Міський пейзаж поселення чужоземців (, приблизно 1885 рік)
, також знане як чужоземна концесія Кобе, — засноване на підставі договорів Ансей , що існувало з 1 січня 1868 року до 16 липня 1899 року в , приблизно за 3,5 кілометри на схід від . Тепер це район  міста Кобе (Японія).

Поселення мало площу 78 000 цубо (приблизно 25,8 гектарів). Межувало з  (згодом  на сході,  (згодом — магістраль ) на заході, морем на півдні та шляхом  (згодом — ) на півночі. В основі забудови лежав раціональний містобудівний план, завдяки якому його називали «найкраще спланованим поселенням чужоземців на Сході». Частина адміністративних та фінансових повноважень здійснювалася за принципом екстериторіальності, а управляли поселенням органи самоврядування, що їх організували чужоземні резиденти. Управління відбувалося без особливих інцидентів, а взаємини між японцями та чужоземцями оцінюють як загалом доброзичливі. Поселення процвітало як база міжнародної торгівлі та брама до західної культури, а його економічний і культурний вплив поширювався ще й на навколишні території.

Історія

Відкриття порту Хьоґо
Мапа міст Хіого та Кобе 1879 року. На схід від  (найбільша річка) розташоване поселення чужоземців, на схід від неї — старий порт Хьоґо.
29 липня 1858 року сьоґунат Едо уклав зі США . У 6-й статті цього договору сьогунат визнав консульську юрисдикцію США в Японії. Стаття 3 передбачала відкриття  (колишнє поселення ) як договірного порту, а також надання чужоземцям певної території (поселення чужоземців) для проживання та економічної діяльності. Невдовзі сьогунат підписав подібні договори, знані як Договори Ансей, із Нідерландами, Росією, Великою Британією та Францією. Позаяк ці договори не змогли одержати схвалення , то, після переговорів з чужоземними державами, відкриття порту перенесли на п'ять років, до 1 січня 1868 року. Придворні імператорського палацу в Кіото були проти того, щоб порт розташовувався так близько від нього, і навіть після того, як угоди Ансей були затверджені імператорським дозволом від 22 грудня 1865 року, на відкриття самого порту все ще не було дозволу. 26 червня 1867 року, коли до запланованого за договором відкриття порту залишалося шість місяців, нарешті надійшов імператорський дозвіл на його створення.

Ще до з'яви імператорського дозволу сьогунат вів переговори з кількома державами щодо відкриття договірних портів, і 16 травня 1867 року він уклав з Великою Британією, США та Францією . Стаття 1 цієї домовленості передбачала, що . Зрештою, чужоземне поселення розмістилось у , приблизно за 3,5 км на схід від порту Хіого. Тим часом на узбережжі села Кобе побудовано нову гавань, яку відкрили для чужоземних держав. Імператорським указом від 1892 року цю гавань названо .

Не існує документів, які б докладно пояснювали чому замість порту Хіого відкрився порт Кобе. Однак є кілька припущень. Тосіо Кусумото припускає, що сьогунат взяв до уваги бажання місцевого населення триматися подалі від чужоземців і, щоб уникнути конфліктів, не став відкривати вже й без того велелюдний та квітучий порт Хіого. Крім того, і автори Shinshū Kōbe Shishi: Rekishi-hen 3, і Тосіо Кусумото припускають, що було легше гарантувати безпеку в місцевості навколо села Кобе порівняно з більш густонаселеними околицями порту Хіого, а ще це дозволяло повторно пустити в дію приміщення , закритого в 1865 році. У листопаді 1865 року супровідник британського посланника Гаррі Сміта Паркса проводив вимірювання глибини вод в околицях порту Хіого. Він так писав про місцевість запланованого поселення чужоземців, «дещо віддалену від центру старого міста Хіого»: «вона виходить на невелику бухту, глибина якої дозволяє їй стати чудовою природною якірною стоянкою». Тосіо Кусумото припускає, що йдеться саме про село Кобе, тобто чужоземні держави теж бачили це місце придатнішим, ніж наявний порт Хіого. Хай там як, а 1892 року територія порту Кобе розрослася так, що старий порт Хіого увійшов до його складу.

Конкретне місце розташування поселення чужоземців було визначено в межах села Кобе, оточене з трьох боків водою (річкою Ікута на сході, річкою Кої на заході та морем на півдні), а на півночі межувало з шляхом Сайгоку Кайдо (майбутня лінія Ханадокей). Його площа становила 78 000 цубо (приблизно 0,26 км 2 ). Автори Shinshū Kōbe Shishi вважають, що цей вибір .

