Питання Ірландії було головним у британській політиці, з перервами протягом століть. Спроби Великобританії контролювати та управляти островом або його частинами мали значні наслідки для британської політики, особливо в 19-му та 20-му століттях. Хоча Ірландія була номінально автономною (як Королівство Ірландія) до кінця 18 століття, вона стала частиною Сполученого Королівства Великої Британії та Ірландії в 1801 році.

У 1844 році майбутній британський прем'єр-міністр Бенджамін Дізраелі дав визначення, яке він назвав ірландським питанням:



Великий голод 1845–1851 років убив понад 1 мільйон ірландських чоловіків, жінок і дітей і змусив ще один мільйон мігрувати, особливо до Сполучених Штатів. Погане поводження з боку британського уряду залишило за собою недовіру та ненависть, що викликало кожну скаргу, що з’явилася за цим. В Ірландії вважали, що поєднання політики laissez faire, яка дозволяла експорт продовольства з Ірландії, та протекціоністських законів про кукурудзу, які перешкоджали імпорту недорогої пшениці, було головним чинником голоду, і що незалежний уряд міг би пом’якшити голод. це.

Закон про представництво народу 1884 року надав виборчі права багатьом католикам в Ірландії. Чарльз Стюарт Парнелл мобілізував католицьке голосування, щоб Ірландська парламентська партія втримала баланс сил у парламенті Сполученого Королівства. Парнелл прагнув відновити самоврядування Ірландії та використовував тактику, яка тримала британську політику в сум’ятті. Вільям Гладстон і його Ліберальна партія зазвичай працювали з Парнеллом у пошуках гомрулу, але Ліберальна партія незворотно розкололася в цьому, і значна фракція залишилася, щоб сформувати Ліберальну юніоністську партію. Результатом став тривалий занепад Ліберальної партії.

Home Rule було прийнято в 1914 році, але призупинено під час Першої світової війни. Питання було вирішено в 1921 році шляхом поділу Ірландії на квазіавтономну Вільну Ірландську державу з домінуванням католиків на південно-західних чотирьох п’ятих острова, а Північну Ірландію, що залишилася під контролем пресвітеріан, залишилася частиною Сполученого Королівства. . Наступний виток проблем виник у 1960-х роках, коли католики, що проживали в Північній Ірландії, більше не могли терпіти дискримінаційну політику, яку протягом тривалого часу нав’язував їм децентралізований уряд Північної Ірландії. Смута – 30 років майже громадянської війни, яка мала спорадичний, але значний вплив на британську політику – закінчилася Угодою Страсної п’ятниці 1998 року, угодою про розподіл влади між сторонами в Північній Ірландії та міжнародним договором між Ірландією та Сполученим Королівством, як співпоручителів.

З 2017 року відносини Британії з Ірландією знову порушили британську політику, зокрема через Brexit. До кінця 2019 року парламент не міг вирішити трилему між трьома конкуруючими цілями: відкритий кордон на острові; відсутність торговельних кордонів у межах Сполученого Королівства; і відсутність британської участі в Єдиному європейському ринку та Митному союзі Європейського Союзу. Уряд відмовився від другої з цих цілей, ведучи переговори та підписавши протокол щодо Північної Ірландії, який набув чинності з початку 2021 року.

18 століття
Протягом більшої частини 18-го століття Ірландія була здебільшого спокійною та відігравала другорядну роль у британській політиці. Між 1778 і 1793 роками були скасовані майже всі закони, які обмежували католиків у віросповіданні, володінні чи оренді землі, освіті та доступі до професій. Заможні ірландські католики отримали право виборчого права в 1793 році. Основним обмеженням, що залишилося, була заборона католикам засідати в парламенті. Прем'єр-міністр Вільям Пітт молодший взяв активну участь у реформах. Король Георг III, переконаний протестант, був стурбований реформами. Він відмовився від католицького членства в парламенті, що змусило Пітта піти у відставку в 1801 році.

Хоча католицька більшість відновлювала свої права, в економіці, політиці, суспільстві та культурі Ірландії переважно домінували англіканці-землевласники, які складали протестантську верхівку. На північному сході було велике пресвітеріанське («неконформістське») населення, яке обурювалося тим, що англіканська церква витіснила їх на маргінес. Вони взяли на себе лідерство в культивуванні ірландського націоналізму після 1790 року.

