

Королівство Африка або Норманська Афріка — продовженням прикордонної зони нормандського Сицилійського королівства на території колишньої римської провінції Африка (lower — alpha , відповідна територіям сучасного Тунісу, частини Алжиру та Лівії . Основними першоджерелами дають інформацію щодо королівства є арабські (мусульманські)  ; латинські (християнські) джерела мізерніші . Швидше, «норманська Африка дійсно являла собою конгломерат утримуваних норманнами міст вздовж прибережної Іфрики» .

Сицилійське завоювання Африки почалося за Рожера II у 1146—1148 роках. Сицилійське управління являло собою військові гарнізони у великих містах, податки з місцевого мусульманського населення, захисту християн і карбування монет . Місцева аристократія значною мірою залишилася на місці, і мусульманські еміри контролювали цивільний уряд під наглядом сицилійців. Економічні зв'язки між Сицилією та Африкою, які були сильними до завоювання, зміцнилися, а зв'язки між Африкою та Північною Італією розширилися. На початку правління Вільгельма I у 1158—1160 роках королівство Африка впало під натиском халіфату Альмохадів. Його найбільш міцною спадщиною було перегрупування середземноморських держав, викликане його падінням і укладеним у 1180 році миром між сицилійцями та Альмохадами.

Передісторія
Що стосується мотивів військового втручання норманів в Африці, історик Девід Абулафія висуває три варіанти: релігійні («поширення хрестових походів на відносно покинуту територію»), економічні (такі як «захист ключових торгових шляхів») або імперіалістичний («спроба побудувати велику»).

Економічні мотиви
Сицилія та Африка мали тісні та зростаючі економічні зв'язки в період 1050—1150 років. Сицилійці імпортували золото, яке доставлялося караванами через Сахару в Кайруан та Махдію, а також тканини, виготовлені з єгипетського та місцевого льону або бавовни, імпортовані з Індії та Сицилії. Крім цієї бавовни, сицилійці експортували велику кількість пшениці, сиру та м'ясних продуктів. Грецькому православному монастирю Сан-Сальваторе в Мессіні було дозволено експортувати надлишки пшениці до Північної Африки в обмін на віск для свічок . У цей час Іфрикія (тобто колишня римська провінція Африка) зазнала швидкої урбанізації, оскільки голод спустошив сільську місцевість, а промисловість перейшла від сільського господарства до ремісничого виробництва. Спустошення влаштовані племенами Бану Хілал і Бану Сулайм також знищили багато полів і садів, змусивши населення шукати притулку в містах. Книга Рожера, рання карта світу, намальована Мухаммедом аль-Ідрісі для Рожера II Сицилійського в 1154 році. Зверніть увагу, що північ знаходиться внизу, тому карта здається перевернутою в порівнянні з правилами сучасної картографії . Аль-Ідрісі також є автором історико-біографічної Книги Рожера .Граф Сицилії Роджер I (1071—1101 роки), як відомо, містив людей у Махдії для збору експортних мит, тоді як Рожер II (граф з 1105 року, король 1130—1154 роки) двічі посилав війська проти африканських міст, коли їх правителі не сплачували за імпорт зерна. У 1117 році, коли Рафі, правитель Габеса, кинув виклик торгової монополії свого повелителя Алі ібн Ях'ї, еміра Махдії, він попросив Рожера про допомогу  . Рафі намагався відправити торгове судно зі свого порту, і Рожер відповів, надіславши невелику флотилію, яка бігла, зіткнувшись із силами Махдіана. Потім Алі заарештував сицилійських агентів у своєму місті і попросив допомоги у своїх союзників Альморавідів, Роджер просив його повернути стосунки до нормального стану. У 1120-х роках між норманнами і Альморавідами була військово-морська війна набігів і контрнаступів . Найсерйозніший набіг відбувся в 1122, коли була атакована Нікотера, коли були захоплені жінки і діти .

