

Франсуа Жену (26 жовтня 1915 — 30 травня 1996) був відомим швейцарським фінансистом і головним благодійником нацистської діаспори через мережу ODESSA та прихильником бойових груп Близького Сходу під час 20-го століття після Другої світової війни.

У 1992 році Генуд сказав лондонській газеті: «Мої погляди не змінилися з тих пір, як я був молодим хлопцем. Гітлер був великим лідером, і якби він виграв війну, світ сьогодні був би кращим».

Раннє життя
Гену був із Лозанни, Швейцарія. Він познайомився з Адольфом Гітлером у 1932 році, коли був підлітком у готелі під час навчання в Бонні. У 1934 році він приєднався до пронацистського Національного фронту, а через два роки поїхав до Палестини, де зустрівся з Великим муфтієм Єрусалиму Аміном ель-Хусейні. Працюючи як на швейцарську, так і на німецьку розвідку, Гену багато подорожував на Близький Схід.

Друга Світова війна
Під час війни Гену часто їздив до Берліна, «щоб побачитися зі своїм другом, великим муфтієм», і потім багато разів відвідував його в Бейруті. Великий муфтій нібито «довірив Генуду управління своїми величезними фінансовими справами».

У 1940 році разом із громадянином Лівану він заснував у Лозанні нічний клуб «Оазис» для таємної операції Абверу. У 1941 році агент Абверу Пауль Дікопф відправив Генуда до Німеччини, Чехословаччини, Угорщини та Бельгії. Генуд подружився з кількома вищими нацистами, включаючи Карла Вольфа, «вищого керівника СС і поліції» в Італії. Наприкінці війни Гену представляв Швейцарський Червоний Хрест у Брюсселі. Повоєнний

Генуд відомий тим, що був виконавцем останньої волі та заповіту нацистського пропагандиста Йозефа Геббельса, а також тим, що, як повідомляється, заробив статок на публікації щоденників Геббельса, на які він мав посмертні права разом із працями Гітлера та Бормана. Це підприємство зазнало невдачі в 1960 році, коли Паула Гітлер померла, так і не отримавши повних прав на літературні твори Адольфа Гітлера.

Мисливці за нацистами, такі як Серж Кларсфельд і Саймон Візенталь, журналіст Девід Лі Престон та інші, стверджували, що його роль як благодійника для вцілілих націонал-соціалістичних інтересів сягає набагато глибше, надаючи докази того, що Гену був не менш ніж головним фінансовим менеджером прихованої швейцарської компанії. активи Третього рейху після Другої світової війни.

Визволення арабів
Генуд став пристрасним прихильником арабських визвольних справ, фінансуючи багато націоналістичних і правих організацій.

Фронт визволення Алжиру

Перебуваючи в Єгипті в 1950-х роках, завдяки контактам в уряді Гамаля Абделя Насера, він познайомився з лідерами Фронту визволення Алжиру, який він зрештою фінансував до 1954 року після того, як спочатку постачав зброю. У 1958 році він заснував Арабський комерційний банк у Женеві, який буде активно кредитувати арабські націоналістичні групи та бути головним сховищем Алжирського національного визволення

Фронт визволення Алжиру
Перебуваючи в Єгипті в 1950-х роках, завдяки контактам в уряді Гамаля Абделя Насера, він познайомився з лідерами Фронту визволення Алжиру, який він зрештою фінансував до 1954 року після того, як спочатку постачав зброю. У 1958 році він заснував Арабський комерційний банк у Женеві, який буде активно кредитувати арабські націоналістичні групи та бути головним сховищем Фронту національного визволення Алжиру.

Палестина
У 1960-х роках Генуд почав постачати зброю для палестинських потреб. Організація «Новий європейський порядок», що базується в Лозанні, зібралася в Барселоні в квітні 1969 року, де палестинські групи отримали фінансову підтримку, і Генуд зв'язав їх з колишніми нацистами, які допомагали б їх військовій підготовці, включаючи обіцянку підтримки, призначеної для Організації визволення Палестини. Він був близьким соратником доктора Джорджа Хабаша та Жака Вержеса, а у вересні 1969 року він фінансував судові витрати трьох палестинців із Народного фронту визволення Палестини після нападу на літак Ель-Аль у Цюріху, де він особисто сів за стіл їхнього захисту.

Відомі одержувачі допомоги та асоціації
Генуд був близьким другом Отто Скорцені, Карла Вольфа та Клауса Барбі в роки Третього Рейху.

Генуд фінансував кілька адвокатів, зокрема Адольфа Ейхмана та Клауса Барбі. Він фінансував захист Бруно Бреге протягом 1970-х років після вибуху в Ізраїлі в 1970 році.PFLP закликав до звільнення як Бреге, так і Лейли Халід, частини підрозділу Че Гевари Commando Народного фронту звільнення Палестини, разом у 1970 році. Гену допоміг Іллічу Раміресу Санчесу в 1994 році, після того як він зіграв ключову роль в успіху його місій у попередні десятиліття.

Він був тісно пов'язаний з Алі Хасаном Саламе, надаючи йому медичну допомогу, а також фінансував вигнання аятолли Хомейні до Франції, коли Іраном правив шах Мухаммед Реза Пехлеві. Він був наставником Ахмеда Хубера.

Протягом 1970-х років Генуд фінансував багато лівих груп з метою збройного визволення арабів. Стверджується, що він передав вимогу про викуп після викрадення рейсу 649 Lufthansa в 1972 році.

Разом із Ноамом Хомським, Сімоною де Бовуар, Жаном-Полем Сартром та іншими інтелектуалами Жену був членом комітету, який організував гуманітарну кампанію в 1970-х роках, результатом якої було помилування в 1977 році Бруно Бреге, швейцарського бойовика, який був перший європеєць, якого судили та засудили в Ізраїлі за їх пропалестинську діяльність; Бреге відбув сім років зі свого 15-річного ув'язнення.

Юридичні проблеми
Час від часу Гену опинявся в правових проблемах, наприклад у 1983 році, коли його інтереси представляв Бодуан Дюнан, провідний юрист із Женеви, який входить до правління понад 20 компаній, у тому числі Саудівської інвестиційної компанії, закордонного підрозділу Саудівська група Бінладіна.

У 1993 році біля його будинку вибухнула бомба, і до 1996 року швейцарська влада все ще розслідувала його фінансову діяльність під час Третього рейху.

Смерть
Генуд покінчив життя самогубством 30 травня 1996 року, за словами його родини, завдяки допомозі швейцарської групи, що виступає за евтаназію Exit, у віці 81 року.

У масовій культурі
У міні-серіалі Карлос Генуд згадується персонажем Іліча Раміреса Санчеса, якого зіграв Едгар Рамірес. Виробництво було піддано критиці за применшення історичної ролі Генуда з Санчесом.

Примітки