Повстання 1798 року
Сектантські та економічні тріщини, які вирівнювалися, розірвалися в 1798 році, коли спалахнуло погано організоване повстання, яке було жорстоко придушене британською армією, але не раніше, ніж тисячі людей з обох сторін – можливо, навіть 30 000 – загинули. Лондон вирішив, що ірландський парламент, незважаючи на те, що він повністю контролюється протестантами, не може підтримувати порядок. Він був розпущений, і Королівство Ірландія було об’єднано з Королівством Великої Британії, щоб утворити Сполучене Королівство Великої Британії та Ірландія за актами унії 1800 р.

Початок 19 століття
Угода, яка привела до Акту унії, передбачала католицьку емансипацію та скасування карного законодавства в Ірландії. Однак король Георг III заблокував католицьку емансипацію, посилаючись на свою коронаційну присягу захищати англіканську церкву. Кампанія під керівництвом римо-католицького юриста Даніеля О'Коннелла призвела до емансипації католиків у 1829 році, що дозволило католикам сидіти в парламенті. Потім О'Коннелл розгорнув невдалу кампанію за скасування актів Союзу.

Великий голод
Коли в 1846 році на острові вразила картопляна фітофтороз, велика частина селянського населення втратила свої основні продукти харчування, оскільки товарні культури були зарезервовані для експорту до Великої Британії. У той час як великі суми були зібрані приватними особами та благодійними організаціями, неадекватні дії уряду, який вірив у політику laissez faire, і протекціоністські закони про кукурудзу, які зробили пшеницю недоступною, призвели до метастазування проблеми в катастрофу. Клас літників, або сільськогосподарських робітників, був практично знищений через смерть та еміграцію, що стало відомим у Британії як «Ірландський картопляний голод», а в Ірландії як Великий голод.

Голод і пам'ять про нього назавжди змінили демографічний, політичний і культурний ландшафт острова. Ті, хто залишився, і ті, хто пішов, ніколи не забули. Ці жахи стали центром згуртування ірландських націоналістичних рухів. І без того гострі відносини між ірландськими католиками та британською короною ще більше загострилися, посилюючи етнічну та конфесійну напруженість. Фактором став республіканізм.

1868-1900

Церква Ірландії
Перше прем'єрство Бенджаміна Дізраелі в 1868 році було коротким і в ньому домінували гарячі дебати навколо Церкви Ірландії, протестантської церкви, пов'язаної з Англіканською церквою Англії. Незважаючи на те, що Ірландія була на три чверті римсько-католицькою і 90% нонконформістською, Ірландська церква залишалася встановленою церквою і фінансувалася за рахунок десятини (прямого оподаткування). Католики та пресвітеріани обурювалися цим фактом. Згодом ірландська церква була скасована Законом про ірландську церкву Гладстона 1869 року, що спричинило розбіжності серед консерваторів.

Самоурядовий рух
Більшість (зареєстрованих) ірландців обрали своїми депутатами лібералів і консерваторів, які належали до основних британських політичних партій. Значна меншість також обрала юніоністів, які виступали за збереження Союзу. Колишній адвокат Торі, який став активістом націоналістичної кампанії, Ісаак Батт, у 1870-х роках заснував новий поміркований націоналістичний рух, Лігу самоврядування. Після смерті Батта Рух самоврядування, або Ірландська парламентська партія, як її стали називати, перетворився на велику політичну силу під керівництвом Вільяма Шоу і, зокрема, Чарльза Стюарта Парнелла. Народився в заможній і могутній англіканській землевласницькій сім’ї, він увійшов до Палати громад у 1875 році. Він був агітатором земельної реформи та став лідером Ліги самоврядування в 1880 році. Парнелл діяв незалежно від лібералів і виграв велику перемогу. вплив завдяки балансуванню конституційних, радикальних та економічних питань, а також умілому використанню парламентської процедури. Його партія протягом семи тижнів наполягала на Законі про захист осіб і власності 1881 року, поки спікер не вніс дуже рідкісні зміни до британської конституційної конвенції, щоб закрити дебати після того, як IPP призупинила весь прогрес щодо урядового законопроекту на п’ять днів поспіль. У 1882 році його було інтерновано до в’язниці Кілмейнхем за новим Законом, але, як дуже здібного учасника переговорів, було звільнено, коли він відмовився від насильницьких позапарламентських дій в обмін на скасування Закону; у відповідь Вільям Едвард Форстер пішов у відставку з посади головного секретаря Ірландії, як і лорд-лейтенант Джон Спенсер, 5-й граф Спенсер.