Будівництво та адміністрування
План поселення чужоземців Кобе, 1870 рік
Сьогунат Едо призначив   Хіоґо, і цим поклав на нього відповідальність за створення порту та поселення чужоземців. Прибувши до села Кобе, Сібата негайно взявся керувати будівництвом, однак на 1 січня 1868 року, коли порт мав відкритись, усе, що було готово, — це митниця, три причали та три склади. А саме в цей час влада переходила від сьогунату до , і 9 листопада 1867 року державна влада повернулася імператорові. Спочатку обов'язки, пов'язані з будівництвом порту, залишалися за сьогунатом Едо, але 3 січня, тобто через два дні після відкриття порту, оголошено Указ про реставрацію Імператорського правління. 27 січня військо сьогунату програло битву при Тоба-Фусімі, і Йосінобу відступив із замку Осака до міста Едо. Сібату теж відкликали до Едо, тому будівництво довелося призупинити. А завершував будівництво вже уряд Мейдзі.

Політика уряд Мейдзі полягала в тому, щоб не давати чужоземцям права власності на землю, а натомість земельні ділянки в межах поселення їм віддавали в безстрокову оренду, а орендодавці визначалися на аукціоні. Безстрокова оренда тривала до 1942 року, тобто навіть після повернення поселення Японії. Приблизно половину прибутку від аукціону забрав собі уряд, а решта надійшла в спеціальний фонд експлуатаційних витрат, що перебував у розпорядженні , яку уряд визнав найвищим законодавчим органом у поселенні. Органи самоврядування під управлінням самих поселенців продовжували працювали до ліквідації поселення чужоземців. За приблизно 30 років управління поселенням не відбулося якихось особливих інцидентів, а взаємини між японцями та чужоземцями оцінюють як загалом доброзичливі. Однак японцям було заборонено проживати в межах поселення, і доступ туди теж був обмежений.

У відповідь на затримку будівництва поселення, уряд Мейдзі дозволив чужоземцям жити за його межами, — в районі між річкою Ікута на сході, річкою Удзі на заході, південним берегом поселення на півдні, і горами на півночі. Ця територія мала назву  і теж існувала до ліквідації поселення.

Розбудова поселення та його околиць
На близькому до природного березі села Кобе просувалося будівництво нового порту. З квітня до липня 1868 року між річками Ікута та Удзі побудовано чотири нові причали, а 1871 року завершилося будівництво хвилерізів і розширення причалів. З 29 квітня до 26 липня 1871 року тривали роботи з перенаправлення річки Ікута, які дозволили не лише відвернути шкоду від повеней в околицях поселення, а й запобігли утворенню наносів у фарватері гавані. Це стало підґрунтям пізнішої репутації порту Кобе як доброї природної гавані.

Після відкриття порту поселення обладнано відповідно до логічного міського плану, приблизно 1872 року побудовано дороги і дренажі, так що утворилася мережа вулиць: 8 — з півдня на північ і 5 — зі сходу на захід. Аукціон на оренду землі завершився 7 лютого 1873 року. Міський план поселення дозволив газеті  у статті від 17 квітня 1871 року оцінити його як «найкраще сплановане поселення чужоземців на Сході». З іншого боку, забудова його околиць аж ніяк не була плановою. На північному сході поставали фабрики, якими керували чужоземці, на заході відкривалися компанії та банки, на північному заході формувався китайський квартал. Разом з розбудовою поселення зростала й кількість населення в його околицях, і вся ця місцевість ставала хаотичною міською забудовою.

На момент заснування поселення чужоземців, у селі Кобе жило приблизно 3600 осіб, а вже станом на 1889 рік, коли внаслідок злиття з околицями утворилося місто Кобе, його населення зросло до близько 134 700 осіб. На початку 1890-х років місто утворило єдиний масив з околицями порту Хіоґо. Тим часом більшало й чужоземних резидентів: якщо станом на 1871 рік тут було приблизно 400 громадян Англії, Німеччини, Франції, Голландії та Цінського Китаю, то 1890 року — вже понад 2000 осіб.

Повернення поселення Японії
Приблизно наприкінці періоду Мейдзі
Прагнучи змінити умови нерівноправних угод Ансей, що їх уклав був сьогунат, уряд Мейдзі запровадив політику вестернізації. В рамках її здійснення в токійській залі  відбувалися численні бали, і в Кобе їх теж заходилися проводити. 1887 року губернатор Осаки і префект Хіого організували бал під назвою . Він відбувся у спортивній залі, що належала  (KRAC).

