


Сер Гарольд Маріо Мітчелл Актон CBE (5 липня 1904 — 27 лютого 1994) — британський письменник, учений і естет, видатний член Bright Young Things . Він писав художню прозу, біографію, історію та автобіографію. Під час перебування в Китаї він вивчав китайську мову, традиційну драму та поезію, деякі з яких перекладав.

Він народився поблизу Флоренції, Італія, у відомій англо-італійській родині. В Ітонському коледжі він був одним із засновників Товариства мистецтв Ітона, перш ніж відправитися в Оксфорд, щоб читати економію, політологію та філософію в Крайст-Черч . Він був співзасновником авангардного журналу «Оксфордська мітла» та спілкувався з багатьма діячами інтелектуальної та літературної епохи, зокрема з Івлін Во, який частково взяв за основу особистість Гарольда для ролі Ентоні Бланша у Брайдсхеді . У період між війнами Актон жив у Парижі, Лондоні та Флоренції, досягнувши найбільшого успіху як історик, його великим твором було 3-томне дослідження Медічі та Бурбонів.

Після служби офіцером зв'язку Королівських ВПС у Середземному морі він повернувся до Флоренції, відновивши будинок свого дитинства, віллу Ла П'єтра, до колишньої слави. Ектон був посвячений у лицарі в 1974 році і помер у Флоренції, залишивши Ла П'єтра Нью-Йоркському університету .

Ранні роки
 Вілла Ла П'єтра
Актон народився у видатній англо-італо-американській сім’ї баронетів, згодом зведених до перів як барони Актон Олденхемські у віллі Ла П’єтра, будинку його батьків за милю від стін Флоренції, Італія. Він стверджував, що його прапрадідом був коммодор сер Джон Актон, 6-й баронет (1736–1811), який одружився на його племінниці, Мері Енн Актон, і який був прем'єр-міністром Неаполя за Фердинанда IV і дідом римо-католицького історика Лорда Актона . Цей зв'язок був спростований; Фактично Гарольд Ектон походить від брата сера Джона Актона, генерала Джозефа Едварда Актона (1737–1830).  Обидва ці брати служили в Італії і походять із шропширської родини Актонів.

Його батьком був успішний колекціонер і торговець мистецтвом Артур Актон (1873–1953), позашлюбний син Юджина Артура Роджера Актона (1836–1895), радника Міністерства сільського господарства і торгівлі Єгипту.   Його мати, Гортензія Ленор Мітчелл (1871–1962), була спадкоємицею Джона Дж. Мітчелла, президента Іллінойського трастового та ощадного банку, призначеного члена Федеральної консультативної ради,  і довіреною людиною Чиказького художнього інституту (1908–1909).   Артур Актон познайомився з Гортензією в Чикаго, допомагаючи проектувати італійські риси нової будівлі банку в 1896 році, і статок Мітчелла дозволив Артуру Актону придбати чудову віллу La Pietra на пагорбах Флоренції, де Гарольд Актон жив протягом більшої частини його життя.   Єдині сучасні меблі на віллі були в дитячих, і їх утилізували, коли діти підросли (молодший брат Гарольда Вільям Актон народився в 1906 році). 
 Sala del Crocifisso,  Villa La Pietra, Флоренція, фото Foto Reali, Foto Reali Archive,  Department of Image Collections, National Gallery of Art Library, Washington, DC

Кар'єра та освіта
Він навчався в приватній школі міс Пенроуз у Флоренції. У 1913 році батьки відправили його до підготовчої школи Віксенфорд поблизу Редінгу на півдні Англії  де Кеннет Кларк був однокурсником. До 1916 року напади підводних човнів на кораблі зробили подорож до Англії небезпечною, тому Гарольда та його брата у вересні відправили до міжнародної школи Шато де Лансі поблизу Женеви. Восени 1917 року він пішов до «краммерс» в Ешлоуні в Кенті, щоб підготуватися до Ітона, куди він вступив 1 травня 1918 року. Серед його сучасників в Ітоні були Ерік Блер (письменник Джордж Орвелл ), Сиріл Конноллі, Роберт Байрон, Алек Дуглас-Хоум, Ян Флемінг, Браян Говард, Олівер Мессел, Ентоні Пауелл, Стівен Рансімен і Генрі Йорк (романіст Генрі Грін ). . В останні роки навчання в школі Актон став одним із засновників Товариства мистецтв Ітона, і одинадцять його віршів опубліковано в журналі The Eton Candle, який редагував його друг Брайан Говард. 

