

Українці — одна з найбільших національних громад Бєлгородської області, що сформувалася історично та внесла значний внесок в освоєння та розвиток Бєлгородщини.

Історично українці — корінний (автохтонний) народ цього регіону.

У XVI—XVIII століттях цей прикордонний край активно заселявся. Осідаючи тут поблизу фортець Бєлгородської оборонної лінії, що перегороджувала кримським татарам дорогу в Російську державу, переселенці брали на себе сторожову службу та військовий захист прикордоння. У часи царювання Анни Іванівни, відповідно до «Рішительних пунктів» Данила Апостола, землі стали надаватися переважно вихідцям з Правобережної України, що перебувала під владою Речі Посполитої, які бажали отримати вільні землі.

Історія і демографічний аспект

Основні риси ентічної структури населення території сучасної Бєлгородської області сформувались ще в XVII—XVIII столітях і залишалися такими аж до рубежу 1920-1930-х рр. В процесі заселення півночі Слобожанщини в регіон направлялись два приблизно рівних по величині етнічних потоки: російський — з півночі, с територій нинішніх областей Центральної Росії  й український — із заходу, в основному — з Правобережної України. Прибуваючи на територію Бєлгородщини, росіяни й українці освоювали і заселяли нові землі практично не утворюючи спільних поселень, за винятком деяких міст-фортець. Як зазначав Д. І. Багалій «взаємодія та модифікація великорусів та малорусів були вкрай незначні в межах Слобідської України … через те, що жили вони у різних селищах та рідко змішувалися один з одним шляхом шлюбів».

Істотні відмінності відзначалися і соціальному складі колонізаційних потоків. Серед росіян у XVI—XVII ст. переважали «служилі люди» (пізніше стали основою стану однодворців), а XVIII — початку XIX — кріпаки, які переводилися цілими поселеннями освоєння дарованих чи придбаних земель. Українська колонізація, навпаки, мала вільний, практично ніким не організований характер, а серед переселенців переважало козацтво та вільне селянство..

Академік Багалій заявляв, що при заселенні Слобожанщини «боротьба між росіянами та українцями відбувалася не рідко, оскільки для неї була одна постійно діюча причина — змішання на одній території двох управлінь (наказово-російського та малоросійського) та двох колонізаційних типів». «Черкаси, як вільні вихідці з-за польського рубежу, які користувалися правом вільного переходу, не хотіли приймати він тих повинностей, які несли великоросійські служилі люди».

Пізніше, вже у XVIII—XIX столітті, зі втратою стратегічного значення прикордонного регіону, який охороняв рубежі Російської держави, українське населення Слобожанщини, яке значною мірою складалося з козаків, втратило основну частину своїх автономних прав, а найбільший його соціальний прошарок — селянство — і зовсім було закріплено.
Етнічний склад Північної Слобожанщини, фрагмент карти А. Ріттіха 1875 г. (легенда: рожевий — росіяни, рожевий штрихований — українці)
Співвідношення східнослов'янських ідіомів у межах сучасної Бєлгородської області за переписом 1850 р. у Курській губернії:


Повіт

великороси (росіяни)

малороси (українці)


Область загалом

53,0 %

46,9 %


Бєлгородський

60,0 %

40,0 %


Грайворонський

43,5 %

56,5 %


Корочанський

71,2 %

28,8 %


Новооскольський

34,7 %

65,3 %


Старооскольський

89,0 %

11,0 %


Бірюченський

25,9 %

74,0 %


Валуйський

47,0 %

52,8 %

На час фіксації етно-національного складу населення території сучасної Бєлгородської області наприкінці XIX століття (перепис 1897 р.) і відразу після закінчення громадянської війни (переписи 1920 і 1926 рр.), незважаючи на більш ніж три вікове спільне проживання в регіоні, два найбільші етнічні спільноти зберігали основні риси національної ідентичності — мову, традиції, матеріальну культуру тощо. Ця обставина не скасовує і взаємного впливу росіян та українців, що виявляється, насамперед, у господарських та побутових речах.

