Масонство і Україна
Iдеї масонства спочатку були популярнi лише в аристократичному середовищi Речi Посполитої. Польське масонство складалося з семи ступенiв. Брати трьох перших ступенiв (учнi, пiдмайстри та майстри) утворювали символiчнi ложi «Святого Iоанна». Брати четвертого ступеня називались «обраними лицарями», а п'ятого – «шотландськими кавалерами». Їх ложi називалися «капiтулом шотландським». Брати 6-го ступеня називалися «Лицарями Сходу», а 7-го – «Лицарями злато-рожевого хреста». Вони об'єднувалися в «капiтулярну Вищу Шотландську Ложу».

Перша документально зафiксована ложа в Українi 1742 р.
Перша документально зафiксована ложа в Українi згадується у 1742 р. («заснула» у 1744 р.) – ложа «Трьох братiв» шотландського обряду (можливо дочiрня ложа берлiнської масонської ложi «Трьох братiв»), що була заснована в селi Вишнiвцi на Волинi (зараз село Любомльського району). Зрозумiло, що формування ложi (iнiцiацiя масонських учнiв, пiдмайстрiв, майстрiв) почалося на декiлька рокiв ранiше її офiцiйного вiдкриття. Засновником ложi «Трьох братiв» став барон Петро де Лефорт (генерал французької та польської служби, який тривалий час перебував у Росiї). Ложа почала роботу «пiд молотком» Яна Мнiшека (4-й ступiнь шотландського масонства) i працювала в перших 4-х масонських ступенях. Про масонство на Правобережнiй Українi XVIII ст. тривалий час було мало вiдомо українському читачу, поки не вийшла книга М. Ходорiвського «Масонство i Україна», в якiй докладно аналiзується певний етап формування масонства.

Масонські ложі у Львові 1747 та 1767 рр.
У 1747 р. у Львовi була заснована перша масонська ложа – ложа «Трьох Богинь» (працювала в перших чотирьох ступенях посвяти). Створив її француз-масон – «лицар Сходу» Франц Лонггампс iз сiм'ї французьких гугенотiв, банкiр i пiдприємець. Проiснувала ложа лише кiлька мiсяцiв i закрилася на вимогу мiсцевої католицької iєрархiї. Справа в тому, що раптова смерть зберiгача печатки ложi Лероя призвела до того, що протоколи робiт ложi «Трьох Богинь» потрапили до рук католицьких священикiв, якi ненавидiли «масонську єресь».

У Львові перша ложа Трьох Богинь з'явилася в 1758 році (частина Австро-Угорщини).

У 1767 р. Ф. Лонггампс (член мiського самоуправлiння Львова) створює у Львовi нову ложу «Трьох бiлих орлiв», що проiснувала п'ятнадцять рокiв (1767-1782 рр.). Ложа залежала вiд графа Августа Мошинського, який створив у Варшавi систему шотландських масонських лож i шотландського масонського капiтулу. На першому етапi iснування ложi «братами» ложi були приблизно 12 банкiрiв, купцiв i промисловцiв з нiмецьких земель, Францiї, Iталiї, Швейцарiї…

Про Гайдамацьке повстання 1768 р. та різня Гонти після захоплення Умані
Гайдамацьке повстання 1768 р. на Правобережнiй Українi породило багато iсторичних легенд, за однiєю з яких лiдер повстання – сотник Iван Гонта (начальник особистої гвардiї графа Потоцького) був членом масонської ложi. Однак пiсля захоплення Уманi саме Гонта очолив страшну рiзню єзуїтiв, католикiв, унiатiв, iудеїв, в якiй загинув бургомiстр Уманi масон Рафал-Деспот Младанович. Коронний гетьман Браницький нiбито домiгся вiд суду за порушення всiх клятв ордену страти Гонти за масонським ритуалом: спочатку порушнику клятви вiдрубували правицю (поклавши праву руку на Бiблiю, масони складають присягу), потiм виривали язик, перерiзували горло, розпорювали живiт i грудну клiтину, пiсля чого виривали серце.

Масонські ложі в Україні після поділу Речі Посполита
Перша ложа в Україні (Російської Імперії) була заснована у Києві в 1784 російськими офіцерами. Одним із членів тієї ложі, яку назвали Безсмертя, був Григорій Сковорода. Ложа була створена після першого поділу Польщі. Незважаючи на те, що таємна й елiтарна масонська ложа ймовiрно iснувала в Центральнiй Українi з 40-х рокiв XVIII ст., першою зафiксованою ложею Центральної України стала «вiйськова» немирiвська та київська ложа «Безсмертя», заснована росiйськими офiцерами пiд егiдою варшавської ложi «Катерини пiд Пiвнiчною Зiркою». Ложа iснувала до 1789 р. Вона була заснована в пiдпорядкуваннi «Великого Сходу Польщi», але потiм працювала в п'яти перших ступенях у Союзi єлагiнських лож «Мовчазностi» (що вiдродився у 1786 р.). Ця ложа сформувалася ще в Немировi у 1784 р. i продовжила свої роботи в Києвi у 1785-1787 рр. У серединi 1787 р., пiсля того, як Християн Мiллер звернувся до I. Єлагiна з пропозицiєю про вiдкриття ложi «Безсмертя» у Петербурзi, цю ложу було перенесено з Києва до Петербурга.

У 1784-1787 рр. в ложi «Безсмертя» майстрами стiльця були Християн Мiллер i Фрiдрих Прен. Членами-засновниками ложi «Безсмертя» були: Г. Грейг, Г. Грап, I. Гресер, Ж. Готфрiд, I. фон Куровський, О. Батенков… i, можливо, Григорiй Савович Сковорода.

