
 Ітаомаціпі, намальований у жанрі айнів Кодами Тейріо. Човен завантажений хутром та в'яленим лососем для торгівлі. Пропорції на зображенні змінені, фактична довжина корпусу набагато більший за людський зріст.
Ітаомаціп (, айн. ita-oma-cip, дослівно — «човен з дошкою») — традиційні зшиті човни, що будувались айнами на північних островах Японського архіпелагу і використовуваний ними для плавань по внутрішнім водоймам і у відкритому океані.

Опис
айнів в 20-х роках епохи Мейдзі. Ітаомаціп виготовлявся шляхом додавання бортів до первісного човна-довбанки.
Назва походить від айнського слова ita-oma-chip, що означає «човен з дошкою» (слово «іта» є запозиченням від японського слова «дошка»). Цей тип зшитого човна будувався зі звичайного човна-довбанки, виготовленого шляхом видовбування серцевини єдиного стовбура дерева, борти якого нарощувались шляхом приєднання до них окремих дошок, що кріпились до довбанки і між собою мотузками, виготовленими з природних матеріалів. Айни зазвичай використовували довбанки для плавання по внутрішніх спокійних водах, таких як річки та озера, тоді як ітаомаціп застосовувався для плавання по морю з метою торгівлі з іншими районами Японії. Човни, виготовлені за цією технологією були унікальні для культури айнів і не відомі в інших районах Японії.

Метод будування
Нижче наведена процедура побудови ітаомаціпа, посилаючись на емакі (ілюстрований сувій) «Ezo Seikei», створений Хата Авагімару та іншими з метою ілюстрації культури айнів у другій половині періоду Едо.

Зрубання дерева
 Ніс Ітаомаціпа (сучасна репліка) експонується в Центрі культурного обміну Саппоро Айну (Саппоро Піікакотан) в Коганею, Мінамі-ку, Саппоро. Оздоблений дерев'яними ланцюгами
Спочатку рушали в гори і знаходили велике дерево. Знайшовши підходяще дерево в якості пиломатеріалу, будували під деревом вівтар і прикрашали його. Духу дерева і богу гір присвячували інау і молились про дозвіл зрубати дерево. Потім дерево зрубували і розрізали на колоди необхідної довжину, після чого на місці починали видовбувати серцевину.

Конструкція днища корабля
Основою будови ітаомаціпа є каное-довбанка, який виконує роль човна. Взагалі кажуть, що «північна сторона дерева не піддається впливу сонця і росте повільно, тому річні кільця щільніші, а деревина тверда і важка», тому частина, де дерево до зрубу було звернене на північ, було оформлений як «низ». Після повороту колоди в зручне для роботи положення приступають до видовбування серцевини . Крім сокири, в якості інструменту використовується невеликі тесла або загострені мотики.

Коли шорстку форму дна корабля зіскрібають, його знімають з гір і несуть у село, а всередину видовбаної частини встановлюють перекладину, щоб бокова частина не провалилася всередину. При цьому загорніть солом'яний килимок і покладіть його, не допускаючи раптового висихання, і почекайте, поки божевілля вщухне. Після цього налийте в корабель воду, щоб перевірити «горизонталь», і, уявляючи зовнішній вигляд і використання на момент завершення, ретельно поголіть і виправте.

Широка дошка
Коли човен готовий, це відбійний пристрій (бічна плита). У дослівному перекладі «дошка крила човна»), корма, дошка, яка прикріплюється до носа, і тесика (мотузка) для кріплення дошки до корпусу. Матеріал цієї мотузки — Нібеші (точна вимова — Ніпеї. Розрізняють три види: кора Сінанокі , кора Езоямазакура і вуса китів. Китові бороди часто використовувалися на території від Біро до Кунасірі (Кунашир).

