

Борис Костянтинович Андрєєв (нар. 6 серпня 1918, Харків — 14 серпня 1997, там же) — радянський та український боксер і тренер. У довоєнні роки на змаганнях представляв Харків та двічі вигравав чемпіонат Української РСР з боксу, став майстром спорту СРСР. З 1939 року служив у ВМФ СРСР, став чемпіоном Чорноморського флоту з боксу. Після початку Німецько-радянської війни брав участь в обороні Миколаєва та Херсона. Потім був переведений служити на Північний флот, в 1942 отримав контузію. Продовжуючи службу на Північному флоті, виграв чемпіонат із гірськолижного спорту. У післявоєнний період став чемпіоном з боксу ВМФ СРСР. У 1959 році пішов у запас у званні капітана III рангу. Тоді ж повернувся до рідного міста, де почав тренувати боксерів на стадіоні ХТЗ. У 1967 році йому було присвоєно почесне звання "Заслужений тренер Української РСР". За період своєї тренерської діяльності Андрєєв підготував понад тридцять майстрів спорту, серед них Анатолій Климанов та Леонід Задорожний . У Харкові після його смерті відбувається щорічний боксерський турнір, присвячений його пам'яті.

Біографія

Спортивна кар'єра та участь у війні
Борис Андрєєв народився 6 серпня 1918 року у Харкові. Тренувався на харківському стадіоні «Металіст» у тренера Григорія Артамонова, який, у свою чергу, був учнем Аркадія Харлампієва. Закінчивши середню школу, вступив до училища. Працював електриком на Харківському паровозобудівному заводі імені Комінтерну . Там Андрєєв познайомився з В'ячеславом Зібаровським та привів його до секції боксу Артамонова. Пізніше Зібаровський двічі, у 1941 та 1945 роках, ставав чемпіоном Української РСР з боксу. У 1937 році закінчив училище та вступив до Вищої школи тренерів Харківського державного інституту фізичної культури. На рингу виступав за спортивне товариство "Будівельник" у напівсередній ваговій категорії. Захоплювався гірськолижним спортом.

У 1938 році на чемпіонаті серед представників спорттовариства «Будівельник» у Баку представники харківської команди Борис Андрєєв, Лев Сегалович та Анатолій Грейнер, здобувши перемоги у своїх вагових категоріях, принесли перше місце своїй команді. Майстерність цих харківських спортсменів наголошувалося в тодішній пресі. У 1938 та 1939 роках Б. К. Андрєєв ставав переможцем чемпіонату Української РСР з боксу. Майстер спорту СРСР. У 1939 році закінчив Вищу школу тренерів, здобувши спеціальність тренера з боксу вищої кваліфікації. До призову до армії Андрєєв певний час жив у Миколаєві.

З 1939 Андрєєв проходив службу в рядах Військово-морського флоту СРСР, служив у 7-й морській стрілецькій бригаді. Під час служби брав участь у боксерських змаганнях, ставав чемпіоном Чорноморського флоту у напівсередній вазі. З липня 1941 року бився на фронтах Радянсько-німецької війни. Брав участь в обороні Миколаєва та Херсона, після чого бригада була передислокована до Севастополя, 31 жовтня — до Новоросійська, пізніше — у Котельниково для переформування. З початку 1942 року формування, у якому служив Андрєєв, дислокувалося біля станції Лоухі (тоді — Карело-Фінська РСР). Звідти старшина 2-ї статті Борис Андрєєв часто здійснював короткострокові розвідувальні рейди та брав в полон «язиків». У липні 1942 року Андрєєв отримав тяжку контузію. Внаслідок цього він був направлений на лікування до Архангельська  . Після одужання продовжив службу на півострові Рибачий. Служачи там, Борис Костянтинович виграв чемпіонат Північного флоту з гірськолижного спорту. Навесні 1944 він був відряджений на вищі курси командирів торпедних катерів Каспійського вищого військово-морського училища СРСР, які закінчив в 1945.

На останньому етапі Німецько-радянської війни (за іншими даними, через місяць після її закінчення) у званні лейтенанта Борис Андрєєв прибув до Кронштадта, де став командиром катера. Також він був заступником командира бригади торпедних катерів. Наприкінці 1940-х років Андрєєв був переведений служити до Балтійська. У цей же період він виграв чемпіонат ВМФ СРСР із боксу і почав тренувати матросів. Восени 1959 Борис Костянтинович пішов у запас , маючи звання капітана 3-го рангу.