Далі 1784 року в Кременчуці з'явилися три ложі: Марс, Добрий Пастир і Мінерва. Останню Мінерву перевели на берег Дніпра з міста Поділля Немирів. Відомо, що масонство існувало у Харкові, Вінниці, Катеринославі, Бердичеві та ін. Пізніше (1780-90-ті рр.) Парні ложі існували в кожному з наступних міст: Дубно, Кременчук, Житомир та Київ (Безсмертя та Три колони). (Три колони відтворені у 1993 році.) У 19 столітті їхня популярність тільки зростала по всій Україні та Криму.

У Слобідській Україні існувала садиба «Паліцинська Академія». «Малоруське таємне братство», створене В. Лукашевичем і яке домагалося незалежності України, також було пов'язане з рухом масонства, який продовжував стрімко поширюватися. У Харкові найвідомішою була ложа «Сфінкс, що вмирає», створена десь після 1764 року, коли Харків відвідав професор Московського університету. 

У 1788 р. в Києвi виникла ще одна масонська ложа «Три колони», що можливо iснувала не до 1789 р., як зазначається в деяких книгах, а до 1794 р. Ложа належала до реформаторської системи нiмецького еклектичного Союзу масонських лож. Очолив її губернський лiкар Йоганн-Георг-Генрiх (Єгор Єгорович) Еллiзен – доктор медицини, вiдомий у тi часи цiлитель-екстрасенс, який стверджував, що мав «другий зiр». Еллiзен виїхав з Києва до Петербурга у 1789 р., увiйшов до масонської ложi Фесслера i став у столицi одним iз лiдерiв ордену масонiв. У Петербурзi вiн отримав ранг колезького радника, став членом Державної медичної колегiї ради при Олександрi Першому, почесним членом Iмператорського вiльного економiчного товариства. В росiйськiй столицi Еллiзен видавав журнал «Лiкарськi вiстi», а також опублiкував свої книги «Лiкарськi вiстi про передчасне поховання мертвих», «Фармакологiя», «Коротка настанова про падiж худоби», про Андрiапольськi мiнеральнi води.

Ложа «Розсiяного мороку – Схiд Житомирський» iснувала в провiнцiйному Житомирi у 1786-1793 рр. Роботи в ложi вели польською та французькою мовами. Заснував цю ложу доктор фiлософiї, медик-хiрург (карантинний лiкар української провiнцiї), ополячений нiмець Франц (Францишек)-Кароль Гейнч (Гiнч), який володiв селом Гiнчiвка. Франц-Кароль Гейнч був володарем найвищого сьомого ступеня розенкрейцера в польському масонствi. Ця ложа одержала патент вiд Провiнцiйної ложi «Цiлковитої таємницi» в Союзi Великого Сходу Польщi та пiдтримувала зв'язок з єлагiнськими росiйськими ложами. Членом ложi був голова департаменту Волинського трибуналу I. Понiнський. Можливо це був той самий Понiнський, який у 1784 р. заснував ложi «Марса» в Полонному та «Мiнерви» у Зв'ягiлi.

У Житомирi в серединi 80-х рокiв XVIII ст. iснувала жiноча адаптована ложа «Розсiяного мороку». Житомирськi ложi «Розсiяного мороку» припинили свої роботи пiсля приєднання до Росiйської iмперiї земель Правобережної України. Проте через 20 рокiв у Житомирi знову вiдродилася чоловiча ложа «Розсiяного мороку» (1814-1826 рр.).

Пiд керiвництвом львiвських масонських лож працювали ложа «Цiлковитої вiрностi» у Кам'янцi-Подiльському та ложа в мiстечку Панiвцi на Подiллi. Ложа «Цiлковитої вiрностi» вiдкрита у 1784 р. в Кам'янцi-Подiльському Великим Сходом Польщi (працювала приблизно до 1787 р.). Майстром Стiльця ложi «Цiлковитої вiрностi» був Шимон Родер, а засновником – масон Жан-Батист Прево – лiкар-дантист, який пiзнiше став членом ложi «Цiлковитого мовчання» у Варшавi та заснував ложу «Трьох колон» у Львовi, ложу у французькому Монпельє. Жан-Батист Прево також був секретарем у петербурзькiй iоанiвськiй ложi «Союз обранцiв Пiвночi» Великого Сходу Францiї.

Алхiмiчне масонство в Україні
Алхiмiчне масонство в серединi XVIII ст. представлене системою лож абата Пирнеттi «Академiї Iстинних масонiв». У 1788 р. росiйський адмiрал С. Плещеєв, перебуваючи у Францiї, був посвячений до ложi «французького типу» «Божих Людей» або «Новий Iзраїль». Орден передбачав «спiлкування з небесами» – мiстичний обмiн iнформацiєю мiж братами та духовними сутностями. Головою ордену «Нового Iзраїля» в Речi Посполитiй, а потiм i Росiйськiй iмперiї, став граф Тадеуш Грабянка. Членами ордену були впливовi князь М. Репнiн, граф Щенсний-Потоцький i адмiрал С. Плещеєв. Грабянка оголосив себе «посланцем неба», який знайшов елiксир життя, i «творцем нової iмперiї iз столицею в Єрусалимi». Вiн претендував на польський престол, зустрiчався з графом Калiостро. Члени ложi займалися практичною лабораторною алхiмiєю та магiєю. В своїх українських маєтках на Подiллi Грабянка створив алхiмiчнi ложi «Народ божий»: у Суткiвцях – у 1775 р. i у Остапкiвцях – у 1788 р. Вiдомий масон i магiстр магiї Джузеппе Калiостро (автор особливого масонського ритуалу) вiдвiдав Львiв i Суткiвцi для того, щоб зустрiтися з Грабянкою. У 1804 р. ложа Грабянки таємно перемiстилася у Львiв (в Австро-Угорщинi тодi було заборонене масонство), а у 1806 р. – у Петербург. В iмперськiй столицi Грабянку заарештували та взяли пiд варту як агента Наполеона.

