

Костянтин Іванович Вели́чко (1856—1927) — російський і радянський військовий інженер, інженер-генерал, заслужений ординарний професор  Миколаївської інженерної академії.

Життєпис
Народився 20 травня (1 червня) 1856 року в містечку Короча Курської губернії. Батько, Іван Іванович Величко (1787–1858), генерал-майор, походив з роду прилуцьких дворян Величків, які вели свій родовід від Якова Степановича Величка, І-го полкового осавула Прилуцького полку Війська Запорозького (1742–1764). Мати, Єлизавета Григорівна, вроджена Золотарьова, з дворян, поміщиця, володіла маєтками в Корочанському повіті.

Свого батька не знав, виховувався в маєтку матері, а потім визначальну роль у виборі його життєвого шляху  відіграв брат матері  (1837–1891), генерал-лейтенант (1886), який служив по Генеральному штабу.

К. Величко здобув освіту в 2-й Санкт-Петербурзькій військовій гімназії, потім закінчив Миколаївське інженерне училище (1875), брав участь у російсько-турецькій війні.

В 1881 р. закінчив Миколаївську інженерну академію і був залишений при ній
викладачем, з 1891 р. – екстраординарний професор. Служив у Головному Інженерному управлінні, полковник (1893). З 1895 р. – керуючий справами комісії з озброєння фортець, постійний член Інженерного комітету Головного інженерного управління (1895–1903). З 1901 р. –заслужений ординарний професор, генерал-майор (1901). 

Прийняв участь у російсько-японській війні (1904–1905), перебував у розпорядженні Командувача Манчжурської армії, генерал для особливих доручень.

З 1905 р. служив помічником начальника Головного інженерного управління, генерал-лейтенант (1907), з 1910 р. – постійний член Головного фортечного комітету, продовжував викладання в інженерній академії.

З 1914 р. знаходився на Південно-Західному фронті, перебував  у розпорядженні Головнокомандувача арміями, з 1916 р. – начальник інженерів армій Південно-Західного фронту, інженер-генерал (1916). 

К. Величко був автором численних праць і проектів по фортифікації фортець та укріплень. За його кресленнями і вказівками будувалися військові фортеці на західних кордонах і на Далекому Сході. Він був автором проекту фортеці Порт-Артур. У роки I-ї світової війни запропонував нову форму інженерного оснащення місцевості для наступу – інженерні плацдарми. Вперше такий плацдарм був створений при підготовці Брусиловського прориву. Форт Величка за проектом 1909 р. став опорним пунктом піхоти. Також з 1910 р. був головним редактором багатотомної Військової енциклопедії.

Притримувався консервативно-монархічних поглядів, був членом монархічної православно-консервативної суспільно-політичної організації «Російські збори», створеної його племінником Василем Величком, входив до складу Ради «Російських зборів» . В листопаді 1917 р. перейшов на бік радянської влади, в лютому 1918 р. добровільно вступив у Червону армію, керував інженерною обороною Петрограда. Далі очолював  колегію з інженерної оборони при Центральному військово-технічному управлінні, а з 1919 р. був членом Інженерного комітету Головного військово-інженерного управління.

У серпні 1920 р. був заарештований ВНК у справі «Польської організації військової», але відбувся, як писали, «легким переляком».

З 1923 р. – професор фортифікації у Військово-інженерній академії ім. Куйбишева. За роки викладацької роботи виховав плеяду військових інженерів, в числі яких був, зокрема, генерал Д.М. Карбишев.

Помер 15 травня 1927 р. в Ленінграді. Похований на Нікольському цвинтарі Олександро-Невської лаври в сімейному похованні поряд з дядьком, генерал-лейтенантом В.Г. Золотарьовим та першою дружиною Вірою Михайлівною .

Сім’ї
Перша дружина (1879) Віра Михайлівна, вроджена Абросимова (1858–1900), діти:
* Лев Костянтинович Величко, (1881–1886); 
* Маргарита Костянтинівна Величко (Мультановська), нар. 1883; 
* Ксенія Костянтинівна Величко (Кірсанова), нар. 1888;
* Віра Костянтинівна Величко (Вебер), нар. бл. 1892. 

Друга дружина (бл. 1905) Єлизавета Василівна, вроджена Томас.
Нагороди
Ордени: 
* св. Станіслава 3-го ступеня (1887),
* св. Анни 3-го ступеня (1891),
* св. Станіслава 2-го ступеня (1895),
* св. Анни 2-го ступеня (1896),
* св. Володимира 3-го ступеня (1903),
* св. Станіслава 1-го ступеня з мечами (1905),
* св. Анни 1-го ступеня з мечами (1905),
* св. Володимира 2-го ступеня (1911),
* Білого Орла з мечами (1915).
Іноземні ордени: Румунський Королівський офіцерський хрест (1886).
* Золота зброя «За хоробрість» (1906).
Примітки

Посилання
*  Биография Величко К. И. на сайте «Хронос». 
*  Величко Константин Иванович. – Русская армия в Первой мировой войне. 
*  Величко Константин Иванович. – Офицеры Российской императорской армии. 
* Гузь Борис. До історії Чернігівщини. Персоналії, біографії, події.– Кривий Ріг: Видавець Чернявський Д.О., 2021. – 360 с. – Розділ 1.1. Прилуцький рід Величків. – С. 7-58.
* Борис Гузь.   Генерал К.І. Величко – невідомі сторінки біографії.
Література
* 
* 
*  