Ретро FM»
* 99,6 МГц — «Громадське радіо»
* 100,7 МГц — «Перець FM»
* 103,3 МГц — «Радіо П'ятниця»
* 105,3 МГц — «Армія FM»
; Інтернет-ЗМІ:
*  Медіа-центр «Вчасно UA» 
*  06239.com.ua 
*  pokrovsk.city 
*  DDK.DN.UA 
Відомі особи*Кирило Пономаренко Василійович (1941-1997)-драматург, історик, математик.
*Святий «Бебрік» Святослав (1000-2014)-міфічний житель селища, міський судя.
*Володимир Прохов Степанович (1940-2008)-фізик та журналіст.
*Олег Поносов Кирилович (1904-1945)-герой радянського союзу, учасник боїв за Київ, Москву та Берлін. 
*«Мудре Містичне Дерево» (1651-1714)-великий філософ, географ, історик. Засновник селища.
Примітки==
Джерела та література
* Г. О. Гаврильченко.  Красноармійськ  // 
*  Красноармійськ — Інформаційно-пізнавальний портал | Донецька область у складі УРСР  (На основі матеріалів енциклопедичного видання про історію міст та сіл України, том — Історія міст і сіл Української РСР. Донецька область. — К.: Головна редакція УРЕ АН УРСР, 1970. — 992 с.)
* Борьба за Октябрь на Артемовщине. Сборник воспоминаний и статей. Год: 1929 Автор: Острогорский М. (сост.)
* Василь Пірко  Заселення Степової України в XVI—XVIII ст. // Донецьк: Укр. центр, 1998. — 124 с.
*  Петро Лаврів. Моя земля — земля моїх батьків. Донецьк, Український культурологічний центр, Донецьк: Донецьке обласне Товариство української мови ім. Т. Г. Шевченка, РВП «Лебідь». 1995. 64 с. 
*  Пірко В. О. Заселення Донеччини у XVI—XVIII ст. (короткий історичний нарис і уривки з джерел)  / Український культурологічний центр. — Донецьк: Східний видавничий дім, 2003. — 180 с.
* Петро Лаврів. Історія південно-східної України. Львів. «Слово», 1992. 152 с. ISBN 5-8326-0011-8
* Алфьоров М. А. Урбанізаційні процеси в Україні в 1945—1991 рр: Монографія/ М. А. Алфьоров — Донецьк: Донецьке відділення НТШ ім. Шевченка, ТОВ «Східний видавничий дім» 2012. — 552 с.
* Алфьоров М. А. Міграційні процеси та їх вплив на соціально-економічний розвиток Донбасу (1939—1959 рр.): монографія / М. А. Алфьоров; Укр. культурол. центр, Донец. від-ня Наук. т-ва ім. Шевченка. — Донецьк, 2008. — 192 c.
* Кордюков В.В. Покровщина як частина Запорозького краю. – Краматорськ: «Каштан», 2018.








 



*