В 1135 Рожер II здійснив своє перше постійне завоювання (якщо не вважати острів Пантеллерія, захоплений сицилійцями в 1123). Острів Джерба, який, згідно з арабськими джерелами, «не визнавав султана» і був лігвом піратів, був захоплений Рожером, який забрав багатьох його жителів . Сицилійські мусульмани брали участь у завоюванні Джерби, але невідомо, що сталося з давньою єврейською громадою на острові, яка все ще існувала (або була відновлена) на початку XIII століття. Джерба надала Рожеру базу, з якою міг надавати більший вплив на Махдію, яка, будучи неспроможна платити за зерно, була змушена стати протекторатом Сицилії до 1142 року. Її зовнішньою політикою став керувати Рожер, який заборонив їй вступати в союзи з іншими мусульманськими державами, вороже налаштованих по відношенню до Сицилії, і, ймовірно, отримував свої митні доходи замість плати за зерно, необхідне її прожитку. Рожер також мав право захопити будь-яке місто, яке повстало проти влади еміра Махдії. Сам емір Аль-Хасан ібн Алі, якого Алі ібн аль-Асір називає «принцем Африки», був особисто у боргу перед сицилійським фіском, цілком можливо, через свою пристрасть до розкоші. Один арабський літописець зазначив, що «проклятий король Сицилії поставив найжорсткіші умови, і він емір повинен був їх прийняти, і він запропонував йому покору, так що у всіх відносинах він став лише āmil губернатором Рожера».

Релігійні мотиви
Дві латинські хроніки, " Хроніка " Роберта де Торіньї та анонімне продовження " хроніки " Сігеберта з Жамблу, є єдиними джерелами, що приписують релігійні мотиви завоювання Рожером частини Північної Африки, що відбувалося одночасно з Другим хрестовим походом та Вендським. Відомо, що Рожер не отримував схвалення тата на своє африканське підприємство. Однак арабські джерела посилаються на те, що його армія набиралася з усього християнського світу, і це твердження може бути перебільшенням, ніж фактом. Ібн Ідхарі каже, що Рожер «закликав до зброї людей усіх латинських країн». Один неіталійський лицар Річард де Лінгевр дійсно брав участь у захопленні Тріполі і був винагороджений землею в Апулії . Можливо, він та сама людина, що й граф Річард Андрійський.

Амбіції
Є свідчення того, що принаймні деякі сучасники Рожера, переважно його вороги, вважали його завоювання в Африці узурпацією. Гервасій Тільберійський у підозрілому уривку зі своєї Otia imperialia має на увазі, що імператор Фрідріх I, який вважав Рожера узурпатором у Південній Італії, був засмучений тим, що він поширив свою владу на стару римську провінцію Африка  . І, згідно з Ерфуртськими хроніками, на сеймі в Мерзебурзі в 1135 делегація Венеційської республіки поскаржилася імператору Лотарю II, що Рожер захопив Африку, «одну третину світу», у короля Gretia (Греції). Цей перекручений звіт повністю відокремлює дії Рожера від міжрелігійного контексту, роблячи жертву його хижацтва християнським правителем. Головною турботою венеціанців були амбіції Рожера   .

Навіть літописці королівства Рожера вважали, що його амбіції відіграли головну роль у його підприємстві в Африці. Архієпископ Ромуальд Салернський у своїй книзі «Хронікон» писав, що «оскільки в нього було горде серце і велика воля до правління, він не був просто задоволений Сицилією та Апулією, він підготував величезний флот, який він послав до Африки з дуже великою кількістю військ, і Рожер взяв та утримав Африку» . Придворний історик під псевдонімом «Гуго Фальканду» у своїй книзі "Liberd de regno sicilie e epistola ad Petrum panormitane ecclesie thesaurarium « також наголосив на бажанні Рожера розширити своє королівство:Він намагався силою, ніж розсудливістю, перемогти своїх ворогів і розширити своє королівство до найдальших меж. Бо він завоював Тріполі на Варварійському березі, Махдію, Сфакс, Габес та багато інших варварських міст, зазнавши безліч праць і небезпек  .Включення Північної Африки до Сицилійського королівства не створило б для Рожера жодних проблем. Культурні зв'язки між Сицилією та Північною Африкою були сильнішими, ніж між Сицилією та його власними півостровними італійськими володіннями.