Пiсля Iгнацiя Потоцького певний час обов'язки Великого Майстра виконував генерал Анджей Мокроновський, а потiм (у 1785-1789 рр.) – Станiслав Щенсний-Потоцький – сенатор, воєвода Росiйський, який тривалий час проживав у Захiднiй Європi i ще в юностi став масоном. З iменем Великого Майстра масонства Станiслава Щенсного-Потоцького пов'язана iсторiя створення унiкального парково-палацового комплексу «Софiївка» на Уманщинi. Лише в Українi С. Потоцькому належало близько 1,5 млн га землi та 130 тис. селян-крiпосних.

Масонські ложі Галичини
Пiсля Першого подiлу Речi Посполитої у 1774 р. (в результатi чого Галичина вiдiйшла до Австрiйської iмперiї) Великим Магiстром львiвської ложi «Трьох бiлих орлiв» став поручик австрiйської армiї львiвського гарнiзону швейцарець Мартин-Йосип фон Клеменс, який витiснив Ф. Лонггампса з керiвної ланки ложi. Ще в молодостi, у 60-х роках XVIII ст., Клеменс посвячений до вищих масонських градусiв празької ложi «До щиростi». Вiн був прихильником Кабали та мiстики. У цей час до ложi активно приймаються вищi австрiйськi адмiнiстратори Львова й австрiйськi вiйськовi львiвського гарнiзону.

У 1776 р. Клеменс домовився з лiдером польського масонства графом де Брюль про пiдпорядкування львiвських лож «Трьох бiлих орлiв» i «Трьох штандартiв» масонськiй префектурi в Празi (до прийняття рiшення нового масонського Конвенту про належнiсть масонських лож у Галичинi). Празька префектура та її Великий Магiстр граф К. Кинiг намагалися унiфiкувати масонськi ложi Галичини, створивши Львiвський масонський дистрикт, але польськi масони з лож Галичини та з варшавської суверенної ложi «Доброчинного сармата» всiляко противилися переходу масонiв Галичини в «австрiйське пiдданство».

До лож «Трьох штандартiв» i «Трьох бiлих орлiв» увiйшли керiвники австрiйської адмiнiстрацiї: губернатор Галичини Г. Ауерсберг, голова губернаторської Ради С. Галенберг, начальник Львiвського дистрикта Ф. Гичардi, радник губернатора I. Бекхен, секретар губернатора К. Шмельц… У ложi «Трьох бiлих орлiв» налiчувалося 115 братiв; при цьому 69 братiв орiєнтувалися на Австрiю, а 40 – на Варшаву. Серед останнiх був С. Щенсний-Потоцький, який мав найбiльше визнання серед масонiв. У тi часи австрiйська влада загравала з польськими аристократами-масонами з тiєї групи, яка була в опозицiї до королiвської влади у Варшавi (С. Щенсний-Потоцький, Н. Потоцький, К. Любомирський та iн.).

У 1776 р. французький абат Баудiн i д'Арно (Бедуччi) заснували у Львовi ложу розенкрейцерiв «Три бiлi Троянди», до якої перейшла частина братiв iз лож «Трьох бiлих орлiв» i «Трьох штандартiв». Але незабаром з'ясувалося, що д'Арно не мав повноважень вiд Товариства розенкрейцерiв i був звичайнiсiньким самозванцем. Тим часом Клеменс продовжував активну австрiйську експансiю, засновуючи новi масонськi ложi: «Йосипа до iмперського Орла» (працювала у Львовi у 1777-1782 рр.), «Золотого мистецтва» в мiстечку Залiщики (працювала у 1777-1778 рр.), «До надiї«в Самборi (працювала у 1777-1779 рр.), «Германа до чорної черепахи» (працювала у 1777 р. в мiстечку Велички неподалiк Кракова). Ложа «Йосипа до iмперського Орла» не мала постiйного складу, до неї ввiйшли одинадцять братiв з iнших лож Галичини.

У 1778 р. масонський Конвент нiчого не вирiшив i остаточно не передав масонiв Галичини пiд повний контроль австрiйських лож. Домовленостi мiж поляками й австрiйцями галицьких масонських лож досягти не вдалося. У 80-тi роки XVIII ст. австрiйський iмператор Йосип II активно пiдтримував реформаторiв масонського ордену, якi перехопили вплив у Великої Провiнцiйної ложi Австрiї, пiдпорядкованої Великiй нацiональнiй ложi в Берлiнi. Вiденська ложа «Iстинної згоди» у 1782 р. проголосила австрiйськi ложi незалежними i у 1784 р. створила Велику нацiональну ложу Австрiї, яку очолив празький масон, учений i лiтератор I. Борн. Йосип II сподiвався на пiдтримку мiсцевих масонiв у процесi секуляризацiї католицької церкви в боротьбi проти конкурентiв Прусiї та Францiї, в обмеженнi польського впливу в Схiднiй Галичинi, у створеннi нацiональної системи освiти.

