Ця стаття є частиною циклу про Бориса Джонсона
28 серпня 2019 року королева Єлизавета II наказала припинити роботу парламенту Великої Британії за порадою прем’єр-міністра від Консервативної партії Бориса Джонсона, яку пізніше було визнано незаконною. Пророгація або призупинення роботи парламенту мала набути чинності з 9 по 12 вересня 2019 року і тривати до державного відкриття парламенту 14 жовтня 2019 року; у цьому випадку парламент було призупинено з 10 по 24 вересня. Оскільки парламент мав бути відкладений на п’ять тижнів і знову зібратися лише за 17 днів до запланованого виходу Сполученого Королівства з Європейського Союзу 31 жовтня 2019 року, багато опозиційних політиків і політичних оглядачів розцінили цей крок як суперечливу та неконституційну спробу прем’єр-міністра щоб уникнути парламентського розгляду планів уряду щодо Brexit в останні тижні до Brexit (виходу Великобританії з Європейського Союзу). Джонсон і його уряд захищали відстрочку парламенту як звичайний політичний процес, який зазвичай слідує за вибором нового прем'єр-міністра і дозволить уряду зосередитися на законодавчому порядку денному.

На початку вересня 2019 року судді Високого суду правосуддя та зовнішньої палати сесійного суду — англійського та шотландського цивільних судів першої інстанції — постановили, що справа не підлягає судовому перегляду, оскільки це було політичне рішення; апеляція в останній справі до Внутрішньої Палати Сесійного Суду — вищого цивільного суду Шотландії — скасувала вердикт Зовнішньої Палати та визнала, що відстрочка підлягає судовому розгляду та є незаконною. Щоб вирішити розбіжності в думках між судами, обидві справи були оскаржені до Верховного суду Сполученого Королівства, який 24 вересня одноголосно постановив у справі R (Miller) проти Прем’єр-міністра та Черрі проти Генерального адвоката Шотландії, що відстрочка була як позовні, так і незаконні; отже, наказ Ради про відстрочку було скасовано, а відстрочку було визнано «недійсною та не має юридичної сили». Коли парламент відновив роботу наступного дня, церемонію відстрочки було виключено з Журналу Палати громад, і справи продовжувалися так, наче церемонії ніколи не було. Друга значно коротша відстрочка, цього разу на шість днів, почалася 8 жовтня.

Передумови
Пророгація — це політичний процес, який відзначає кінець парламентської сесії, а також стосується часу між закінченням однієї парламентської сесії та початком іншої. Під час відстрочки ані парламент, ані його комітети не засідають, і всі пропозиції, запитання без відповіді та ще не схвалені законопроекти автоматично втрачають чинність, якщо тільки так звана «пропозиція про перенесення» не дозволяє відновити справу на наступній сесії. Пророгація — це повноваження, яке належить королівській прерогативі і наказується Королем у Раді; тобто король за порадою Таємної ради. Пророгація набуває чинності, коли королівська прокламація, яка наказує пророгацію, зачитується в обох палатах парламенту; у цей момент парламент не збирається знову до відкриття парламенту через кілька днів. Він відрізняється від перерви та перерви, які є короткими перервами, які не припиняють роботи парламенту, і розпуску, який розганяє парламент перед загальними виборами. Починаючи з 1854 року, пророгація була здійснена лордами-комісарами замість суверена.