Оксфордські роки
У жовтні 1923 року Актон відправився в Оксфорд, щоб читати економію, політологію та філософію в Крайст-Черч . Саме з балкона своїх кімнат у Meadow Buildings він декламував у мегафон уривки з Пустої землі (епізод , описаний у Brideshead Revisited через персонажа Ентоні Бланша). Під час навчання в Оксфорді він став співзасновником авангардного журналу «Оксфордська мітла» та опублікував свою першу книгу віршів « Акваріум» (1923). Актон вважався провідною фігурою свого часу і часто отримував більше уваги в мемуарах того періоду, ніж люди, які досягли більшого успіху в подальшому житті; наприклад, валлійський драматург Емлін Вільямс описав цю зустріч з Актоном у своїй автобіографії «Джордж» (1961):

Вільямс також описав рецензію Актона на «Портрет Доріана Ґрея» в оксфордській студентській газеті «Червелл» : «чарівна книжка для хлопчика, ми б запропонували дешеве видання, щоб зручно поміститися в кишеню шкільного блейзера»; і підсумував модерністський підхід Актона до літератури: «Але якщо знайти слова, мої дорогі, у чорному пудингу є краса».  
 Залізничний клуб в Оксфорді, задуманий Джоном Сутро, домінує Гарольд Актон. Зліва направо, ззаду: Генрі Йорк, Рой Харрод, Генрі Веймут, Девід Планкет Грін, Гаррі Ставордейл, Браян Говард. Середній ряд: Майкл Росс, Джон Сутро, Х'ю Лігон, Гарольд Ектон, Браян Гіннесс, Патрік Бальфур, Марк Огілві-Грант, Джонні Друрі-Лоу; спереду: носії.
В Оксфорді Ектон домінував у Залізничному клубі, до якого входили: Генрі Йорк, Рой Гаррод, Генрі Тінн, 6-й маркіз Бат, Девід Планкет Грін, Едвард Генрі Чарльз Джеймс Фокс-Стренгвейс, 7-й граф Ілчестер, Браян Говард, Майкл Парсонс, 6-й граф Росса, Джон Сутро, Х'ю Лігон, Гарольд Актон, Браян Гіннесс, 2-й барон Мойн, Патрік Бальфур, 3-й барон Кінрос, Марк Огілві-Грант, Джон Друрі-Лоу . 

Вплив на Во
Івлін Во наповнив свої романи складними персонажами, заснованими на особистостях, яких він знав. Вважається, що Актон, принаймні частково, надихнув на персонажа «Ентоні Бланш» у романі Во «Повернення до Брайдсхеда» (1945). У листі до лорда Болдуіна Во писав: «У моїх романах інколи з’являється естетик під різними іменами — це 2/3 Брайан Говард і 1/3 Гарольд Актон. Люди думають, що це все Гарольд, який є набагато милішою та розумнішою людиною ніж Говард»  Во також писав: «Персонажі моїх романів, які часто помилково ототожнювали з Гарольдом Актоном, були значною мірою взяті з Браяна Говарда ». 

Загальний страйк і після
У 1926 році Актон виконував обов'язки спеціального констебля під час загального страйку, незважаючи на те, що він був аполітичним, і отримав ступінь. У жовтні він зняв квартиру в Парижі на Quai de Bourbon, 29, і написав свій портрет Павлу Челичеву.  Переїжджаючи між Парижем і Лондоном протягом наступних кількох років, Ектон прагнув знайти свій голос як письменник. У 1927 році він почав працювати над романом, а на початку наступного року вийшла третя книга віршів «П’ять святих і додаток» . За цим у березні з’явилася прозова байка «Корнеліан ». У липні Ектон виконував роль шафера на весіллі Евелін Во з почесною Евелін Гарднер. «Занепад і падіння» Во містив присвяту Ектону «в знак поваги та прихильності», але коли в жовтні 1928 року з’явився власний роман Ектона під катастрофічною назвою « Будь-друм », критики, як-от Сиріл Конноллі, порівнювали його з «Занепадом і падінням» .