1894 року уряд Мейдзі уклав з Англією , що передбачав скасування консульської юрисдикції та повернення поселення чужоземців Японії. Далі уряд уклав договори такого самого змісту ще з 14-ма країнами, зокрема США та Францією. Вони набрали чинності 17 липня 1899 року, і в цей день поселення чужоземців Кобе повернулося Японії. Поселення приєднали до складу міста Кобе, а його адміністративну та фінансову автономію, визнану, було, за чужоземцями, скасували. Японцям було дозволено вільно в'їжджати і проживати в цьому районі. Внутрішня поліція поселення, яку організувала була муніципальна рада, припинила існування, а його пожежна команда, яку організували самі жителі, перейшла під контроль міста як звичайна пожежна команда. Керівництво поселенням перейшло від найвищої посади в муніципальній раді (голови ) до уповноважених членів уряду міста та префектури. На місці старої будівлі муніципальної ради зведено місцевий поліційний відділок, а чужоземцям дозволено створити  (згодом ), щоб запобігти конфліктам через втрату екстериторіальності. У такий спосіб уряд виявив увагу і до чужоземців.

1907 року, після повернення поселень Японії, ухвалено рішення про початок масштабних реновацій, завдяки яким Кобе скоро став головним міжнародним торговим портом Японії. Ці роботи розпочалися 1908 року.

Спори щодо безстрокової оренди
Як згадано вище, політика уряду Мейдзі полягала в тому, щоб не давати чужоземцям права власності на землю, а натомість земельні ділянки в межах поселення їм віддавали в безстрокову оренду. Ця оренда тривала навіть після повернення поселення Японії, однак Японія ввела ще й податок на приміщення, розташовані на цій землі. Чужоземці були проти такого подвійного оподаткування, і 1902 року уряд Японії подав справу до Постійної палати третейського суду. 1905 року суд відхилив клопотання Японії й заборонив стягувати будь-які податки на приміщення, розташовані на землі, що перебувала в безстроковій оренді.

Неспроможний збирати податки, 1933 року уряд міста Кобе почав робити кроки щодо скасування безстрокової оренди. У вересні 1936 року він зібрав конференцію з містами Йокогама та Нагасакі, що зіткнулися з подібними проблемами, і разом вони розпочали переговори з чужоземними державами. У березні 1937 року досягнуто домовленості про обмін 1 квітня 1942 року договорів оренди на права на землю, а натомість земля звільнялася від оподаткування на п'ять років від моменту обміну.

Хоча за договором поселення офіційно повернули Японії 17 липня 1899 року, його історію ведуть до часу повного скасування 1 квітня 1942 року.

Після повернення Японії
Акаші-мачі в колишньому поселенні чужоземців, 2011 рік
Від періоду Тайсьо до раннього періоду Сьова багато японських фірм і банків поширили свою діяльність на колишнє поселення чужоземців, і воно розвинулось як діловий район. Натомість, з приходом Першої світової війни чужоземні торгові компанії почали занепадати. Японці примусово викупляли нерухомість, особливо ту, що належала німцям — їхнім противникам у війні. А на місце німецьких фірм у колишньому поселенні приходили японські. На 1931 рік лише 47 зі 126 ділянок у колишньому поселенні залишалися у безстроковій оренді чужоземців.

Внаслідок  в червні 1945 року зруйновано 70 % ділянок Кобе. Їх відбудова не надто просувалась навіть після закінчення війни. Наприкінці 1950-х — на початку 1960-х років чимало компаній перенесли свої головні управління до Токіо, а центр міста Кобе перемістився на схід, що погіршило економічне становище колишнього поселення. Але наприкінці 1970-х років завдяки збереженій сучасній архітектурі в західному стилі та історичним пейзажам цей район знову став престижним. З використанням цих факторів відкрилися нові крамниці, і колишнє поселення чужоземців знову розквітло і як діловий, і як торговий район.

Автономія та екстериторіальність
Будівля виконавчого комітету на 38-й ділянці
7 серпня 1868 року уряд Мейдзі уклав , у якій він визнав певні адміністративні та фінансові повноваження чужоземців у межах поселення. Зокрема, створено  як найвищий законодавчий орган самоврядування, відповідальний за поліпшення інфраструктури та забезпечення громадського порядку в межах поселення. Частково витрати муніципальної ради покривалися за рахунок прибутку від аукціонів безстрокової оренди, а частково — з податків на землю та поліцію, що їх мали право збирати чужоземці. Таке самоврядування мешканців поселення тривало до скасування поселення (натомість поселення в Нагасаці та Йокогамі, які спочатку теж мали право на самоврядування, згодом його позбулися). Тим часом чужоземні уряди відкрили в околицях поселення консульства, щоб захистити свої фінансові інтереси та громадян, а також задля здійснення консульської юрисдикції.