Після закінчення служби Андрєєв почав працювати тренером з боксу на харківському стадіоні ХТЗ. Крім тренерської роботи на стадіоні ХТЗ, якийсь час був тренером-консультантом у збірній Радянського Союзу з боксу і разом із нею виїжджав за кордон.

Тренерство

Анатолій Кліманов
Меморіальна дошка на будівлі Малої зали боксу на стадіоні ХТЗ
Анатолій Кліманов (1949—2009) потрапив в секцію Андрєєва в першому наборі й в 1961 році почав у нього тренуватися.1962 року Анатолій провів свій перший боксерський поєдинок, здобувши в ньому перемогу. 1965 року виграв чемпіонат Української РСР серед юнаків, а 1967 року переміг у спартакіаді школярів, яка була об'єднана з чемпіонатом СРСР серед юнаків і проходила в Ленінграді. За оцінкою журналіста Ю. І. Грота та вченого-фізкультурника М. А. Олійника, саме перемогою у цьому турнірі Климанов вперше звернув на себе увагу боксерської громадськості. У 1968 році Анатолій виграв чемпіонат СРСР серед молоді та отримав звання майстра спорту СРСР, після чого того ж року виграв свій перший міжнародний турнір «Олімпійські надії», перемігши чотирьох боксерів з інших країн (з Угорщини, НДР, Куби та Румунії).

З 1968 року був капітаном збірної СРСР по боксу. В 1969 році в Ризі на чемпіонаті СРСР серед молодьи Кліманов, застудившись під час турніру, поставив під сумнів можливість своєї подальшої участі в ньому. Але дружина Бориса Андрєєва, Євгенія Григоріївна, змогла вилікувати Анатолия, і в результаті він виграв соревнования, ставши двохкратным чемпіоном СРСР серед молоді. Климанов сам признавался, что завдяки Андрєєву він «був відірваний від всього поганого». Послухавши тренера, він перестав брати участь в вуличних бійках. В 12 лет Анатолий начал курить, но Андреев убедил воспитанника в пагубности этой привычки. Также тренер оказал влияние на школьную успеваемость спортсмена, объяснив тому, что учёба у него должна стоять на первом месте, а бокс на втором. В итоге Климанов окончил школу с тремя п'ятірками в атестаті (з геометрії, кресленню й фізичній культурі). За час тренувань у Андрєєва він тричі відчислявся з секції, однак потім знову приймався в неї. Одне з відчислень було вызвано его опозданием на тренировку на несколько минут и должно было способствовать улучшению дисциплины.

Борис Константинович спланував переїзд свого підопічного в Жданов Донецької області і домовився із заслужентм тренером УРСР (який в майбутньому став заслуженим тренером СРСР) Михайлом Зав'яловим, щоб той почав тренувати молодого боксера. В 1970 році Анатолій Кліманов переїхав в Жданов і почав тренуватиься у Зав'ялова. Новий тренер відзначав заслугу Андрєєва в підготовці боксера. Зокрема, Зав'ялов стверджував, що завдяки Андрєєву Кліманову були присущи наступні якості: можливість використовувати теорію на практиці, працелюбство, самовіддача, дисципліна, сила волі. Також Зав'ялов відзначав високий рівень школи боксу Андрєєва.

Анатолій Кліманов став єдиним заслуженим майстром спорту, підготованим Андрєєвим. Після переїзду в Жданов він ставав бронзовим призером чемпіонату світу 1974 года, переможцем двох чемпіонатів Європи 1973 и 1975 років, двохкратным переможцем (1973 и 1978) і чотирьохкратным призером (1970, 1971, 1974 и 1975) чемпіонатів СРСР, двохкратним призером спартакіади народів СССР (1971 и 1975), був учасником XXI літних Олімпійських ігор.