Наприкінці 1920-х років Гарольд часто відвідував лондонський салон леді Кунард, де в різний час він зустрічався з Езрою Паундом, Джозефом Дувіном та ірландським романістом Джорджем Муром . Під час візитів до Флоренції він зміцнив свою дружбу з Норманом Дугласом, який написав передмову до Ектонового перекладу чудових мемуарів Джангастона Медічі XVIII століття «Останній із Медічі», приватно надрукованих у Флоренції в 1930 році як частина серії Лунгарно. . Четверта збірка віршів « Цей хаос » була опублікована в Парижі подругою Ектона Ненсі Кунард, хоча переклад Джангастоуна вказував у більш багатообіцяючому напрямку. Історія справді виявилася набагато ближчою до Ектона, ніж поезія. Його «Останні Медічі» (не плутати з попередньою книгою з подібною назвою) була опублікована Фабером у 1932 році, це перший із серії видатних внесків в італійські історичні дослідження. 

Один уважний спостерігач, Алан Прайс-Джонс, відчув, що життя у Флоренції обтяжувало Ектона своєю незначністю, оскільки, як і його батько, він був працьовитим і уважним ученим. Схід був втечею.  Він оселився в Пекіні, як тоді називали Пекін, що йому було зручно. Він вивчав китайську мову, традиційну драму та поезію. Між своїм приїздом у 1932-1939 роках він опублікував шановані переклади «Віяло цвіту персика» та «Сучасна китайська поезія» (1936), обидва у співпраці з ,  і Відомі китайські п’єси (1937) у співпраці з Л. С. Арлінгтоном. Його роман «Півонії та поні» (1941) — гострий портрет емігрантського життя. Він переклав книгу «Клей і лак» (1941), вибрану з «Казок про збудження світу » письменника 17 століття Фен Менлунга з передмовою Артура Уейлі, провідного вченого-перекладача та члена Bloomsbury Group .

Друга японо-китайська війна спалахнула в 1937 році, але Ектон не залишив її до 1939 року, коли він повернувся до Англії та приєднався до Королівських ВПС як офіцер зв'язку. Він служив в Індії та на тодішньому Цейлоні, а потім після визволення в Парижі. Після закінчення війни він повернувся до Флоренції. Ла-П'єтра була окупована німецькими солдатами, але він оперативно повернув їй належну славу. 

Літературні твори
Неісторичні твори Актона включають чотири томи поезії, три романи, дві повісті, два томи оповідань, два томи автобіографії та мемуари його подруги Ненсі Мітфорд, яка була його сучасницею. Його історичні праці включають «Останніх Медічі», дослідження пізніших великих герцогів Медічі, і два великих томи про дім Бурбонів, правителів Неаполітанського королівства у 18 і на початку 19 століття, які разом, можна сказати, становлять його магнум . опус .

Нагороди та відзнаки
У 1965 році Ектон отримав звання командора Ордена Британської імперії (CBE) і посвячений у лицарі в 1974 році  Британський інститут у Флоренції, важливий центр англо-флорентійського культурного життя з 1917 року, перейменував свої колекції в Бібліотеку Гарольда Ектона. 

Особисте життя
Актон був католиком;   його культурна та історична прихильність до Церкви залишалася незмінною протягом усього його життя. Ім'я Ектона було вперше в петиції, поданій до Риму в 1971 році британською культурною елітою з проханням не скасовувати традиційний латинський обряд меси в Англії.   Його мати, спадкоємиця Гортензія Ленор Мітчелл, домінантна особистість у його житті, яка прожила до 90 років, не полегшувала йому життя, але він все одно залишався відданим і захоплюваним сином. 