У XX столітті розвиток етно-національної ідентичності населення Бєлгородського регіону (втім, описані нижче тенденції тією ж мірою відносяться і до Воронезького та Курського регіонів) можна поділити на періоди. Перший — до 1930-х рр., коли в регіоні продовжувався інерційний розвиток двох етнічних груп — росіян та українців, як народів, які живуть у тісному господарському та економічному контакті, проте відтворюють у своїх сільських громадах етнічну ідентичність. Наприклад, як зазначає Л. Н. Чижиковий: «Наречену та нареченого воліли обирати в межах свого села. Але в тому випадку, якщо не могли підшукати наречену у своєму селі, українці їздили сватати в українські села, як би далеко вони не були розташовані, а росіяни — у села, населені росіянами». У межах Бєлгородської області за переписом 1897 р. населення розмовляло двома наріччями: великоросійським і малоросійським. Із зазначеного перепису в радянській ідеології етнічного відокремлення народів Росії було зроблено висновок, що на території сьогоднішньої Бєлгородської області росіян проживало — 673 166 осіб, українців — 439 926 осіб.


Повіт

великороси (росіяни)

малороси, (українці)


Область загалом

60,1 %

39,5 %


Бєлгородський

78,0 %

21,2 %


Бірюченський

29,2 %

70,2 %


Валуйський

48,6 %

51,1 %


Грайворонський

40,9 %

58,9 %


Корочанський

65,3 %

34,3 %


Новооскольський

48,9 %

51,0 %


Старооскольський

91,3 %

8,4 %

У період з 1897 р. по 1926 р. співвідношення російського та українського населення на території сучасної Білгородської області, незважаючи на найтяжчі потрясіння, що випали на ці роки, практично не змінилося: російські — 56 % наприкінці XIX ст. і 58 % — у 1926 р., українці відповідно — 44 % і 42 %.

У перші роки радянської влади в регіоні зберігається усталений віками характер територіального проживання двох громад: росіяни домінують у північній частині сучасної Білгородської області та у більшості міст — Бєлгороді, Старому Осколі, Валуйках, а українці у прилеглих до УРСР західних, південних та східних повітах, а також у деяких містах та великих селищах — Коротше, Борисівці, Бірючі, Чернянці, Великомихайлівці.

На 1920-і роки припадає період «коренізації», коли згідно з принципами рівності всіх народів та міжнародного характеру СРСР, в районах з переважно українським населенням діловодство та мова навчання були перекладені з російської на українську. Оскільки результати перепису населення 1926 г. показали переважання українського населення на території 11 сучасних районів Бєлгородщини (Алексєєвський, Борисовський, Вейделевський, Волоконовський, Грайворонський, Краснояружський, Красненський, Красногвардійський, Новооскольський, Ровенський й Чернянський), то і практика «коренізації» охопила практично половину території нинішньої Бєлгородської області.

Національний склад адміністративних одиниць на території сучасної Бєлгородскої області за даними Всесоюзного перепису населення 1926 г.


 Административно-територіальна одиниця

РОСІЯНИ

УКРАЇНЦІ

ІНШІ

ВСЬОГО




ос.

%

ос.

%

ос.

%

ос.


Загалом на території сучасної Бєлгородскої області

932 374

57,51

683 245

42,14

5 665

0,35

1 621 284


Валуйський повіт


м. Валуйки

9 045

88,30

951

9,28

247

2,41

10 243


Валуйська вол.

40 492

89,34

4 692

10,35

137

0,31

45 321


Вейделевська вол.

13 312

42,38

17 944

57,13

155

0,50

31 411


Волоконовська вол.

7 494

23,40

24 428

76,29

98

0,31

32 020


Ливенська вол.

16 354

46,64

18 687

53,29

26

0,08

35 067


Микитівська вол.

11 109

32,61

22 936

67,32

25

0,07

34 070


Миколаївська вол.

2 198

8,39

23 983

91,54

18

0,07

26 199


Погромська вол.

21 063

52,29

19 145

47,53

74

0,18

40 282


Уразовська вол.

14 401

39,04

22 407

60,74

82

0,23

36 890


Россошанський повіт


Ровеньська вол.

1 722

4,01

40 652

94,74

535

1,24

42 909


Острогозький повіт


Олексіївська вол.

21 340

35,29

39 001

64,50

125

0,21

60 466


Буденовська вол.

24 240

47,78

26 337

51,92

153

0,31

50 730


Луценковська вол.

4 510

11,87

33 321

87,71

161

0,42

37 992


Нижньодевіцький повіт


Шаталовська вол.

44 975

95,22

2 254

4,77

6

0,01

47 235


КУРСЬКА ГУБЕРНІЯ


Бєлгородський повіт


м. Бєлгород

27 345

88,11

2 243

7,23

1 448

4,67

31 036


смт. Александровский

1 333

84,37

222

14,05

25

1,58

1 580


м. Короча

5 727

40,50

8 347

59,04

65

0,46

14 139


смт. Новотаволжанський цук. зав.