Спочатку зшийте, зробивши кілька отворів у борту човна-основи та пропустивши мотузку через отвори, зроблені в бічній пластині. Багаторазове застосування нової бортової пластини для імітації грубої форми корпусу. Щілини між дошками заповнюються мохом, щоб запобігти витоку води. Коли корпус завершено, Інау присвячується носовій частині, і проводиться ритуал поклоніння душі корабля, Чисанке. За розмірами виготовлений таким чином корпус приблизно такий же, як у 200-каменного японського корабля (близько 20 тонн). Корабель, який прямує в Уймам (аудієнція з феодалом Мацумае), називається Уймамучі, і проводиться спеціальний ритуал.

Засоби руху
Ітаомаціп приводився в рух за допомогою весел під назвою «кандзі» і вітрила «каяні». Посередині ручки робиться отвір, який закріплюється, прикладаючи його до виступу «Такамадзі», прикріпленого до бічної частини Ітаомаціпа. Це система, яка по-японськи називається «автомобільне весло». Між корпусами під прямим кутом до напрямку руху судна встановлюють два каяні (вітрильні стовпи), між ними натягується каяні (вітрило). Як матеріал вітрила використовується гоза, в'язана шикіною (рогозом).

Інші аксесуари
Кайта (якір) ітаомаціпа виготовляється шляхом прикріплення каменів до промежини, щоб збільшити вагу, і схожий на японський корабельний якір. Крім того, для збору води, що витікає з корабля, Wackake (вода перекачується). Воно готується. Слово «Вакаке» також передається Ваджін, а в діалектах Хоккайдо «Хаге» називається «Хеге».

Навігація
Плаваючи по морю, зверніть увагу на погоду і, розрахувавши, що сонячна погода збережеться, помоліть бога моря про спокій подорожі і відпливайте. Не гребіть у відкритому морі, а завжди намагайтеся йти вздовж суші. Крім того, плавати вночі небезпечно, тому я збентежений, а відстань, яку можна досягти до заходу сонця, встановлюється як відстань руху за день.

У разі плавного вітру вітрило сприймає вітер і пливе в стані «плавний вітер повний парус», але у разі бокового вітру щогла нахиляється і вітрило керується для стабілізації напрямку руху. Під час веслування з веслом екіпаж сидить на дошці, покладеній між тулубом, і самостійно керує веслами з лівого та правого бортів корпусу, щоб рухати їх. Однак у морській зоні від Біллоу до Кунаширі двоє людей вишиковуються пліч-о-пліч, один просуває праве весло, а інший маніпулює лівим. Кажуть, що це тому, що океанська течія настільки інтенсивна, що одна людина не може керувати лівим і правим веслом.

Історія
місто Осака, префектура Осака . Колекція Музею історії Осаки
Оскільки айни не сприйняли використання літер до сучасності, історія айнів до цього вимагає археологічної точки зору або розгляду з письмових матеріалів Ваджина та інших етнічних груп. Походження Ітаомаципа схоже.

У материковій Японії кажуть, що великий корабель з бортовою плитою, прикріпленою до каное-довбанки, почали будувати з періоду Яйой, а з місця Горьо в місті Фукуяма, префектура Хіросіма, шматок глиняного посуду (пізній період Яйой). який, здається, намалював цей тип корабля.) Було розкопане. З періоду Кофуна були розкопані ханіва, виготовлена шляхом імітації різних подій, таких як люди, тварини та будівлі, і серед них є «ханіва у формі човна», що імітує човен, і знаходиться збоку від каное. Виражена конструкція з прикріпленою дошкою. Це «додавання бічної плити до каное-бліндажа для збільшення об'єму» є основою конструкції японського корабля, а пізніший корабель Sengoku (Bezaisen) також встановив товсту одну пластину під назвою «Kawara» на дні корабля. Це конструкція, яка імітує ціле шляхом додавання дощок.
Нижня пластина та весло Ітаомаціпа, розкопаної в Аккесі-чо, східне Хоккайдо, датується серединою періоду Едо
З іншого боку, в районі культури айнів лінія, яка ніби імітує ітаомаціп, намальована на печерному малюнку періоду культури Зоку-Джомон, знайденому в печері Фугоппе в місті Йоічі на узбережжі Японського моря на Хоккайдо. Згідно з теорією археолога Такуро Сегави, настінні розписи печери Фугоппе пропливли через Японське море, щоб досягти стародавнього Хоккайдо, звідки їх направили до загиблих там «культурних людей курганів» материкової Японії. бути «муральною картиною». Якщо це так, метод виробництва ітаомасіпів, можливо, походить з материкової Японії.