Історично відстрочка парламенту була нормою; монарх, як правило, лише скликає парламент, щоб затвердити королівські податки, і швидко відкладає орган знову. Пророгація також використовувалася як королівська тактика, щоб уникнути парламентського контролю; Єлизавета I призупинила роботу парламенту в 1578 році, щоб запобігти публічним дебатам про її залицяння з Франциском, герцогом Анжуйським. Переломним моментом стала прелюдія до Громадянської війни в Англії, коли Карл I відклав свій третій парламент. Парламент заперечив проти королівського встановлення податків і видав петицію про право у відповідь на дії короля. Коли тодішній спікер Палати громад Джон Фінч оголосив про завершення сесії, розлючені члени парламенту підтримали Фінча, що на мить завадило закриттю парламенту, доки громади не ухвалили кілька пропозицій, які засуджували зловживання королем владою. Після розпуску парламенту Карл I правив самостійно протягом одинадцяти років — і навіть намагався закрити парламент Шотландії в 1638 році — і відкликав парламент лише в 1640 році, щоб ухвалити додаткові податки. Друге засідання парламенту того року — знаменитий Довгий парламент — прийняло закон, який запобігав його відкладенню чи розпуску без його згоди. Зрештою, він засідав нерозпущеним ще двадцять років під час Громадянської війни в Англії, Міжцарів’я та Реставрації, незважаючи на чистку прайдів у 1648 році, яка створила парламент Румп та вигнання Довгого парламенту Олівером Кромвелем і скликання альтернативної асамблеї в 1653 році.

Хоча пророгація зазвичай не викликає суперечок, під час великих політичних суперечок було кілька важливих пророгацій. У 1774 році, за порадою лорда Норта, Георг III відстрочив роботу парламенту після ухвалення Квебецького акту, одного з поштовхів до Американської революції; у 1831 році колеги образилися на відстрочку парламенту Вільгельма IV після того, як Палата громад програла перший законопроект про реформу, який мав на меті розширення виборчого права; у 1948 році Клемент Еттлі скликав коротку проформну сесію парламенту, яку було відкладено через десять днів, щоб прискорити ухвалення Закону про парламент 1949 року; а в 1997 році Джон Мейджор порадив достроково відстрочити вибори до загальних виборів у травні, на піку справи «готівка за запитання».

Найбільш суперечлива пророгація за останній час відбулася в 2008 році в Канаді; Стівен Харпер, прем’єр-міністр і лідер консервативного уряду меншості, порадив генерал-губернатору Міхаель Джин відстрочити парламент до ухвалення бюджету. У той час Ліберальна та Нова демократична партії планували сформувати альтернативний уряд за підтримки Квебецького блоку; Пророгація відклала висловлення недовіри уряду Харпера, і до того часу, коли парламент знову засідав, угода між опозиційними партіями розпалася, і Гарпер залишився на посаді. Наприкінці 2009 року Гарпер неоднозначно порадив Джіну знову відкласти роботу парламенту до закінчення Зимових Олімпійських ігор 2010 року; у той час Гарпер перебував під пильною увагою через свою роль у справі афганських затриманих. Подібна криза, яка стосувалася використання королівських повноважень для виходу з глухого кута парламенту, відбулася в Австралії в 1975 році; Прем'єр-міністр Гоф Вітлем був звільнений генерал-губернатором Джоном Керром, і його замінив лідер опозиції Малкольм Фрейзер, який мав більшість у Сенаті. Палата представників, контрольована Австралійською лейбористською партією, висловила недовіру Фрейзеру, але не змогла перемістити Вітлема до того, як Керр розпустив парламент перед федеральними виборами.

Прелюдія

При Терезі Мей
Пропозиції про відстрочку вперше з’явилися на початку 2019 року. На той час сесія парламенту тривала з 13 червня 2017 року, через кілька днів після загальних виборів, у результаті яких правляча Консервативна партія, яку тоді очолювала Тереза ​​Мей, втратила більшість. До 2010 року парламентські сесії зазвичай починалися в жовтні і закінчувалися у вересні; загальні вибори скоротять попередню сесію та подовжать наступну. Після прийняття Закону про парламенти з фіксованим терміном 2011 року, який скасував подібні королівські повноваження розпускати парламент, регулярний початок парламентського календаря перенесено на вибори в травні. У червні 2017 року уряд оголосив, що неминуча парламентська сесія триватиме два роки, щоб забезпечити більший парламентський контроль за Brexit і скасування або внесення змін до зводу європейського законодавства, яке більше не матиме чинності після виходу Сполученого Королівства з Європейського Союзу. Союз. 7 травня 2019 року парламент 2017–2019 років став найдовшою парламентською сесією з часів Довгого парламенту чотири століття тому.