Зліт та падіння нормандського правління в Африці
 » Королівство Африка " (''Regno d'Africa) позначено червоним.
У 1087 році, коли організатори нападу на Махдію попросили Рожера I, який з 1076 уклав економічний договір з зірідським еміром Тунісу Тамімом ібн аль-Муїззом, про допомогу, Рожер I відмовився, сказавши: «Що стосується нас, Африка завжди поруч. Коли ми будемо сильними, ми візьмемо її» .

Завоювання Тріполі та Махдії
У 1142/3 році Рожер II напав на Триполі, розташоване на узбережжі південно-східніше від Махдії. У 1146 він обложив і взяв його. Місто вже було спустошене серією голодів і практично перебувало у стані громадянської війни, коли війська Рожера напали на нього. Він, як і раніше, був важливим портом на морському шляху з Магріба до Єгипту  . Після цього кілька дрібних емірів на околицях Тріполі шукали сицилійського панування. Юсуф, правитель Габеса, написав Рожеру «надай мені мантію та лист про призначення, які зробили мене вали від Габеса, і я буду вашим заступником там, як і Бану Матрух, який утримує Тріполі для вас»  . Рожер погодився і Юсуф у своїй новій мантії зачитав листа про призначення зборів знаті. Габес довгий час був подразником Махдії та аль-Хасан з Махдії напав на нього, повернув Юсуфа до Махдії і забив його камінням до смерті. Можливо, що напад Рожера на Махдію в 1148 був відповіддю на цю непокору з боку її еміра, але Ібн аль-Асір припустив, що Рожер просто скористався голодом в Африці, незважаючи на те, що у нього був договір з аль-Хасаном до 1150 року.

У червні 1148 Роджер послав свого адмірала Георгія Антіохійського, колишнього махдійського офіцера, проти аль-Хасана. Біля острова Пантелерія сицилійський флот зіштовхнувся з кораблем з Махдії, на борту якого були поштові голуби. Георгій відправив птахів додому з хибними повідомленнями про те, що флот прямує до Східної Римської імперії . Коли 22 червня сицилійці досягли Махдії, емір та його двір бігли з непідготовленого до бою міста, залишивши свої скарби. Він був захоплений як військовий видобуток, але сицилійцям було дано лише дві години на розграбування міста, тоді як його мусульманські жителі переховувалися у християнських будинках та церквах. Рожер швидко надав королівський захист, або аман, усім жителям міста. За словами Ібн Абі Дінара, Георгій «відновив обидва міста, Завілу та Махдію; позичив купцям; роздав милостиню бідним; передав відправлення правосуддя до рук кади, прийнятного населення; і добре організував управління цими двома містами»  . Було видано продовольство, щоб спонукати біженців повернутись.

1 липня місто Сус, яким правив син аль-Хасана Алі, здалося без бою, і Алі втік до свого батька до Альмохадів у Марокко . 12 липня Сфакс упав після нетривалого опору. За словами Ібн аль-Асіра, з африканцями «зверталися гуманно», і на всю провінцію було дано аман, повний «прекрасних обіцянок»  . Ібн Хальдун у своїй книзі " Китаб аль-Ібар'' " описує образливе ставлення християн Сфакса щодо своїх сусідів-мусульманів  . Плем'я Бану Матру залишилося при владі в Тріполі, а в Сфаксі Рожер призначив губернатором Умара ібн аль-Хусейна аль-Фурріані, чий батько був доставлений на Сицилію як заручник і гарант доброї поведінки сина. Арабські джерела одностайно стверджують, що батько Умара, проте, підбурював сина до повстання  . Місто Барашт (Бреск) та острови Керкенна впали від рук Рожера, як і непокірні племена пустелі. Після короткого періоду завоювань і захоплень «володіння франків норманів тяглися від Тріполі до кордонів Тунісу і від західного Магріба до Кайравана»  .