Баланс сил
З 1885 по 1915 рік Ірландська парламентська партія на чолі з Парнеллом часто підтримувала баланс сил у Вестмінстері між Ліберальною та Консервативною партіями та використовувала його, щоб добитися поступок для Ірландії. Уряд консервативної меншості лорда Солсбері прийняв Закон про купівлю землі (Ірландія) 1885 року («Акт Ешборна») в обмін на підтримку Ірландської парламентської партії.

Рух Парнелла виступав за «самоуряд», згідно з яким Ірландія мала керувати собою у внутрішніх справах у Сполученому Королівстві, на відміну від О’Коннелла, який бажав повної незалежності за умови спільного монарха та корони. Два законопроекти про самоуправління (1886 і 1893) були внесені ліберальним прем'єр-міністром Евартом Гладстоном, але жоден не став законом, головним чином через спротив Палати лордів. Це питання розділило Ірландію, оскільки значна юніоністська меншість (переважно в Ольстері) виступала проти гомрулу, побоюючись, що католицько-націоналістичний парламент у Дубліні означатиме правління Риму та деградацію протестантизму. Для них це також передвіщало економічну стагнацію селян-католиків, які дискримінували підприємців і запроваджували тарифи на промисловість, розташовану переважно в Ольстері. Джозеф Хокінг, наприклад, попереджав, що «історія вчить, що правління Риму означає корупцію, занепад і руїну». Останній етап кар'єри Гладстона був присвячений ірландському питанню. Він неодноразово намагався прийняти законопроект про самоуправління, але зазнав невдачі в 1886 році та знову в 1893 році.

Феніанство
Були дехто, кого не заспокоїло самоврядування під британським урядом. З середини 18-го століття до майже кінця 19-го феніанці періодично вели насильницьку кампанію проти британського панування. Найвідомішим для британської політики є те, що сепаратистська фракція Ірландського республіканського братства, яка називає себе Ірландськими національними нескореними, убила британського головного секретаря у справах Ірландії лорда Фредеріка Кавендіша та його постійного заступника (головного державного службовця) у 1882 році в інциденті, відомому як Парк Фенікс вбивства.

1900-1922

Прийняття самоуправління, 1910–14
Будучи партією меншості після виборів 1910 року, ліберали залежали від голосів ірландців, контрольованих Джоном Редмондом. Щоб заручитися підтримкою бюджету та парламентського законопроекту з боку Ірландії, Асквіт пообіцяв Редмонду, що ірландське самоуправління буде найвищим пріоритетом. Це виявилося набагато складнішим і трудомістким, ніж очікувалося. Підтримка самоврядування Ірландії була принципом Ліберальної партії з 1886 року, але Асквіт не був таким ентузіазмом, заявивши в 1903 році (перебуваючи в опозиції), що партія не повинна формувати уряд, який залежить від Ірландської націоналістичної партії для його існування. Однак після 1910 року голоси ірландських націоналістів були потрібні, щоб залишитися при владі. Збереження Ірландії в Союзі було проголошеним наміром усіх партій, і націоналісти, як частина більшості, яка утримала Асквіта на посаді, мали право домагатися введення в дію своїх планів самоврядування та розраховувати на підтримку лібералів і лейбористів. Консервативна та юніоністська партії, за підтримки протестантського помаранчевого ордену, рішуче виступили проти гомрулу. Бажання зберегти право вето для лордів на такі законопроекти було непереборною прірвою між сторонами в конституційних переговорах перед другими виборами 1910 року. Комітет кабінету міністрів (не враховуючи Асквіта), який у 1911 році планував Третій законопроект про самоуправління, виступав проти будь-якого особливого статусу протестантського Ольстера в Ірландії, де більшість населення становлять католики. Пізніше (у 1913 році) Асквіт написав Вінстону Черчиллю, заявивши, що прем’єр-міністр завжди вважав і заявляв, що ціна самоврядування має бути особливим статусом для Ольстера потрібне цитування Незважаючи на це, законопроект, представлений у квітні 1912 не містив такого положення і застосовувався до всієї Ірландії. Ані поділ, ані особливий статус Ольстера не могли задовольнити жодну зі сторін. Самоврядування, пропоноване законопроектом, було дуже обмеженим, але ірландські націоналісти, очікуючи, що самоврядування прийме поступові парламентські кроки, схвалили це. Консерватори та ірландські юніоністи виступили проти. Юніонисти почали готуватися добитися свого шляхом силою, якщо це буде необхідно, що викликало взаємність націоналістів. Юніоністи загалом були краще фінансовані та більш організовані. У квітні 1914 року добровольці Ольстера контрабандою перевезли 25 000 гвинтівок і багнетів, а також понад 3 мільйони патронів, закуплених у Німеччині. У міру поглиблення кризи, коли добровольці Ольстера відкрито бурили, Черчилль організував ескадру лінкорів Королівського флоту, яка відправилася біля Белфаста: 148  без попереднього порушення питання в кабінеті. Лідерам юніоністів здавалося, що Черчилль і його друг, військовий міністр Джон Сілі, прагнули спровокувати юніоністів на дії, які дозволили б поставити Ольстер під певну форму військового правління. Через два дні Асквіт скасував переїзд.