Ектон був видатним членом Bright Young Things у Лондоні 1920-х років. 
 Чимітеро Євангеліко Аглі Аллорі
Після смерті Ектона, у відповідь на журнальну статтю, в якій говорилося як про ймовірне самогубство брата Ектона, так і про гомосексуалізм Ектона, автор А. Н. Вілсон зауважив: «Назвати його гомосексуалістом означало б неправильно зрозуміти всю суть його істоти» і що «він був більше асексуальним, ніж будь-що інше».  У статті американського письменника Девіда Планта описується час навчання Ектона в Оксфорді як «мужчинний естет-денді», але зазначається, що під час перебування Ектона в Китаї в 1930-х роках пристрасть Ектона до хлопчиків призвела до секретного урядового документа, який описує його як «скандального розпусника, " і запобіг можливості його служби в тамтешній розвідці, коли почалася війна. Плант також описав молодих людей, яких Ектон привітав у La Pietra, у тому числі Олександра Зільке, німецького фотографа та художника, який був коханцем Актона протягом останніх двадцяти п’яти років його життя. 

Коли Актон помер, він залишив Віллу Ла П'єтра Нью-Йоркському університету .  Залишаючи власність і колекцію своєї родини Нью-Йоркському університету, Ектон висловив бажання використовувати маєток як місце зустрічі студентів, викладачів і гостей, які можуть навчатися, викладати, писати та проводити дослідження, а також як центр для міжнародних програм .  Після його смерті експертиза ДНК підтвердила існування позашлюбної зведеної сестри, спадкоємці якої звернулися до суду, щоб оскаржити 500 доларів Ектона. мільйонний спадок Нью-Йоркському університету . 

Актон був похований поряд зі своїми батьками та братом у римо-католицькій частині євангельського цвинтару Аллорі у південному передмісті Флоренції, Галлуццо (Італія).

Публікації

* Акваріум, Лондон, Дакворт, 1923 рік
* Індіанський осел, Лондон, Дакворт, 1925 рік.
* ''П'ять святих і додаток, Лондон, Холден, 1927.
* Корнеліан, Лондон, The Westminster Press, 1928.
* Humdrum, Лондон, The Westminster Press, 1928.
* Останній з Медічі, Флоренція, Дж. Оріолі, 1930.
* Цей хаос, Париж, Hours Press, 1930.
* Останній Медічі, Лондон, Faber & Faner, 1932.
* Сучасна китайська поезія (разом з Чень Ши-Сяном), Дакворт, 1936.
* Відомі китайські п’єси (з Л. С. Арлінгтоном), Пейпін, Анрі Ветч, 1937.
* Glue and Lacquer: Four Cautionary Tales (разом з Lee Yi-Hsieh), Лондон, The Golden Cockerel Press, 1941.
* Півонії та поні, Лондон, Chatto & Windus, 1941; об/пр Оксфорд в Азії в м’якій палітурці. Гонконг; Нью-Йорк: Oxford University Press, 1983.
* Memoirs of an Esthete, London, Methuen, 1948; перевидано Лондон, Метуен, 1970.
* Принц Ісідор, Лондон, Метуен, 1950 рік.
* Неаполітанські Бурбони (1734–1825), Лондон, Метуен, 1956.
* Фердінандо Галіані, Рим, Edizioni di Storia e di Letteratura, 1960.
* Флоренція (разом з Мартіном Гуерліманом), Лондон, Темза і Гудзон, 1960.
* Останні Бурбони Неаполя (1825–1861), Лондон, Метуен, 1961.
* Старі лампи для нових, Лондон, Метуен, 1965.
* More Memoirs of an Esthete, London, Methuen, 1970.
* Тит за око, Лондон, Хеміш Гамільтон, 1972.
* Тосканські вілли, Лондон, Темза і Гудзон, 1973; перевидано як The Villas of Tuscany, Лондон, Темза та Гудзон, 1984.
* Ненсі Мітфорд: Мемуари, Лондон, Хеміш Гамільтон, 1975.
* Віяло персикового цвіту (разом з Чень Ші-Сяном), Берклі, Каліфорнійський університет, 1976.
* Змова Пацці, Лондон, Темза і Гудзон, 1979.
* The Soul's Gymnasium, Лондон, Хеміш Гамільтон, 1982.
* Три надзвичайних посла, Лондон, Темза і Гудзон, 1984.
* Florence: a Travellers' Companion (вступ; тексти ред. Едварда Чейні ), Лондон, Констебль, 1986.