Після того, як Альмохади взяли місто Беджая, на яке Рожер, можливо, мав плани, в 1152 флот під командуванням Філіпа Махдійського був відправлений на підкорення Аннаби . Згідно Ібн аль-Атіра, Філіп був таємним мусульманином, який м'яко ставився до жителів Аннаби  .

Підкорення Тунісу та внутрішні заворушення
Роджер був залучений у війну зі Східною Римською імперією після 1148, і тому не зміг продовжити свої завоювання нападом на Туніс . За словами Ібн Ідхарі, у страху тунісці відправили зерно на Сицилію, сподіваючись запобігти нападу. Це, ймовірно, слід розглядати як данину поваги і покірності, оскільки Ібн Ідхар пише, що Рожер все ще був при владі в місті, коли Альмохади напали на нього в 1159, хоча насправді його вже не було в живих  . Венеціанський літописець Андреа Дандоло, ймовірно, має рацію, стверджуючи: «і королі Тунісу платили йому Роджеру данину» (regemque Tunixii sibi tributarium fecit)  . Рожер помер у 1154 році, і йому успадкував його син Вільгельм I, який продовжував правити Африкою. Його вступ на престол було сприйнято місцевими чиновниками як зручний випадок, який вимагав додаткових повноважень щодо оподаткування. Арабські історики Ібн аль-Асір та Ібн Халдун сподівалися, що Рожер захистить свої африканські землі від релігійного фанатизму та нетерпимості Альмохадів. Після його смерті деякі мусульманські офіційні особи зажадали, щоб у мечетях читалися проповіді проти Альмохадів  .

Жителі Африки, які на той час у переважній більшості були мусульманами, зазвичай віддавали перевагу мусульманському правлінню християнському, і в міру просування Альмохадів на схід місцеві правителі, призначені Вільгельмом I, встановили контакти з його марокканськими противниками. Місцеві повстання на користь Альмохадів були добре організовані, і Ібн аль-Асір та Ібн Халдун пов'язують їх з одночасним сицилійським повстанням, спровокованим Майо з Барі  . Серед повстанців був Умар ібн аль-Хусейн аль-Фурріані, а серед втрачених міст була Завіла, передмістя Махдії. Місто було відвойоване і служило притулком для християн, які рятувалися від переслідувань Альмохадів в останні дні існування нормандської Африки  .

Вторгнення Альмохадів
Відновивши свою владу, Вільгельм послав флот проти Тинніса в Єгипті (бл. 1156), на який Рожер, можливо, напав ще в 1153/4  . У 1157/8 році, хронологію цих подій встановити важко, сицилійський флот здійснив набіг на Івісу на мусульманських Балеарських островах . Італійський арабіст Мікеле Амарі припустив, що останнє було спробою перервати судноплавні маршрути Альмохадів, але Івіс знаходиться далеко на північ від африканського узбережжя. З Івіси флот мав прийти на допомогу Махдії, яка перебувала під загрозою з боку сил Альмохадів  .

Усю нормандську Африку залишили Альмохадам, крім Махдії. Тріполі впав в 1158, а Махдія перебувала в облозі з кінця літа 1159  . У відповідь на запитання альмохадського халіфа: «чому ви покинули таке укріплене місце?», аль-Хасан, який перебував у його таборі, як кажуть, відповів: «бо в мене було мало тих, на кого я міг би покластися; тому що не вистачало їжі; і тому що це було волею долі»  . У відповідь халіф Абд аль-Мумін, як кажуть, тимчасово відмовився від облоги, щоб побудувати два великі пагорби з пшениці та ячменю. Сфакс, який деякий час повставав проти Вільгельма, добровільно перейшов під владу Альмохадів під час облоги, тоді як місто Габес було взято силою. У січні 1160 року оборона Махдії була прорвана і Абд аль-Мухмін надав християнам і євреям, що залишилися, вибір: або прийняти іслам або померти  .