Після того, як угода про вихід з ЄС, укладена урядом, була відхилена парламентом під час так званого «значущого голосування», відстрочка розглядалася як варіант для уряду повернути угоду на ще одне голосування; Ерскін Мей, який традиційно кодифікує парламентську практику, стверджує, що «питання, які вже вирішено», не можна повертати під час парламентської сесії, якщо вони вже були відхилені по суті. Спікер Палати громад Джон Беркоу дозволив повторне голосування за угоду 12 березня 2019 року, яке було відхилено меншою більшістю. 18 березня Беркоу заявив, що будь-яка пропозиція щодо затвердження угоди про вихід для голосування не повинна бути «по суті однаковою», а 27 березня повторив своє попередження уряду. Третє «важливе голосування» щодо угоди про вихід, яка не включала «політичну декларацію» щодо майбутніх відносин між ЄС і Великобританією, було програно урядом 29 березня 2019 року.

Одночасно вихід Сполученого Королівства з Європейського Союзу, який раніше було заплановано на 29 березня 2019 року, було відкладено до 12 квітня 2019 року. Прихильники виходу з Європейського Союзу без угоди пропонували пророгацію як метод забезпечення такого виходу; вихід Сполученого Королівства залишається юридичним замовчуванням з узгодженою угодою про вихід або без нього, і відстрочка парламенту не дозволить законодавчо ратифікувати угоду, домагатися продовження переговорів щодо Brexit або скасувати застосування статті 50 Договору про Європейський Союз. . Пророгація також запобіжить винесенню вотуму недовіри або пропозиції щодо ініціювання дострокових загальних виборів. Після постійних чуток про такий курс дій, незважаючи на явну відмову парламенту від сценарію «без угоди», депутати від опозиції взяли під свій контроль законодавчий календар і прийняли Акт (вихід) з Європейського Союзу 2019 року, також відомий як «Білль Купера-Летвіна». », яка доручила уряду домагатися більш тривалого продовження переговорів щодо Brexit. Наступна угода з Європейською Радою знову відклала Brexit до 31 жовтня 2019 року та призначила вибори до Європейського парламенту.

Після виборів до Європарламенту, на яких консерватори посіли п’яте місце після партії Brexit, ліберал-демократів, лейбористів і партії зелених, Тереза ​​Мей оголосила про намір піти у відставку з поста прем’єр-міністра після обрання нового лідера консерваторів у липні. У проміжний період депутати від опозиції запитували, чи буде новий прем’єр-міністр використовувати пророгацію, щоб зменшити парламентський контроль за політикою уряду щодо Brexit, що уряд не виключив. У відповідь Беркоу сказав з голови, що «парламент не буде евакуйований з центральної сцени процесу прийняття рішень з цього важливого питання»; далі він сказав, що таке твердження було «настільки сліпо очевидним, щоб не потребувати висловлювання», але був наляканий тим фактом, що його потрібно було сказати.

Під керівництвом Бориса Джонсона
Борис Джонсон, відвертий критик угоди про вихід, згодом був обраний лідером консерваторів 23 липня 2019 року, а наступного дня став прем’єр-міністром. У рамках своєї стратегії щодо забезпечення виходу Великої Британії з ЄС 31 жовтня 2019 року «зроби або помри» передвиборна команда Джонсона та політичні коментатори вважали відстрочку життєздатним методом для здійснення політики. 18 липня неминуча перемога Джонсона змусила опозиційних депутатів успішно внести поправки до законопроекту про Північну Ірландію (виконавчий орган тощо), щоб унеможливити відстрочку наприкінці жовтня; Закон вимагає від уряду подавати звіти перед парламентом, який потім збиратиметься для їх обговорення навіть під час призупинення роботи органу. 25 липня новопризначений голова Палати громад Джейкоб Ріс-Могг, який також натякнув на можливість відстрочки, коли він був на задній лаві, заявив, що уряд розглядає відстрочку в політичних цілях як «архаїчний механізм», який тепер є його через колективну міністерську відповідальність не використовуватимуться.