Ложа «Йосипа до iмперського Орла» формувалась як центральна ложа Галичини. У 1778 р. вона отримала з Вiдня патент ложi-матерi, ложi керiвницi шiстьма ложами дистрикту, до якого входило близько 160 масонiв: «Йосипа до iмперського Орла», «Трьох бiлих Орлiв» «Трьох штандартiв», «Золотого мистецтва», «До надiї«, «Германа до чорної черепахи».

У 1782 р. у Львовi з'являється нова масонська ложа «австрiйського толку» «Фенiкс до круглого Столу» на чолi з Майстром Стiльця губернським радником австрiйцем Л. Цунгером. Вiденськi масонськi Великi офiцери обiцяли цiй ложi статус Провiнцiйної ложi-матерi Галичини, але не змогли виконати свої обiцянки. В Галичинi намiтився розкол масонського руху. Масони польського походження вийшли з об'єднання Клемента, а ложа «Фенiкс до Круглого Столу» намагалася створити свiй центр управлiння. Наприкiнцi 1782 р. об'єднання масонських лож Галичини розпалося.

Польськi масони заснували новi ложi, якi вели роботи польською мовою та пiдпорядковувалися масонському центру у Варшавi: ложа «Щирої приязнi» (працювала у 1782-1785 рр. у Львовi; пiд тiєю самою назвою у Львовi у 1785 р. працювала жiноча ложа), ложа «Досконалої рiвностi» (працювала у 1779-1785 рр. у Львовi). В ложi «Досконалої рiвностi» на перших ролях були польськi аристократи: Н. Потоцький (Майстер Стiльця ложi у 1779-1780 рр.) i М. Остророг, львiвський кафедральний канонiк А. Пiдгаєцький, члени апеляцiйної ради Галичини – В. Потоцький, Н. Потоцький-другий… До складу братiв ложi входив i С. Новакiвський – лiдер польського нацiонально-визвольного руху в Галичинi.

У 1780 р. польськi масони одержали патент вiд Великого Сходу Францiї на створення пiд своїм керiвництвом масонського об'єднання в Галичинi. Через п'ять рокiв ложа «Досконалої рiвностi» створила самостiйну та незалежну вiд австрiйських масонiв масонську структуру Нацiональний Схiд королiвства Галичини та Володимирiї.

Ложа «Щирої приязнi» пiдтримувала контакти лише з ложею «Досконалої рiвностi», а ложа «Трьох Корон Галичини» (працювала у 1780-1785 рр. пiд протекторатом Великого Сходу Францiї) пiдтримувала зв'язок лише з масонами Росiйської iмперiї через французьку ложу «Повного мовчання» у французькому мiстi Монпельє.

Про вплив реформаторського масонства в Україні
На початку 80-х рокiв XVIII ст. в масонських колах Захiдної Європи, перш за все в Австрiї та Нiмеччинi, стало утверджуватися так зване реформаторське масонство, яке пiдтримали фiлософи-iдеологи масонського ордену: Й.-Г. Фiхте, Й.-Г. Гердер, письменники Й.-В. Гете i Й.-Е. Лесинг. Фiхте стверджував, що масонство – не релiгiя, тому необхiдно скоротити кiлькiсть масонських обрядiв i займатися полiпшенням життя людей. Його пiдтримував теолог I.-А. Фесслер, який заявляв, що масони мають бути наполегливими будiвниками досконалого суспiльства. Разом iз тим «реформаторське масонство» вiдмежувалося вiд революцiйних iдей i республiканських симпатiй, стверджуючи, що раби залишаться рабами внаслiдок своїх розумових лiнощiв i неморальностi в республiках i в монархiях, i при деспотичному правлiннi, що цивiльнi закони безсилi, якщо вони не пiдтримуються свiдомiстю бiльшостi.

У 1783 р. вийшов указ iмператора Австрiї про заборону всiм ложам Австрiйської iмперiї пiдпорядковуватися керiвним масонським структурам iнших країн, пiсля чого ложа «Трьох Корон Галичини» припинила вiдносини з Великим Сходом Францiї, а ложi «Щирої Приязнi» та «Досконалої Рiвностi» змушенi були завуалювати свої вiдносини з Варшавою.

На початку 1785 р. викладачi Львiвського унiверситету – прихильники «реформаторського масонства», яким не iмпонувала консервативна масонська традицiя, вийшли з ложi «Фенiкс до круглого Столу» i заснували особливу унiверситетську ложу «Щиросердної людини», яку очолили шанованi масони: Iгнацiй-Аврелiй Фесслер (нещодавнiй монах капуцин), I. Мартинович (нещодавнiй монах францисканець) i Е. Кортум (губернський радник). Ложу «Щиросердної людини» планувалося створити як «материнську ложу» (замiсть «Фенiксу») iз статусом Провiнцiйної ложi для створення нової системи масонських реформаторських лож у рiзних регiонах Австрiйської iмперiї.

Новий указ iмператора Йосипа II 11 грудня 1785 р. проголошував, що в кожному адмiнiстративному центрi Австрiйської iмперiї могла працювати лише одна масонська ложа, а її керiвники повиннi були узгоджувати дiяльнiсть ложi з полiцiєю, повiдомлюючи їй про кожну майбутню масонську роботу. Невиконання цих вимог ставили масонськi групи в Австрiйськiй iмперiї поза законом.