Наслідки
Уго Фальканд звинуватив у падінні Африки та подальшому переслідуванні африканських християн Вільгельма I та Майо з Барі  . Остаточний мир з Альмохадами не був підписаний до 1180, коли сицилійське військово-морське судно перехопило корабель, що перевозив дочку халіфа Юсуфа в Іспанію. Згідно з Liber ad honorem Augusti П'єтро та Еболі, халіф запропонував платити щорічну данину замість повернення принцеси  . У Палермо був сформований спеціальний відділ, duana de secretis, для спостереження за виплатами данини, що надходять  . Роберт із Торіньї навіть каже, що їм було повернуто два міста, Африка (Махдія) та Сибілія (Завіла), але насправді вони, ймовірно, отримали лише склади та комерційні приміщення у цих місцях. Після укладення договору сицилійці та Альмохади виявили загальну зацікавленість у стримуванні експансії Айюбідського Єгипту, Вільгельм II звернув свою увагу в  роки на піратство Ганідів, що правили Балеарськими островами і були явними ворогами.

Пізніші англо-нормандські автори посилаються на однорядкову римовану поему (моностих): APVLVS ET CALABER, SICVLVS MICHI SERVIT ET AFER («Апулія і Калабрія, Сицилія та Африка служать мені»)  . Радульф де Дисето у своїй Decani Lundoniensis Opuscula коротко розповідає про завоювання норманами Південної Італії, а потім цитує вищенаведений рядок. Ральф Нігер писав, що цей рядок з'явився на друку Роджера II, тоді як у сумнівному уривку Гервасія Тілберійського  говориться, що Рожер написав її на своєму мечі  . Андреа Дандоло послався на легенду про меч, який, мабуть, був добре відомий у Венеції XIV століття. Рядок, подібний до monosticum, зустрічається в середині XII століття в енкоміумі в Руані, столиці Нормандії . Анонімний поет називає Рожера II «правителем Італії, Сицилії, Африки, Греції та Сирії» і припускає, що Персія, Ефіопія та Німеччина побоюються його  .

Управління
Існує переказ, що Рожер, здобувши Африку, прийняв титул rex Africae (король Африки). За словами До. е.. Дюфур, однак, це була помилка, вперше допущена переписувачами XVIII століття, які неправильно переписали деякі хартії, записавши Африка замість Апулія  . Існує принаймні одна збережена приватна сицилійська хартія, в якій Рожер згадується як "наш владика Сицилії та Італії, а також усієї Африки, найбезтурботніший і непереможний король, коронований Богом, благочестивий, щасливий, тріумфальний, завжди  "  . У королівських хартіях повсюдно використовується титул "король Сицилії, герцогства Апулії та князівства Капуї "  . Один надгробний камінь з Палермо, що належить королівському священику Грізанту, датований 1148 роком, своїми арабськими та іудео-арабськими написами Рожер згадується як «король (Малік) Італії, Лонгобардії, Калабрії, Сицилії та Африки»  .


Економіка
 Золотий сицилійський тарі, викарбуваний у Палермо під час правління Рожера II. Сицилія залежала від африканського золота для своїх монетних дворів, але африканські динари були зроблені з вищого ґатунку золота, ніж тарі Сицилії  .
Контроль над Африкою дав Сицилії контроль за всіма морськими шляхами між західним і східним Середземномор'ям. Рожер II обклав податком судноплавство, хоча, схоже, він дозволив місцевим мусульманським емірам збирати деякі власні мита. Ібн Абі Дінар стверджує, що вали Габеса збирали податки від імені Рожера  . Завдяки добрим відносинам Сицилії з фатимідським Єгиптом італійські торгові судна могли у цей період спокійно подорожувати вздовж усього північноафриканського узбережжя. Рожер також обклав податком сухопутні каравані шляхи з Марокко до Єгипту («кайруан» і «караван» — споріднені слова.) Більш прибутковими були транссахарські каравани, які перевозили золото для монетних дворів Північної Африки та Південної Італії. Важливим зупинним пунктом для них була Беджая, який Рожер, можливо, атакував у цей період, але над яким він не міг поширити свою владу, хоч і підтримував зв'язки з поваленим еміром Ях'ї ібн аль-Азіз  .