Приблизно у 8-м і 9-му століттях культура Зоку-Джомон перетворилася на «культуру Сацумон», яка використовує глиняний посуд із «тертим» малюнком. Носій культури Сацумон (предок айнів) займався торговельною діяльністю з материковою Японією, використовуючи в якості продукції сушений лосось, пір'я орлиного хвоста та хутро, а також імпортовані залізні вироби, рис і лак . Очікується, що наявність великих суден активізує торговельну діяльність. З іншого боку, на узбережжі Охотського моря на Хоккайдо в той же час вихідці з північної частини Сахаліну керували іншою культурою під назвою Охотська. Руїни північного берега річки Мацунорі (місто Раусу) на півострові Ширетоко є залишками села людей охотської культури приблизно в 8 столітті, але з залишків будинків, які постраждали, було викопано багато виробів з карбонізованої деревини. біля вогню. Серед них також виявлено вироби з дерева, що здавалися мініатюрами конструкційних кораблів .

Кажуть, що «так звана айнська культура», така як резиденція Чісе, носіння Йоманте та Аттуса, а також Каміномі з використанням інау та лакового посуду, була створена з кінця періоду Хейан до періоду Камакура в материковій Японії., а в материковій Японії утвердилася культура айнів, кажуть, що вплив активізації торгівлі в Японії великий. У 1966 році на берегах річки Юфуцу на околицях міста Томакомай було розкопане каное-довбанка, яке, як вважають, було створено під час культури айнів. Ця довбанка являє собою «Ітаомаціп» з кількома невеликими дірочками на бортах, а на корпусі вигравіруваний візерунок айнів, і в той же час на розкопаному веслі було підтверджено сімейний герб айнів Сіроші.

З другої половини 15 століття півострів Осіма на півдні Хоккайдо потрапив під вплив Ваджіна, а в 16 столітті він перейшов під контроль пана Мацумае. Єзуїт -місіонер Джеронімо Анджеліс, який відвідав замок Мацумае в період Генна (близько 1625 р.) на початку періоду Едо, так записав замок, який був переповнений торгівлею між і Айну.

Починаючи з середини періоду Едо, айни були поневолені рибальськими угіддями Ваджін через поширення системи контрактів на місцевість, і торгова зона звузилася, але Ітаомаціп все ще був побудований і використовувався для подорожей і полювання на морських тварин у морі. На 11-му році Кансея (1799) художник Сімада Гентан (Тані Гентан), який брав участь в огляді продуктів Езочі, описав подорож в Ітаомачі як «Езо Фуне Ватанабе» у звіті «Подорож Езо». «Едзодзіма Кікан» і «Карта митниці Езо Айну», намальовані на початку епохи Мейдзі, зображують людей, які сідали на борт Ітаомачі і працювали на полюванні на морських звірів і збиранні водоростей.

Згодом асиміляційна політика та модернізація втратили будівельні та навігаційні технології ітаомаціпа, але в 1989 році айни, які проживали в Токухіра-Акібе, місто Кусіро, у співпраці з Національним музеєм етнології збудували ітаомаціп. Після реставрації айни групи в різних регіонах одна за одною працювали над відновленням ітаомаціпа. Станом на 2020 рік ітаомаціп відновлено для експозиції в музеї Хоккайдо, Саппоро Пікакотан, музеї фольклору міста Шінхідака айну та Упопоі.

Див. також

* Човен-довбанка
* Зшите судно

Примітки