Наприкiнцi 70-х – початку 80-х рокiв XVIII ст. керiвники Австрiйської iмперiї зробили кiлька крокiв назустрiч своїм новим пiдданим – русинам-українцям Галичини, лiквiдували в краї крiпацтво, прирiвнявши у правах унiатське духовенство до римо-католицького, затвердили в Галичинi нову систему освiти, вiдкрили унiверситет у Львовi. У 1783 р., за рiк до iнавгурацiї Львiвського унiверситету, до Львова почали з'їжджатися майбутнi викладачi-масони з Австрiї та Швейцарiї, якi обiймали посади на кафедрах Вiденського унiверситету та Вищої медичної школи. До Ради, яку формував викладацький склад теологiчного факультету Львiвського унiверситету, входили масони К. Кресель, В. Ейбель, С. Раутенштраух.

Масони-професори Львiвського унiверситету Г. Бретшнайдер, Б. Гаке, В. Ганн, А. Гiльтенбрант, Т. Кодеш, М. Куральт, Г. Улiх, Л. Ценiмарк, Я. Фiзiнгер, Б. Шиверек брали активну участь у громадському та науковому життi Схiдної Галичини. Е. Кортум написав дослiдження про галицьке дворянство, Б. Ганке – про геологiю Карпат, Б. Шиверек – одну з перших робiт про мiнеральнi води Карпат, I. Мартинович – першу роботу про галицьку нафту. Масони створили у Львовi у 1787 р. знаменитий «Росiйський iнститут» – «Studium ruthenium», в якому могли отримувати освiту мiсцевi українцi. Тодi в «Росiйському iнститутi» викладали масони Я. Фiзiнгер, Б. Гаке, I. Мартинович, I. Фесслер (два останнi читали лекцiї ще й у Львiвськiй греко-католицькiй семiнарiї). У вiденську ложу «Сталостi» був прийнятий закарпатський українець – унiатський священик i заступник ректора Греко-католицької семiнарiї у Вiднi, органiзатор «Studium ruthenium» Михайло Щавницький, який у 1784-1787 рр. був ректором Генеральної греко-католицької семiнарiї у Львовi.

Можливо, масоном був i ректор Львiвської греко-католицької (унiатської) семiнарiї А. Ангелович (такi самi здогадки можуть виникнути вiдносно мукачевського унiатського єпископа А. Бачинського та М. Скородинського – професора, декана та ректора Львiвського унiверситету, а з 1799 р. – унiатського львiвського єпископа та директора греко-католицької семiнарiї, найколоритнiшої фiгури масонського Львова, визначного австрiйського адмiнiстратора Галичини на рубежi XVIII-XIX ст. – дiда знаменитого письменника Леопольда Захер-Мазоха).

На зборах масонiв Львова рiзновекторнi ложi й об'єднання так i не змогли створити єдиного масонського угруповання для Галичини, що зумовило припинення легальної дiяльностi львiвських лож iз сiчня 1786 р. У подальшому лише ложа «Щиросердної людини» не особливо приховувала свою дiяльнiсть у Львовi та у Львiвському унiверситетi. Так, масон Е. Кортум видав у Львовi книгу «Масонськi промови, що були проголошенi не в масонському стилi».

На початку 90-х рокiв XVIII ст. в Австрiйськiй iмперiї заборонена участь вiйськових i державних службовцiв у масонствi, а у 1795 р. iмператор Франц I взагалi заборонив масонство (у зв'язку з опозицiйною дiяльнiстю масонiв Угорщини) на всiй територiї Австрiйської iмперiї. З 1788 р. роботи ложi «Щиросердної людини» у Львовi проходили нерегулярно, а на початку 90-х рокiв взагалi припинилися.

Якщо iмператор Йосип до масонiв вiдчував прихильнiсть, то новий iмператор Австрiї Леопольд Другий вбачав у масонах основну загрозу iмперiї. На початку 90-х рокiв в Австрiйськiй iмперiї почалося цькування масонiв. Слiд зазначити, що з початком репресiй iнодi пов'язують i двi таємничi смертi вiд отруєння: голови вiденських масонiв фон Борна i генiального В.-А. Моцарта.

Лише у 1812 р. в Галичинi спостерiгається «вихiд у свiт» таємних масонських груп, якi перебували у глибокому пiдпiллi.

Як потрапили захiдноукраїнськi масони в Росiйську столицю?
Справа в тому, що на початку ХIХ ст. у навчальних закладах Росiйської iмперiї не вистачало вчених i викладачiв. У 1803 р. було складено проект Iвана Орлая «Про виклик у Росiю iноземних учених, людей iз слов'янського племенi, а найбiльше з карпато-росiв, якi отримали звання професорiв в Австрiї та спроможнi викладати росiйською мовою». Цей проект був схвалений, i Орлай з професором Ф. Филиповичем були направленi в Галичину та Закарпаття, щоб запросити талановитих учених, якi знають основу слов'янських мов, на вакантнi мiсця на кафедрах. Тодi у Росiйську iмперiю приїхали масони-професори М. Балудянський, В. Кукольник, П. Лодiй, А. Дудрович (викладач логiки, психологiї, етики, iсторiї фiлософiї), брати Бiлевичi…

Михайло Сперанський мрiяв використати масонство для широких реформ у Росiйськiй iмперiї. М. Сперанський разом iз Фесслером i Балудянським склали записку на iм'я iмператора Олександра Першого, в якiй обгрунтовували можливiсть проведення радикальних реформ за допомогою масонерiї. Iдею «одержавлення» масонства пiдтримали також масони-розенкрейцери на чолi з М. Новиковим.