Список літератури


Додаткова література

Значні вторинні джерела

* Martin Green, 2008 1977, Children of the Sun: A Narrative of "Decadence" in England After 1918, Mount Jackson, VA, USA: Axios Press, , see  or , accessed 11 July 2015. A book in which Acton features very prominently. For his relationship to villa La Pietra, see pp. 1–8, 94–117, 220, 393–395, and 425f. For his early education, see pp. 11, 79, 103, and 115f.  For his time at Eton, see pp. 98f, 127–182, and 256. For his time at Oxford, see pp. 2ff, 11, 20, 82, 117, 155, 163–195, 201, 227, 305, and 464. For his experiences in World War II, see pp. 333–355, and 367. For his parents Arthur and Hortense, see pp. 6, 102–114, 338, and 385f.
* Charlotte Eagar, 2011, "The house of secrets and lies," The Sunday Times'' (magazine, online), 3 July 2011, see , accessed 11 July 2015. Subtitle: "The art dealer Arthur Acton's love affair with an Italian beauty led to an illegitimate child, two exhumed bodies and a long-running, vicious feud."
* Alan Pryce-Jones, 1994, "Obituary: Sir Harold Acton," The Independent (online), 28 February 1994, see , accessed 11 July 2015.
* D. J. Taylor, 2007, ''Bright Young People: The Lost Generation of London's Jazz Age, New York, NY, USA: Macmillan-FSG, , , accessed 11 July 2015. See pp. 21–31, 68, 74–77, 83–88, 127, 140ff, 150, 163–166, 171–179, 189–205, 216–218, 231, 257, 279–288, 311–315.
* Luca Baratta, (2020), «Evoking the Atmosphere of a Vanished Society»: la Firenze fantasmatica di Sir Harold Acton in The Soul’s Gymnasium (1982)’, Mediazioni. Rivista online di Studi Interdisciplinari su Lingue e Culture, 27, pp. A139-A165.

Архівні ресурси

* Документи Гарольда Ектона, 1904–1994 (3,83 лінійних футів) зберігаються в Бібліотеці рідкісних книг і рукописів Бейнеке Єльського університету .
*  Листування Гарольда Ектона з Рут Пейдж і Томасом Х. Фішером, 1948–1952, зберігається в Нью-Йоркській публічній бібліотеці .
*  Лист з автографом Гарольда Маріо Мітчелла Ектона, підписаний: Флоренція, до Герберта Кахуна, 18 червня 1961 року (1 одиниця (4 сторінки)) зберігається в бібліотеці Пірпонта Моргана .
* Документи Робіна Макдуала, приблизно 1933–1980 (0,21 погонних футів) зберігаються в Бібліотеці рідкісних книг і рукописів Бейнеке Єльського університету .

Інші джерела

* Едвард Чейні, «Сер Гарольд Ектон», Оксфордський словник національної біографії, 2004. 
* Едвард Чейні та Ніл Річі, Оксфорд, Китай та Італія: Твори на честь сера Гарольда Актона'', Флоренція-Лондон, 1984. 
* :fr:Jean-Marie Thiébaud, "Une famille bisontine d'origine anglaise" : les Acton", ''Procès-verbaux et Mémoires de l'Académie de Besançon et de Franche-Comté, Безансон, 1987. 
* Крістофер Холліс, Оксфорд у двадцяті'' (1976). 

Зовнішні посилання

* Works by Harold Acton at Project Gutenberg
*  and , images of the 1896 Chicago ITSB building, whose Italianate design included contributions from Acton's father.
*  Harold Acton at the Gay/Bi/Lesbian Encyclopedia
*  Wafted onto the Antimacassars – memories of Acton at Oxford by Emlyn Williams
* Harold Acton Papers. General Collection, Beinecke Rare Book and Manuscript Library, Yale University.