До складу муніципальної ради входили: консули кожної з країн,  Хьоґо, а також троє обраних на виборах представників жителів поселення, що утворили  ради. Головою муніципальної ради зазвичай був один із консулів. Засідання ради велися англійською мовою, а протоколи цих засідань публікувались у газеті. Виконавчим органом ради був виконавчий комітет. Він мав у своєму складі трьох членів на чолі з головою. Першим головою виконавчого комітету був Чарльз Генрі Кобден, а його наступник —  — обіймав цю посаду від 1872 року до повернення поселення Японії. У квітні 1874 року створено поліційну дільницю поселення, і Троціґ одночасно став її начальником. Для розгляду важливих питань при муніципальній раді працювала спеціальна комісія. На підставі її звітів рада ухвалювала рішення.

В поселенні діяло самоврядування чужоземців, а натомість були обмежені права та повноваження японців, наприклад, вхід у поселення та діяльність поліції. Через існування консульської юрисдикції, закріпленої нерівними договорами з західними країнами, правові спори за участю чужоземних резидентів підлягали розгляду їхніх консулів. Право на самоврядування діяло за , тобто лише в межах поселення, а натомість право на консульську юрисдикцію трактували за , тобто поширювали її навіть на спори, що відбулися за межами поселення. Найчастіше чужоземці вимагали такої ж екстериторіальності за межами поселення, як і в його межах, що іноді спричиняло проблеми з японською стороною.

Проблеми довкола самоврядування та екстериторіальності

Проживання та в'їзд японців
Японцям було заборонено проживати в межах поселення, і спочатку після відкриття порту доступ у поселення теж був повністю заборонений, але від 1869 року його дозволили власникам перепусток. Крім того, у внутрішній поліції поселення працювало кілька поліціянтів-японців.

Проблеми довкола поліційних повноважень
Позаяк Домовленість про створення чужоземних поселень у портах Хіого та Осака передбачала стягнення цільового податку на поліцію, то муніципальна рада вважала, що поліційні повноваження — це її прерогатива. Проте префектура Хіоґо дотримувалась думки, що охорона поселення підпадає під юрисдикцію поліції префектури. Ця розбіжність у поглядах спричинила суперечку 2 липня 1871 року під назвою .

2 липня 1871 року поліціянт префектури Хіоґо запідозрив у проституції жінку, що перебувала на території поселення, і спровадив її до поліційного відділку. Слідство встановило, що це служниця англійця Волтерса, який проживав у поселенні, тож її відпустили. Однак ця справа розлютила Волтерса, і наступного дня, 3 липня, він замкнув у своєму маєтку двох поліціянтів, які, на його думку, і затримували служницю. Справа підпадала під консульську юрисдикцію, тож її розглядав англійський консул , який постановив, що японські поліціянти не мали права здійснювати поліційні повноваження в поселенні — навіть патрулювати його, не кажучи вже про затримання. Отож дії Волтерса щодо поліціянтів він класифікував не як , а лише як . У цій постанові було роз'яснено, що поліційні повноваження в поселенні були прерогативою внутрішньої поліції, підпорядкованої виконавчому комітету. Лише після повернення поселення Японії 1899 року префектура Хіоґо одержала право здійснювати там поліційні повноваження.

Слідство та попередні слухання щодо Нормантонського інциденту
Слідство та попередні слухання щодо  1886 року наводять як один із знаменитих прикладів застосування консульської юрисдикції поселення чужоземців у Кобе. 24 жовтня у водах біля берегів префектури Вакаяма затонуло вантажне судно Normanton, що належало пароплавній компанії поселення Йокогама. Разом з вантажем загинули і всі 25 пасажирів-японців, тоді як всі 11 членів екіпажу-британців врятувалися за допомогою рятувальних шлюпок. Тому виникла підозра, чи не були члени екіпажу, починаючи з капітана, недбалими в порятунку пасажирів. На підставі консульської юрисдикції, гарантованої договорами Ансей, слідство в справі відбулося в поселенні чужоземців у Кобе і тривало п'ять днів, починаючи з 1 листопада. Британський консул Джеймс Труп виправдав екіпаж. Незадоволений цим вироком префект Хіоґо  звинуватив капітана у вбивстві. 20 листопада відбулися попередні слухання за цим звинуваченням у поселенні чужоземців, а 8 грудня відбулися публічні слухання в Йокогамі; і там і там капітана визнано винним. А що під час початкового слідства в цій справі екіпаж було виправдано, то в Японії здійнялась хвиля скепсису і критики щодо консульської юрисдикції, яку супроводжувало зростання антибританських настроїв. Це початкове слідство оцінюють як «чорну пляму» на загалом позитивній історії взаємин між чужоземцями та японцями у поселенні чужоземців у Кобе.

Нотатки


Примітки


Джерела
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