«Золотий вiк масонства» Росiйської iмперiї
Царювання Олександра Першого стало не лише «золотим вiком масонства» Росiйської iмперiї, а й часом розчарувань i нездiйснених сподiвань для масонського спiвтовариства. Грандiознi проекти з перетворення держави i суспiльства, виховання нової людини, затвердження Конституцiї, з парламентаризму та звiльнення селян виявилися нездiйсненими… Про масонську «велику реформу» православної церкви до початку 1825 р. намагалися навiть не згадувати. Здавалося, масони пiшли в тiнь, раптово зникли з громадських п'єдесталiв, залишили нам лише загадку… Товариство «Олександрiвської епохи» ще не було готовим до реформ i масони змушенi були погодитися на тривале очiкування. Проте в гiмназiях, лiцеях, унiверситетах масони встигли виховати нове поколiння – iнтелiгентiв, якi забезпечили неочiкуваний вибух росiйської й української культур, науки, освiти, торжество нової молодої цивiлiзацiї, що тiльки готувалася до емансипацiї…

У першi роки правлiння iмператора Олександра Першого (1800-1803 рр.) новий цар, пiдтвердивши усну заборону дiяльностi масонства (у 1802 р.), дивився «крiзь пальцi» на вiдродження масонських лож. Змова проти Павла Першого згуртувала масонiв, дала їм надiю на успiх своїх починань. Iз заслань i немилостi повернулися масонськi лiдери. О. Радiщев не лише отримав повну свободу та прощення, а й був викликаний у Петербург i призначений членом комiсiї для розроблення зводу iмперських законiв.

У 1803 р. мiстично налаштований Олександр не лише неформально (без вiдповiдного указу) дозволив масонський орден, а й неофiцiйно схвалив масонську дiяльнiсть в iмперiї. Вiн i його рiдний брат – великий князь Костянтин Павлович – стають членами масонських лож. На той час «великих очiкувань» з восьми iмперських мiнiстерств чотири очолили масони. Молодого iмператора оточували близькi друзi: масони з «Негласного комiтету» – М. Новосильцев, А. Чарторийський, В. Кочубей, Г. Строганов. Ця група мала на метi проведення глобальних реформ в iмперiї, скасування крiпацтва, перехiд до конституцiйної монархiї, церковну реформу. Мартинiст князь Олександр Миколайович Голiцин у 1803 р. був призначений обер-прокурором Священного Синоду.

Iмператор Олександр намагався поставити масонерiю пiд свiй контроль i впорядкувати її дiяльнiсть пiд керiвництвом «капiтулу Фенiкс» («Велика Нацiональна Ложа»). В «олександрiвську епоху» масонськi ложi в своїх статутах зобов'язувалися не мати жодних таємниць вiд властей, не перебувати в залежностi вiд «невiдомого начальства або «iноземних» великих лож». Росiйському масону наказувалося шанувати «Бога, як творця i правителя свiту», визнавати святiсть християнської релiгiї, звеличувати славу Вiтчизни.

У 1803 р. Олександр Перший призначає Київським генерал-губернатором масона Олександра Петровича Тормасова, правлiння якого запам'яталося киянам звiльненням безвинно заарештованих «таємною експедицiєю», вiдкриттям першого мiського театру та першої мiської лiкарнi.

За рiк до призначення О. Тормасова Київським вiйськовим губернатором був призначений ще один масон Михайло Михайлович Бороздiн. Вiн увiйшов до ложi ще в юнацтвi, коли плавав капiтано-поручиком пiд командуванням адмiрала масона С. Грейга. У 1791-1795 рр. вiн служить на Пiвднi України, а у 1799 р. стає комендантом острова Корфу; у 1812-1815 рр. вже генерал-лейтенантом бере участь у всiх кампанiях росiйських вiйськ.

У 1803-1805 рр. в iмперiї було вiдкрито багато масонських лож.

Масонiв зобов‘язали передавати в полiцiю щомiсячнi звiти
У 1811 р. урядовий комiтет, в роботi якого брав участь М. Сперанський, зобов'язав масонiв передавати в полiцiю щомiсячнi звiти про подiї, що вiдбувалися в ложах. Проте масони надали полiцiї лише звiти iоанiвських ступенiв (перших трьох ступенiв), а деякi масонськi ложi (зокрема розенкрейцери-мартинiсти) взагалi не надали жодних документiв владi.

Iєрархи росiйського духовенства та «консерватори» почали «кампанiю» проти М. Сперанського ще у 1810 р. Викриваючи професора Фесслера як «iлюмiната» та «безбожника», вони цiлили в його покровителя М. Сперанського. Вже у березнi 1812 р. Олександр повiдомив Сперанського про те, що повинен вiддалити його вiд справ.

Скорiше за все вже тодi, у 1803-1812 рр., в Українi, яка входила до складу Росiйської iмперiї, iснувало принаймнi чотири-п'ять малочисельних таємних лож масонiв-розенкрейцерiв у Харковi, Києвi, Одесi, Житомирi, Кам'янцi-Подiльському. Ми достеменно не знаємо нi назви харкiвської ложi, нi iмен членiв, якi входили до неї до 1812 р. Проте вiдомо, що в Харковi «засвiтилася» масонська ложа пiд назвою «Помираючий сфiнкс», нiбито заснована в мiстi лише у 1816 р. пiд керiвництвом Захара Карнеєва. Можливо пiд такою назвою, приблизно з 1803 р., працювала i «стара» ложа в Харковi. Вiдомо, що ця харкiвська ложа дiяла як фiлiя петербурзької мартинiстської ложi «Помираючий сфiнкс». Сама «материнська» петербурзька ложа «Помираючий сфiнкс» була вiдкрита ще у сiчнi 1800 р. конференц-секретарем Академiї мистецтв Олександром Федоровичем Лабзiним. О. Лабзiн починає знову видавати масонськi журнали, продовжуючи справу М. Новикова. Мiстичнi книги (переклади Юнга, Еккарстгаузена, Штиллiнга) видавались О. Лабзiним здебiльшого пiд лiтерами У. М. – «учень мудростi». У 1806-1807 рр. О. Лабзiн видавав релiгiйно-моральний журнал «Сiонський Вiсник». Друг Лабзiна, князь О. Голiцин у 1817 р. знову добився дозволу на видання «Сiонського вiсника» без цензури.