У Махдії Рожер I та Вільгельм I карбували динари з чистого золота діаметром 22 мм і вагою 4,15 грама з куфічними написами, ймовірно, для внутрішнього поводження в Африці  . Лише дві відомі монети були вперше виявлені туніським ученим Абдул-Вахабом у 1930 році. Вони були близькою імітацією типу, викарбуваного фатимідським халіфом аль-Захіром (1020-35) більше століття тому   . У фатимідській манері монети мають написи у вигляді двох концентричних кіл із двома лініями тексту в центрі. Круговий текст однаковий з обох сторін, тоді як центральний текст відрізняється. На монеті Рожера написано: «завдано удару за наказом піднесеного короля (al-malik al-muʿaẓẓam) Рожера, могутнього через Всевишнього Аллаха, у місті Махдії, в 543 році хиджри», тобто в 1148/49 році, зовнішньому колі і «хвала Богу, належить хвалити його, і, воістину, він гідний і гідний хвали» у внутрішньому колі. У центрі аверса написано «король Рожер», а в центрі реверсу його лакаб «могутній через Всевишнього» (al-muʿtazz bi-ʾllāh)   . Монета Вільгельма аналогічна, але датується 549 роком (1154/5) і замінює арабський лакаб Рожера своїм власним, al-Hādī bi-Amr Allāh («провідник з наказу Всевишнього»)  . Було помічено, що написи мають схожість із написами на тарі Роберта Гвіскара, нанесеними до Палермо в 1072 році. В обох випадках монетний двір був повністю укомплектований мусульманами  .

Релігія
Будучи правителем Африки, Рожер прагнув спонукати мусульманських біженців на Сицилії знову влаштуватися Африці і видав відповідний указ. Він підтримував лояльність своїх африканських володінь, пропонуючи їм зерно. Нормандська Африка «стала багатою і процвітаючою, тоді як решта Берберії і більшість Близького Сходу зазнавали жорстоких мук голоду» в цей період постійного голоду  . Згідно з записами Ібн аль-Атхіру, Тріполі процвітав при Рожері: «Сицилійці і руми північні італійці, греки і т. д. часто відвідували його заради торгівлі, внаслідок чого він знову заселився і процвітав»  . Купці з Генуї, які мали зв'язки із Сицилією, почали торгувати і з Тріполі .

Рожер залишив релігійну та судову владу в руках місцевого правителя (хаміла)  . У кожному місті був сицилійський гарнізон під командуванням сицилійського командира, для мусульманських громад був встановлений подушний податок подібний до джизі, який вони до цього стягували з євреїв і християн, але легший, ніж той, який вимагався від сицилійських мусульман одночасно. Місцева християнська громада, що здебільшого складається з рабів і закабаленого населення, певно якийсь час користувалася владою Рожера. Єпископ Махдійський Косма здійснив поїздку до Риму, щоб отримати легальний статус від папи Євгена III, а також до Палермо, щоб відвідати свого нового государя. Анонімний продовжувач праць Сігеберта з Жамблу називає Косму «вільною людиною», що повернулася в Африку  .

Коли в 1160 Махдія впала від рук Альмохадов, Косма біг до Палермо. Християни, мабуть, постраждали за правління Альмохада від їхнього зв'язку з сицилійцями. Місцева церква в Африці після цього рідко згадується у джерелах  .

Див. також

* Латинська в Африці все ще використовувалася місцевими християнами.

Цитати

Примітки

Бібліографія

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 