Під час літніх канікул пророгація все ще вважалася ймовірною перспективою. На Единбурзькому фестивалі Fringe Беркоу сказав, що «боротиметься кожним подихом свого ​​тіла», щоб запобігти призупиненню парламенту, оскільки він вважав, що право парламенту засідати та обговорювати є священним. 27 серпня 2019 року понад 150 опозиційних депутатів від міжпартійних партій підписали Декларацію Церкви, названу на честь штаб-квартири Англіканської церкви та колишньої тимчасової парламентської палати біля парламенту, і пообіцяли «зробити все необхідне», щоб запобігти розпуску парламенту. Опозиційні депутати також обговорили традиційну перерву в сезоні конференцій; у 2019 році сезон конференцій розпочався з конференції ліберал-демократів, яка розпочалася 14 вересня, і закінчується закриттям конференції консерваторів 2 жовтня.

Пророгація
Протягом тижня, що закінчився 24 серпня 2019 року, повідомлялося, що протягом попередніх 10 днів Джонсон звернувся до генерального прокурора Джеффрі Кокса з проханням отримати юридичну консультацію з приводу пророгації, попередньо запланованої між поверненням парламенту 3 вересня та Європейським судом. Засідання Ради 17 жовтня. 28 серпня Джейкоб Ріс-Могг, у ролі лорда-президента Ради, скликав невелике засідання Таємної ради за участю Марка Спенсера як головного батога, баронеси Еванс із Боуз-Парку як лідера Палати лордів і королеви, поки вона була в резиденції в замку Балморал. Королева дала згоду на відстрочку, яка розпочнеться на тиждень, що розпочнеться 9 вересня, і завершиться відкриттям парламенту 14 жовтня.

Таке тривале відстрочення розглядалося як безпрецедентне; не вдалося перевірити з 1979 року парламент не відкладав термін більше ніж на три тижні, і зазвичай відкладав менше ніж на тиждень, на відміну від п’ятитижневого відстрочення, про яке запитав уряд. Беркоу назвав відстрочку "конституційним порушенням", покликаним "перешкодити депутатам обговорювати Brexit". Опозиційні політики висловилися проти пророгації: перший міністр Шотландії Нікола Стерджен (SNP) охарактеризувала дії Джонсона як «диктатора жерстяного горшка»; Перший міністр Уельсу Марк Дрейкфорд (лейборист) сказав, що Джонсон хоче «закрити двері» для демократії; а лідер ліберал-демократів Джо Свінсон назвала пророгацію "небезпечним і неприйнятним напрямком дій". Прихильники уряду захищали пророгацію; Голова Консервативної партії Джеймс Клеверлі назвав відстрочку парламенту з наступною промовою королеви як те, що «роблять усі нові уряди», президент Сполучених Штатів Дональд Трамп привітав Джонсона через Twitter за те, що він запобіг винесенню вотуму недовіри не вдалося перевірити, а колишній Перший міністр Північної Ірландії Арлін Фостер (DUP) привітала відстрочку як можливість переглянути та переглянути угоду про довіру та постачання, яку її партія уклала з урядом. Протягом кількох годин після оголошення у великих містах відбулися імпровізовані протести; Демонстрація «зупинити переворот» біля парламенту зібрала кілька тисяч людей.

Втрата трудової більшості
Після повернення парламенту 3 вересня 2019 року депутат від Консервативної партії та противник «без угоди» Олівер Летвін вніс екстрену пропозицію про внесення законопроекту, який мав на меті відкласти Brexit після 31 жовтня. Ця пропозиція дозволить позачергово контролювати розклад на 4 вересня, щоб за один день прийняти те, що стане Законом про вихід з Європейського Союзу (№ 2) 2019 року. Летвін досяг успіху завдяки повстанню 21 депутата-консерватора, які згодом були відсторонений від партії; У поєднанні з переходом Філіпа Лі на бік ліберальних демократів Джонсон втратив робочу більшість на другий день свого перебування в парламенті на посаді прем’єр-міністра. Уряд тоді спробував розігнати законопроект у Палаті лордів, щоб запобігти ухваленню законопроекту до відкладення; Пізніше уряд припинив роботу з флібустьєром і дозволив прийняти законопроект лордами 6 вересня, а згодом отримав королівський дозвіл 9 вересня.