На початку ХIХ ст. належнiсть до масонiв стала правилом хорошого тону серед росiйської аристократiї. Але, якщо до вiйни 1812 р. кiстяк росiйських масонських лож становили лише родовитi нащадки iмперiї (Гагарiни, Голiцини, Волконськi, Воронцови, Долгорукi, Куракiни, Трубецькi, Розумовськi), то у 1812-1822 рр. до нових масонських лож ринули молодшi офiцери, чиновники середньої руки, представники «вiльних професiй», купцi… В армiї та на флотi активiзувалася дiяльнiсть вiйськово-похiдних лож. У цей час кiлькiсть масонiв перевалила за чотири тисячi братiв. Це величезна цифра, якщо брати до уваги, що масонськi ложi складалися лише з «просвiчених людей».

Здавалося, у 1816 р. Олександр вже був готовий до реформ у духовнiй сферi, реформ православної церкви на «просвiчених засадах» i дуже зблизився з масонськими колами. Iмператор у тi роки шукав для Росiйської iмперiї «нової вiри», «сакралiзацiї життя», що дало б особисте духовне вiдродження. Олександр Павлович дiлився своїми «релiгiйними проектами» з королем Прусiї, вiдвiдував масонськi ложi й общини Моравських братiв i квакерiв, зустрiчався з мiстичним фiлософом Юнгом Штиллiнгом, читав i шанував модних у колах росiйських масонiв мiстичних авторiв: Бьоме, Еккартсхаузена, Сведенборга, Фiхте…

Олександр виганяє єзуїтiв i наближує євангелiстiв. У 1815 р. єзуїтiв вислали з обох столиць iмперiї, а у 1820 р. вони були виселенi за межi iмперiї.

Вплив на імператора Олександра I савойських масонів послідовників Сен-Мартена
Особливий вплив на iмператора Олександра справив фiлософ i письменник граф Жозеф де Местр. У 1803-1817 рр. де Местр був повноважним мiнiстром-посланцем Сардинського короля Вiктора-Емануїла при царському дворi, а до приїзду в Петербург вважався одним iз лiдерiв савойських масонiв, учнем Сен-Мартена. Де Местр пропонував iмператору свiй план звернення масонства на служiння «реформованiй i возз'єднанiй» християнськiй церквi, заявляючи, що свiт стоїть на порозi оновлення, що невдовзi виникне нова релiгiя – дивовижне оновлення християнства, що абсолютна монархiя вже не впорається з новою функцiєю перетворення свiту. Але сильнiшим був вплив масона Р. Кошелєва, який жив у Зимовому палацi та користувався особливою довiрою iмператора.

Р. Кошелєв був пов'язаний iз європейськими мiстиками Лафатером, Сен-Мартеном, Еккартсгаузеном, Юнг-Штиллiнгом, Крюденером… Для тлумачення Апокалiпсису Р. Кошелєв викликав з Балти до Зимового палацу двох православних священикiв (масонiв?), якi замiрялися на церковнi реформи – Феодосiя Левицького i Феодора Лисевича.

Разом з тим Олександр продовжував ще петрiвську полiтику «розчинення» церкви в державнiй системi. Проте й iмператор, i його «наставники» розумiли, що секуляризацiя зразка XVIII столiття вела лише до того, що вiра ставала формальною свiтською. Це принижувало церкву.

Олександр сподiвався предати своїй державi священнiсть i сакральнiсть, вiн сподiвався використати iдеї «внутрiшнього християнства», щоб самому стати не лише учнем (вiчними учнями вважають себе всi масони, незалежно вiд ступеня посвяти), а й вищим духовником.

Росiйська православна церква переживала на початку ХIХ ст. глибоку кризу: не лише освiченi верстви, а й навiть деякi представники вищої православної iєрархiї захоплювалися вченнями Сведенборга, Сен-Мартена, Бьоме. «Нижчi верстви» суспiльства стали прихильниками сектантських об'єднань. Близька до хлистовства секта Татаринової залучає людей з «вищого свiту», їй сприяє Олександр Перший. У росiйському суспiльствi затвердилась атмосфера загального iнтересу до теософiї.

Про Біблійне Товаристов в Російській Імперії
За iмператора-мiстика Олександра Першого англiйськi протестанти (як правило, масони) «по масонських каналах» домоглися дозволу вiдкрити у Росiї автономну органiзацiю British and Foreign Bible Society – Росiйське Бiблiйське товариство (у Росiї засноване у груднi 1812 р.). Незабаром уся Росiйська iмперiя покрилася мережею провiнцiйних росiйських бiблiйських товариств. У Росiйськiй iмперiї створено 289 вiддiлень товариства, якi очолювали переважно масони або церковнi «реформатори». Бiблiйське товариство «просувало» скорiше проведення реформи православної церкви, наставляючи в протестантському та масонському дусi православних iєрархiв. 

