  
Жан-Жак Башельє (фр. Jean-Jacques Bachelier; 6 травня, 1724, Париж - 13 квітня 1806, Париж) - французький художник-декоратор пізнього рококо і неокласицизму, «живописець квітів і фруктів». 

Біографія
Про ранні роки навчання митця нічого не відомо. У 1752 році за рекомендацією академіка живопису Жана-Батіста Удрі він був прийнятий до Королівської академії живопису і скульптури до секції «живописців-натюрмортів», представивши натюрморт із квітами. Навчався живопису у Жана-Батіста-Марі П'єра.

Разом із Жаном-Батистом Удрі, послідовником якого він був, Жан-Жак Башельє став улюбленим художником-флористом та анімалістом при дворі французького короля Людовика XV та маркізи де Помпадур. Він писав невеликі картини із зображеннями квітів, натюрмортів, кішок, собак та птахів — жанр, який на той час не вважали серйозним та вартим уваги академічного художника. Тим не менш, у 1749 році він отримав королівську пенсію. У 1763 році Башельє отримав звання художника, але для цього йому потрібно було замінити конкурсну картину «гідним сюжетом». Він написав «Милосердя римлянки» (La Charité romaine) і в званні художника історичного жанру був призначений професором Академії.  

У 1750 році Башельє став директором скульптурних майстерень Венсена (з 1756: Севрська порцелянова мануфактура), з 1751 керував мальовничою майстернею, а в 1756-1793 роках був директором Севрської порцелянової мануфактури. Він увів у розпис порцеляни композиції з квітів і фруктів, замість глазурованої порцеляни стали використовувати бісквіт для дрібної пластики: порцелянових фігурок, які завдяки матовій поверхні асоціювалися з античними мармурами, що відповідало естетиці неокласицизму. Малюнки для фігурок Башельє робив сам, а також замовляв їх Франсуа Буше та Жану-Батісту Удрі. Він увів неокласичний розпис по порцеляні, відмовившись від декору шинуазрі.  

У 1755 році у рік смерті Ж.-Б. Удрі, Башельє обійняв його офіційну посаду художника-декоратора відомства Королівських будівель (Bâtiments du roi).  

На свої кошти Жан-Жак Башельє в старому Бургундському коледжі в Парижі у 1765 році створив безкоштовну школу малювання (Collège d'Autun), яку відвідували в основному жінки і яку Людовік XV у 1767 визнав «королівською» (école royale). Кілька разів змінюючи свою назву, 1877 року вона стала Національною школою декоративних мистецтв (l'École nationale des arts décoratifs). Ця школа все ще існувала в XIX столітті, і її ім'я досі написано на будівлі, яку вона тоді займала і тепер є одним з корпусів Університету Париж-Декарт. 7 липня 1770 року Башельє був призначений професором Школи образотворчих мистецтв, замінивши Жана-Батиста Пігаля.  

Жан-Жак Башельє помер 13 квітня 1806 року в Парижі. 

Винахідництво та художня творчість
Башельє все життя захоплювався вирішенням різноманітних, зокрема технічних, проблем. У 1755 році він наново розкрив секрет енкавстики — техніки живопису восковими фарбами. При створенні багатьох мальовничих творів Башельє використовував власну техніку холодного воску (картина Воскресіння Ісуса Христа для церкви Сен-Сюльпіс в Парижі). Завдяки його дослідженням, з кінця 1750-х років у Франції поширилася мода на енкавстику. У 1790 році винайшов нові свинцеві білила, масляну пастель, а у 1793 році — інструмент для гравірування дзеркал.  

Разом з Олександром-Франсуа Депортом, який вважається основоположником анімалістичного живопису, що мав великі традиції у Франції, і Жаном-Батістом Удрі він прикрасив замок Шуазі (1757), який був значною мірою зруйнований у роки правління Директорії. У 1762 році Башельє написав шість картин для Міністерства закордонних справ у Версалі, які, як вважалося, були загублені у 1872 році, але були знайдені у 1984 році в музеї міста Вільфранш-сюр-Сон. Жан-Жак Башельє - автор трактату «Історія та секрет живопису воском» (Histoire et secret de la peinture à la cire, Paris, 1755). Він також відомий полемікою з графом Келюсом щодо живопису восковими фарбами у стародавніх. 

Галерея 


Посилання

* J. J. Bachelier, Mémoire concernant l'école royale de dessin où l’on montre l’utilité de cet établissement, Parigi 1774; id., Collection des discours, Parigi 1790;
* L. Courajod, L'École royale des élèves protégés, Parigi 1874;
* Thieme-Becker, Künstler-Lexikon, II, Lipsia 1908.
 
 
 
 
 
 
 