Після прийняття законопроекту Джонсон підтвердив своє зобов’язання забезпечити вихід Великобританії з ЄС 31 жовтня; це викликало припущення, що його можуть ув'язнити за неповагу до суду або іншим чином усунути з посади за недотримання закону. Уряд також двічі намагався ініціювати дострокові загальні вибори, 6 та 9 вересня; обидві спроби провалилися, оскільки опозиційні партії відмовилися підтримати пропозицію на тій підставі, що це призведе до розпуску парламенту та, таким чином, зробить його нездатним запобігти Brexit без угоди. 9 вересня 2019 року Палата громад проголосувала 311–302 за скромне звернення щодо повернення, щоб змусити уряд передати протягом 48 годин всю комунікацію в офісі прем’єр-міністра, пов’язану з пророгацією, а також опублікувати всі документи, пов’язані з підготовка без угоди в рамках операції Yellowhammer. У Вестмінстер-Холі депутати обговорили дві електронні петиції: одна підтримала пророгацію та набрала 100 000 підписів перед тим, як її закрили; а один виступив проти відстрочки та зібрав 1,7 мільйона підписів за кілька тижнів. Того ж дня Беркоу оголосив про свою відставку з посади спікера, яка набула чинності 31 жовтня 2019 року, на тлі припущень, що консерватори порушать традицію не виступати проти спікера на наступних загальних виборах; його відставка завчасно спричинила вибори спікера, на яких уряду буде важко призначити більш доброзичливого спікера.

Пророгація
Парламент був нібито відкладений незадовго до другої години ночі за місцевим часом 10 вересня 2019 року, коли Сара Кларк, леді Ашер із «Чорного жезла», увійшла до зали громад, щоб оголосити про початок офіційної церемонії під вигуки протесту з лав опозиції. Беркоу, який тоді був оточений опозиційними депутатами, які тримали імпровізовані таблички з написом «замовкнути», сказав, що передбачувана відстрочка «в свідомості багатьох колег, але й для величезної кількості людей поза межами є актом виконавчого ладу» раніше він вирушив до Палати лордів на церемонію. Оскільки багато депутатів-консерваторів вийшли з палати слідом за ним, багато представників опозиції лаяли уряд вигуками «ганьба вам». Церемонію в Лордах бойкотували однолітки з опозиції; це включало лідерів лейбористів і ліберал-демократів у Палаті лордів, баронесу Сміт із Базілдона та лорда Ньюбі, і призвело до виконання процедури лише з трьома комісарами лордів замість звичайних п’яти. Присутніх було лише шістнадцять перів: тринадцять консерваторів, два кросбенчери та один лорд-духовний. Сеанс закрився через кілька хвилин; після повернення до палати громад Беркоу підбадьорили депутати від опозиції, перш ніж він прочитав повідомлення про відстрочку, яке пізніше було визнано недійсним.

У той час було сказано, що удавана відстрочка призвела до завершення сесії парламенту, яка тривала 341 день. П'ятдесят два законопроекти прийнято законом; це включало вісім законопроектів, пов’язаних з Brexit, шість законопроектів про бюджет і дев’ять законопроектів, пов’язаних із розвалом виконавчої влади Північної Ірландії у 2017 році. Тоді вважалося, що три законопроекти було перенесено на наступну сесію, тоді як дванадцять урядових законопроектів не були перенесені на наступну сесію. перенесено. Відомі законопроекти, які, як було сказано, були скасовані в результаті пророгації, включали торговельний білль, який мав бути використаний для «пінг-понгу» і не міг бути перенесений; законопроект про рибальство; і законопроекти, що стосуються жорстокого поводження з тваринами, розлучення та домашнього насильства. Передбачувана відстрочка також скасувала зустріч між Джонсоном і членами Комітету зі зв’язків, яка була запланована на 11 вересня.