Керував Бiблiйським товариством його засновник (президент) – масон вищих ступенiв князь Олександр Миколайович Голiцин, який обiймав посаду мiнiстра духовних справ i народної освiти. На О. Голiцина особливий вплив справляв його вчитель масонства – вiце-президент Бiблiйського товариства Р. Кошелєв (масон катерининської епохи, товариш Сен-Мартена) i масон О. Лабзiн (який перебував пiд впливом масонiв Корнеєва i Бантиш-Каменського). Iмператор Олександр записався в члени товариства iз щорiчним внеском у 10 тис. руб. i одноразовим у 25 тис. руб. Пiдписка по всiй Росiйськiй iмперiї лише у 1813 р. дала 160 тис. руб. У 1815 р. iмператор Олександр поставив товариству завдання забезпечити i росiянам спосiб читати слово Боже природною росiйською мовою. Пiд наглядом Бiблiйського товариства почали перекладати Бiблiю iз старослов'янської на росiйську мову. Росiйське Євангелiє вийшло в свiт у 1819 р., а весь Новий Завiт – у 1820 р. Кожного року Бiблiйське товариство видавало новi переклади Бiблiї i до 1825 р. загальний наклад його видань (бiльш як 40 мовами iмперiї) досягав 876 тис. примiрникiв! Проте не переклади були основним завданням товариства. Воно поступово готувало реформу православ'я.

Масони поновили видавничу дiяльнiсть, яка була перервана в епоху гонiнь Катерини Другої. За пiдтримки О. Голiцина стали друкувати книги масонських iдеологiв… Масони створили у Петербурзi «Будинок призрiння для малолiтнiх сирiт», збирали кошти на оплату навчання та виховання дiтей незаможних дворян, талановитих рiзночинцiв, викупали з крiпосної залежностi талановитих юнакiв.

У березнi 1818 р. в Києвi заснована (скорiше легалiзована як союзна в «Астреї«) масонська ложа «Об'єднаних слов'ян» № 17 у керованому з Петербурга Союзi «Астрея». Незважаючи на те, що ложа перебувала в Союзi «Астрея», вона працювала за системою Великого Сходу Польщi (виправлена шотландська система) росiйською та французькою мовами. Емблемою ложi був трикутник, увiнчаний короною. У трикутник вписанi двi руки, поєднанi в особливому масонському рукостисканнi, що означало братерський союз – ланцюг масонiв, що охоплює весь свiт. Руки зображенi в лицарських латах i стискали спис. На емблемi був напис «AUX SLAVES REUNIS / DEO CAESARI ET FRATRIBUS». Ще однiєю емблемою ложi був хрест, на якому польською мовою написано: «jеdnоsc slowianska».

Збори ложi, як правило, проходили в київському домi Шиллiнга на Хрещатику, у київському домi генерала М. М. Раєвського i в його маєтку на Куренiвцi.

Зв'язок з основними масонськими центрами України (Київ – Одеса – Полтава) здiйснював почесний член київської ложi князь, генерал-майор Сергiй Григорович Волконський (брат М. Репнiна, зять М. Раєвського, товариш багатьох одеських масонiв i власник будинку в Одесi та хутора пiд Одесою).

На початку 20-х рокiв XIX ст. в Києвi iснувала ще одна ложа пiд невiдомою назвою i з невiдомим складом (можливо ця ложа була для вищих ступенiв масонства).

Що призвело до заборони діяльності польських масонських лож
У 1818-1819 рр. загострився конфлiкт мiж польськими та росiйськими масонами через вплив на литовських масонiв. Союз лож «Астрея» запропонував литовським масонам пiдкоритися Союзу на вигiдних умовах iз збереженням автономiї. Проте Вiленська (Литовська) Провiнцiйна масонська ложа, що i у XVIII ст., i у 1807-1813 рр. була пiдпорядкована польському Великому Сходу, не хотiла визнавати «росiйського пiдпорядкування». У березнi 1819 р. Вiленська Провiнцiйна ложа урочисто об'єдналася з польським Великим Сходом. Це вже був вiдкритий виклик iмперськiй централiзацiї, i у Петербурзi зрозумiли, що польськi масони нiколи не стануть опорою Росiйської iмперiї. Таку думку пiдтвердили i вiдомостi про формування поляками особливого таємного Нацiонального масонства – «Wolnomularstwo Narodowe» i парамасонського польського «Патрiотичного товариства.

Масонська легенда про вбивство головного архiтектора Хiрама – будiвника Єрусалимського Соломонова Храму трьома заздрiсними пiдмайстрами-зрадниками iнтерпретувалася польськими масонами як «убивство» Батькiвщини-Польщi. Троє вбивць Хiрама алегорично символiзували три держави, що роздiлили Рiч Посполиту: Прусiю, Австрiйську та Росiйську iмперiї. А дивовижне воскресiння Хiрама було символом майбутнього воскресiння Польщi. Бiльшiсть польських масонiв i членiв таємних органiзацiй сповiдувала конституцiйнi та визвольнi iдеї, мала на метi вiдродження Речi Посполитої у межах до 1772 р. Активiзацiя змовникiв i таємних товариств серед польської громадськостi призвела до появи указу вiд 25 вересня 1821 р., який заборонив дiяльнiсть польських масонських лож i лiквiдував структуру польського Великого Сходу.

В 1822 Олександр I видав наказ, що забороняє масонство, і здавалося, що це припиниться, проте рух з тих пір просто пішов у підпілля.