Другие ученики
Слева направо: Леонид Задорожный, Борис Андреев, Василий Смаль и Юрий Мудрый
В 1975—1976 годах вихованАндреева суперважкоатлет Леонід Задорожний (род. 1955) провів чотири бої з американськими боксерами, в трьох з яких був найсильнішим. На чемпионаті Української РСР по боксу в березні 1976 року Задорожний завоювал золоту медаль. Інший ученик Андрєєва — Василь Смаль — стал срібним призером цих самих соревнований в категории до 71 кг и получил звание мастера спорта СССР. На следующем чемпионате Украинской ССР по боксу Задорожный вновь выиграл титул чемпиона, став единственным представителем харьковской команды, кто победил на этих соревнованиях. На чемпионате Украинской ССР 1978 года ещё один подопечный Андреева — Юрий Мудрый — завоевал золотую медаль в весовой категории до 75 кг. В том же году Задорожный, который к тому моменту становился чемпионом республики уже трижды, и Андреев, как его тренер, участвовали в абсолютном чемпионате СССР по боксу. На этих соревнованиях боксёр занял третье место. Спустя год Задорожный и Мудрый вновь выиграли чемпионат республики, который был объединён с VII Спартакиадой Украинской ССР. Впоследствии Леонид Задорожный стал семикратным чемпионом Украинской ССР и мастером спорта СССР международного класса, а после завершения спортивной карьеры стал директором стадиона «ХТЗ» и президентом Федерации бокса Харьковской области. Также на конец 1970-х годов пришёлся расцвет карьеры Игоря Гринёва, который несколько раз становился чемпионом Харьковской области и участвовал в Кубке СССР по боксу и турнире сильнейших боксёров СССР. В 1979 году под руководством Андреева начал тренироваться Виктор Родителев, который к тому моменту уже был мастером спорта. После окончания спортивной карьеры он возглавил спортивный комплекс «Энергетик».Чемпіони були і Радянського Союзу, і чемпіони України — багато було, і зараз є — у мене кожен рік чемпіон нашої країни — України. Але це — не головне. Головне — щоб був чоловік.Серед інших учнів Андрєєва були: Микола Войтюк, Володимир Мєдвєдєв, Анатолій Омельченко, Віктор Третьяк. Також учнем Бориса Андрєєва бул кандидат в майстри спорту Дмитро Шенцев (род. 1964) — багатократний чемпіон Харківської області по боксу, народнтй депутат Украины V, VI, VII, VIII и IX скликань і перший віце-президент Федерації боксу України.Он стремился воспитать из нас не только хороших спортсменов, но и настоящих людей. И в тех редких случаях, когда кто-то из наших боксёров попадал в какие-то неприятные ситуации, всегда говорил «Если человек виноват, в этом и моя вина — значит, я его не доучил и не достучался». Мой первый тренер был для каждого из ребят вторым отцом, учителем, и только потом — тренером. Это действительно уникальный человек, которому я обязан очень многим.Всего за время своей тренерской деятельности Андреев подготовил одного заслуженного мастера спорта СССР, двух мастеров спорта СССР международного класса и приблизительно 30 мастеров спорта СССР и Украины. В 1967 году был удостоен звания заслуженного тренера Украинской ССР, став одним из четырёх харьковских тренеров по боксу, удостоенных этого звания за всю его историю.

Смерть
Борис Константинович Андрєєв помер 14 серпня 1997 року в Харкові.

Семья
Борис Константинович був одружений на Євгенії Георгієвній, котра працювала лікарем. Имел сына Виктора.

Память
Починаючи з 1997 року за ініціативою Дмитра Шенцева и Леоніда Задорожного в Харкові на стадіоні ХТЗ проводиться щорічний турнір по боксу серед юніорів і молоді пам'яті Бориса Андрєєва.

Побажання Бориса Андрєєва, сказане під час одного з виступів про те, що незважаючи на те, що спортивні результати безумовно важливі, важливіше завдання це виховання гідних людей, послужило керівництвом для Леоніда Вострокнутова під час написання монографії «Нариси з історії боксу Харкова».

Нагороди і звання
Бориса Константиновича удостоїли наступних нагород та звань: орден Вітчизняної війни II ступеня (6 листопада 1985), два ордена Червоної Зірки (4 січня 1946 й 21 серпня 1953), медаль «За бойові заслуги», медаль «За оборону Радянського Заполяр'я», медаль «За перемогу над Німеччиною у Великій Вітчизняній війні 1941—1945 рр.», почесне звання «Заслужений тренер УРСР» (1967).

Примітки


Література

* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 
* 

Посилання

* 

