Рішення судів нижчих інстанцій
Під час парламентських канікул у серпні група з 78 парламентарів на чолі з прес-секретарем юстиції SNP Джоанною Черрі, членом парламенту та противником Brexit Джоліоном Моемом, подала заяву про судовий перегляд до зовнішньої палати вищого суду Шотландії, Сесійного суду в Единбурзі. . Учасники судового процесу вимагали постанову про те, що відстрочка для уникнення парламентського контролю буде неконституційною та незаконною; слухання було прискорено до 6 вересня.

Одразу після оголошення відстрочки 28 серпня Черрі звернувся до суду з проханням про тимчасову заборону, щоб запобігти відкладенню до розгляду справи; того ж дня Джина Міллер, яка раніше перемогла уряд у справі про використання королівської прерогативи у справі Р (Міллер) проти Державного секретаря з питань виходу з Європейського Союзу, подала термінову заяву про судовий перегляд використання прерогативи в Високий суд Англії та Уельсу в Лондоні та борець за права потерпілих Реймонд МакКорд подали заяву до Високого суду Північної Ірландії в Белфасті, в якій стверджували про порушення Угоди Страсної п’ятниці. 30 серпня лорд Доерті відхилив прохання шотландської справи про інтердикт, оскільки він не був задоволений наявністю «переконливої ​​потреби» в такому.

Під час слухань у Сесії суду 3 вересня суд заслухав докази того, що Джонсон схвалив переговори з палацом 15 серпня 2019 року, підписавши рукописну записку своєму спеціальному раднику Ніккі да Коста та Домініку Каммінгсу, і зробив коментарі щодо короткого Засідання парламенту у вересні було «концентрацією», щоб показати, що депутати «заробляють на собі». Ейден О'Ніл, QC, який представляв позивачів у Сесійному суді, стверджував, що це доводить, що уряд ввів суд в оману, коли вони назвали питання пророгації академічним. Під час провадження Уряд не надав показань свідків під присягою, які б підтверджували причини відстрочки; Правовий коментатор Девід Аллен Грін порівняв відсутність такої заяви з відомою цитатою Шерлока Холмса про «дивний випадок із собакою вночі».

4 вересня Догерті постановив у першій інстанції, що справа не підлягає судовому розгляду; справу було негайно оскаржено до внутрішньої палати сесійного суду. Думку Догерті розділив Високий суд правосуддя, який 6 вересня відхилив справу Міллера як таку, що не підлягає розгляду. Високий суд Північної Ірландії не виніс рішення щодо аспекту пророгації у справі МакКорда, оскільки англійський і шотландський суди вже винесли рішення з цього питання, і 12 вересня визнав інші аспекти його справ такими, що не підлягають судовому розгляду. 11 вересня колегія апеляційної інстанції Сесійного суду у складі трьох суддів, до складу якої входили лорди Карловей (лорд-президент), Броді та Драммонд Янг, одноголосно визнала відстрочку незаконною. Суд визнав, що Джонсон керувався «неналежною метою поставити парламент у глухий кут» і фактично «ввів королеву в оману», і в результаті оголосив королівську прокламацію «недійсною та не має чинності». Щоб усунути принципові розбіжності у вироках вищих судів Англії та Шотландії, справи Міллера та Черрі були оскаржені до Верховного суду.