612

65,52

280

29,98

42

4,49

934


смт. Шебекенський цук. зав.

1 027

74,31

297

21,49

58

4,20

1 382


Олексіївська вол.

17 341

60,64

11 234

39,28

23

0,08

28 598


Большетроїцька вол.

15 764

49,24

16 231

50,70

19

0,06

32 014


Верхопенська вол.

41 668

99,13

301

0,72

66

0,16

42 035


Веселолопанська вол.

17 371

53,22

15 140

46,39

128

0,39

32 639


Вісловська вол.

16 390

70,15

6 937

29,69

37

0,16

23 364


Зимовенська вол.

11 906

47,38

13 184

52,46

41

0,17

25 131


Корочанська вол.

17 724

60,27

11 675

39,70

10

0,04

29 409


Муромська вол.

19 754

80,23

4 822

19,58

45

0,18

24 621


Прохоровська вол.

21 349

52,17

19 549

47,77

26

0,06

40 924


Пушкарська вол.

21 093

81,83

4 651

18,04

33

0,12

25 777


Старогородська вол.

34 260

84,84

6 065

15,02

59

0,14

40 384


Стрелицкая вол.

18 810

74,05

6 575

25,88

17

0,06

25 402


Томаровська вол.

40 158

73,81

14 221

26,14

30

0,06

54 409


Шаховська вол.

30 917

99,66

81

0,26

26

0,08

31 024


Шебекинська вол.

26 145

82,97

5 247

16,65

118

0,38

31 510


Грайворонский повіт


м. Грайворон

4 801

53,91

3 923

44,05

181

2,03

8 905


смт. Борисовка

1 370

6,63

19 217

93,04

68

0,33

20 655


смт. Готня

394

67,93

162

27,93

24

4,13

580


Борисовська вол.

17 464

38,15

28 284

61,78

34

0,07

45 782


Грайворонська вол.

3 649

13,56

23 199

86,21

63

0,23

26 911


Дорогощанська вол.

26 556

70,97

10 826

28,93

34

0,09

37 416


Краснояружська вол.

3 929

11,51

30 123

88,23

91

0,27

34 143


Ракитянська вол.

22 575

50,77

21 827

49,08

66

0,15

44 468


Старооскольський повіт


м. Старий Оскол

19 495

96,55

273

1,35

424

2,09

20 192


м. Новий Оскол

8 050

90,91

647

7,31

158

1,78

8 855


Бобровська вол.

36 220

90,66

3 697

9,25

36

0,10

39 953


Большехалонська вол.

21 595

74,60

7 303

25,23

48

0,16

28 946


Великомихайлівська вол.

21 741

46,22

25 284

53,75

13

0,03

47 038


Волотовська вол.

12 605

50,82

12 132

48,91

67

0,27

24 804


Казачанська вол.

16 940

60,30

11 089

39,48

62

0,22

28 091


Новооскольська вол.

17 426

48,88

18 206

51,07

18

0,05

35 650


Скороднянська вол.

30 914

99,08

265

0,85

22

0,07

31 201


Старооскольська вол.

37 424

97,05

1 080

2,80

58

0,15

38 562


Чернянська вол.

10 277

32,13

21 668

67,74

40

0,13

31 985


Нинішній стан
В результаті Голодомору і виселень, українська громада майже зникла. Станом на 2010 рік лише 2,8 % населення області — українці.

Відсоток українців в районах Бєлгородської області станом на 2010 рік.


Район

українці (у %)


місто Бєлгород

3,4 %


Губкінський район

1,6 %


Старооскольський район

2,3 %


Алєксєєвський район

1,3 %


Бєлгородський район

4,8 %


Борисовський район

3,1 %


Валуйський район

2,0 %


Вейделєвський район

2,9 %


Волоконівський район

1,7 %


Грайворонський район

4,4 %


Івнянський район

2,3 %


Корочанський район

2,7 %


Красненський район

1,2 %


Красногвардійський район

1,0 %


Красноярузький район

3,1 %


Новооскольський район

2,4 %


Прохоровський район

2,9 %


Ракитнянський район

2,4 %


Ровенський район

6,9 %


Чернянський район

1,9 %


Шебекинський район

3,5 %


Яковлівський район

3,5 %


Область загалом

2,8 %


Примітки


