

Михайловський Ігор Михайлович (6 грудня 1939, Житомир — 17 листопада 2021) — український фізик, доктор фізико-математичних наук (1986), професор (1996), провідний науковий співробітник Харківського фізико-технічного інституту НАН України, один із провідних у світі вчених у галузі польової емісії, мікроскопії, фізики твердого тіла та радіаційного матеріалознавства. Лауреат премії міжгалузевого конкурсу Державного комітету по використанню атомної энергії в СРСР.

Біографія
Народився 06 листопада 1939 року в місті Житомирі, Україна (колишній СРСР). У перші дні Другої світової війни він опинився на крайньому західному кордоні колишнього СРСР. Потім разом з матір'ю і братом був евакуйований до Саратова. На той час його батько, будучи офіцером, брав участь у боях.

Після війни родина Ігоря Михайловського переїхала до Одеси, де він закінчив середню школу, а в 1961 році — фізичний факультет Одеського державного університету. Після закінчення аспірантури в 1963 році Ігор Михайловський почав працювати у Фізико-технічному інституті АН УРСР (нині Національний науковий центр "Харківський фізико-технічний інститут" НАН України) в лабораторії кристалофізики. У 16 липня 1969 році захистив кандидатську дисертацію за спеціальністю "Фізика твердого тіла". 20 жовтня 1981 — старший науковий співробітник. 21 лютого 1986 р. І. Михайловському присуджено науковий ступінь доктора фізико-математични наук. 21 березня 1997 — професор.

Помер 17 листопада 2021 року.

Родина
Батько — Михайловський Михаїл Михайлович

Мати — Михайловська Марія Маріянівна

У шлюбі з Михайловською Тетяною Савеліївною (дівоч. Козмазовська) з 31.10.1961 р.

Діти — Андрій, Олена.

Наукова діяльність
Основні напрями наукових досліджень:
* атомна структура дефектів будови твердих тіл;
* теоретичні аспекти фізики твердого тіла;
* міцність нанорозмірних і низькорозмірних систем і об'єктів;
* структура радіаційних дефектів та радіаційне матеріаловедення;
* модифікування поверхні металів і сплавів у сильних електричних полях;
* фізика міцності та пластичності мікрокристалів і польова емісійна електроніка.

За час наукової діяльності розробив:
* низькотемпературні польові іонні мікроскопи та методи для досліджень на суб­атомному рівні різнення;
* встановив спектр головних елементів тонкої структури меж і потрійних стиків зерен;
* дослідив тонку структуру ядер дислокацій і дефектів укладення в металах;
* створив імпульсні та вибуховоемісійні сильнострумні джерела електронів і встановив механізм їх радіаційного пошкодження.

Автор 5 монографій та понад 270 наукових статей і 30 патентів.

Ігор Михайловський був талановитим вченим і педагогом. Під його керівництвом захищено 10 кандидатських та 3 докторські дисертації.

Експеримент з фотографією атома
В кінці 2000-х років на базі Харківського фізико-технічного інституту група фізиків під керівництвом проф. І. Михайловського працювала над експериментом з фотографією атома. Команда використовувала польовий автоелектронний мікроскоп 1936 року (Електронний проєктор), який був винайдений в 30-ті роки минулого століття Ервіном Мюллером. Він має скромну роздільну здатність, проте групі вдалося вперше ідеально навести на різкість цей мікроскоп та використати його теоретичну межу роздільної здатності. Таким чином у вересні 2009 року були отримані портрети атомів з небаченим фантастичним збільшенням — в десятки мільйонів разів. Справа в тому, що роздільна здатність цього мікроскопа у високій мірі залежить від «гостроти» катода. В даному випадку — це одновимірна вуглецева нитка (тобто вертикальна послідовність декількох десятків атомів вуглецю). Один кінець нитки закріплений на катоді, а інший залишається вільним.

Суть методу полягає в тому, що зразок розміщується на підкладці в умовах високого вакууму та низької температури. При цьому навколо електрода створюється електричне поле максимальної напруженості, про яку взагалі може йти мова в рамках фізики твердого тіла. Під дією напруги останній атом у ланцюгу починав випромінювати електрони на зовнішній екран, покритий фосфором. У результаті вдалося отримати зображення, де видно області знаходження окремих електронів атомного ядра.

Карбонова нитка була отримана в процесі інститутських розробок з виготовлення одновимірних вуглецевих ниток. Розрахунки показують, що міцність таких ниток перевищує все, що було відомо дотепер. Наприклад, енергія вуглецевого зв'язку в одновимірному ланцюжку виявляється більшою, ніж в алмазі. Це найміцніший зв'язок, який відомий фізикам. Наша цивілізація зараз активно освоює нанотехнології, а вершиною цього процесу буде використання одноатомних ниток. Це є неначе «скелет» всього майбутнього нановиробництва.

Примітки


Література
* Михайловський І. М., Саданов Є. В., Мазілова T.І., Ксенофонтов В. А., Великодня О. А. Нові можливості польової електронної мікроскопії: надвисока роздільна здатність і спостереження атомних орбіталей вуглецевих моноатомних ланцюгів. IX Міжнародної конференції «Фізичні явища в твердих тілах» (1–4 грудня 2009 року). Харків 2009.