Політичні події під час пророгації
Після оголошення вироку в Шотландії депутати від опозиції вимагали негайного відкликання парламенту того дня, і деякі депутати повернулися до порожньої зали на знак протесту. У той же час, як повідомляється, на Даунінг-стріт, 10, заявники петиції «недаремно обрали шотландські суди». Ця заява викликала газетний заголовок «Вороги народу» після того, як уряд програв у 2016 році справу Міллера, і подальші суперечки щодо очевидної нездатності тодішнього лорд-канцлера Ліз Трасс захистити незалежність судової системи. У відповідь чинний лорд-канцлер Роберт Бакленд, QC, який кілька днів тому зустрічався з Джонсоном, щоб закликати його не порушувати закон про продовження статті 50, відповів на захист судової системи, а офіс прем’єр-міністра зробив наступну заяву, в якій захистив неупередженість суду. судді. Того вечора Квасі Квартенг, старший міністр в уряді, знову відкрив полеміку в шоу Ендрю Ніла, сказавши Нілу, що «багато людей кажуть, що судді упереджені».

Операція Жовтий молот
Того ж вечора, якраз перед закінченням терміну, встановленого парламентом для виконання Урядом скромного звернення 9 вересня, Уряд опублікував короткий виклад документів про операцію «Жовтий молот», але відмовився опублікувати повні документи або оприлюднити кореспонденцію про відмову на підставі того, що що це порушить законне право на приватне життя, яким користуються державні службовці. Відмова погодитися зі скромним зверненням, яке має обов’язкову силу, ризикує, що уряд буде визнано неповагою до парламенту вдруге протягом року; по-перше, у грудні 2018 року парламент проголосував за те, що адвокатська таємниця не є захистом від звинувачення в неповазі, у зв’язку з початковою відмовою уряду розкрити повну юридичну консультацію, яку він отримав щодо угоди про вихід.

Часткове оприлюднення документів Yellowhammer, у яких детально описується можливе порушення постачання продовольства, палива та ліків у результаті Brexit без угоди, призвело до нових закликів опозиції до негайного відкликання парламенту 12 вересня. У той же час Джонсон був ретельно перевірений щодо висновку Сесійного суду, що він ввів королеву в оману; він заперечив, що брехав королеві, і сказав, що Верховний суд підтвердив його переконання. Того ж дня колишній генеральний прокурор Консервативної партії Домінік Грів, член парламенту від QC, заявив, що якщо Верховний суд визнає, що уряд ввів королеву в оману, це означатиме «дуже серйозне» порушення відносин між королевою та її прем’єр-міністром, і Джонсон буде бути змушений «дуже швидко» піти у відставку відповідно до конституційного принципу. 15 вересня Mail on Sunday повідомила, що Каммінгс під час зустрічі з іншими урядовими спеціальними радниками запропонував повторне відстрочення, якщо Верховний суд визнає перше відстрочення незаконним; Офіс прем'єр-міністра підтвердив достовірність інформації та заявив, що коментар був "явно зроблений як жарт".

Імпічмент
Того ж дня лідер Plaid Cymru Адам Прайс заявив, що парламент має імпічментувати Джонсона, якщо уряд програє у Верховному суді, а Джонсон відмовиться піти у відставку; Ліз Севіль Робертс, лідер партії в Палаті громад, раніше того тижня заявила, що Джонсону також слід оголосити імпічмент, якщо він відмовиться продовжити переговори про Brexit і вступить в дискусії з іншими партіями, щоб отримати підтримку. Імпічмент — це таємнича парламентська процедура, яка ніколи не була успішно спрямована на прем’єр-міністра чи міністра кабінету: останньою особою, якій було оголошено імпічмент, був Генрі Дандас, 1-й віконт Мелвілл у 1806 році; і останньою серйозною спробою була невдала спроба 2004 року Прайса та десяти інших депутатів провести імпічмент тодішньому прем’єр-міністру Тоні Блеру. Джонсон, який тоді був членом передової опозиції, був ще одним відомим прихильником подання про імпічмент і написав статтю в The Daily Telegraph, в якій звинуватив Блера в «зневажливому ставленні до парламенту та громадськості». Історично склалося так, що осіб, яким було оголошено імпічмент, заарештовували та переслідували Палата громад під час судового процесу перед Палатою лордів у Вестмінстер-Холі; ті, хто пізніше був засуджений, були засуджені на свободі громад і не мали права отримати королівську прерогативу милості.