Закон про парламент
Після розколу лібералів у 1886 році в Палаті лордів була переважна консервативно-юніоністська більшість. Оскільки Ліберальна партія намагалася проштовхнути популярні реформи соціального забезпечення, здавалося, що між палатами виникнуть розбіжності. Між 1906 і 1909 роками кілька важливих заходів було пом’якшено або повністю відхилено: наприклад, Августин Біррел представив освітній білль 1906 року, який мав на меті розглянути скарги нонконформістів, що випливають із Закону про освіту 1902 року, але лордами було внесено до нього поправку, настільки, що він фактично став іншим законопроектом, після чого Палата громад відмовилася від нього. Це призвело до резолюції в Палаті громад 26 червня 1907 року, висунутої ліберальним прем'єр-міністром Генрі Кемпбелл-Баннерманом, проголошуючи, що владу лордів слід обмежити. У 1909 році, сподіваючись змусити провести вибори, лорди відхилили фінансовий законопроект, заснований на урядовому бюджеті («Народний бюджет»), запропонований Девідом Ллойд Джорджем, 350 голосами проти 75. Ця дія, за словами Палати громад, була « порушення конституції та узурпація прав громад». Лорди запропонували Палаті громад продемонструвати на виборах правдивість свого твердження про те, що законопроект відображає волю народу. Ліберальний уряд намагався зробити це через загальні вибори в січні 1910 року. Їхнє представництво в парламенті значно впало, але вони зберегли більшість за допомогою значної кількості депутатів від Ірландської парламентської партії (IPP) і лейбористів. IPP вважала подальшу владу лордів шкідливою для забезпечення самоврядування. Після виборів Палата лордів послабилася щодо бюджету (який був повторно представлений урядом), і він був прийнятий Лордами 28 квітня, через день після голосування в Палаті громад.

Тепер лорди зіткнулися з перспективою парламентського акту, який мав значну підтримку з боку ірландських націоналістів. Проте головним предметом суперечок для Ірландії було гомруль, оскільки (Великобританія) юніоністи прагнули виключити такий закон із процедури парламентського закону шляхом загального винятку для «конституційних» або «структурних» законопроектів. Ліберали підтримали виняток для законопроектів, що стосуються монархії та спадкоємства протестантів, але не самоврядування.

Уряд погрожував ще одним розпуском, якщо Закон про парламент не буде прийнятий, і виконав свою погрозу, коли опозиція в Лордах не зменшилася. Загальні вибори в грудні 1910 року мало що змінили в порівнянні з січнем. Короля Георга V запитали, чи готовий він створити достатню кількість перів, що він зробив би лише в разі виникнення такої проблеми. Це означало б створення понад 400 нових лібералів. Король, однак, вимагав, щоб законопроект принаймні один раз був відхилений лордами до його втручання. Дві поправки, внесені лордами, були відхилені палатою громад, і опозиція проти законопроекту майже не зменшилася. Це змусило Асквіта оголосити про намір короля подолати більшість у Палаті лордів шляхом створення достатньої кількості нових колег. Зрештою законопроект був прийнятий лордами 131 голосом проти 114 голосів, більшістю з 17. Це відображало велику кількість тих, хто утримався.

Акт про уряд Ірландії 1914 року
Закон про парламент означав, що юніоністи в Палаті лордів більше не можуть блокувати самоврядування, а можуть лише відкласти королівську згоду на два роки. Асквіт вирішив відкласти будь-які поступки юніоністам до третього проходження законопроекту через Палату громад, коли він вважав, що юніоністи будуть відчайдушно прагнути компромісу. Історик Рой Дженкінс дійшов висновку, що якби Асквіт спробував укласти угоду раніше, йому б не пощастило, оскільки багато його опонентів хотіли бій і можливості розгромити його уряд. Едвард Карсон, лідер ірландських юніоністів у парламенті, погрожував повстанням, якщо гомруль буде прийнято. Новий лідер консерваторів Бонар Ло провів передвиборчу кампанію в парламенті та в Північній Ірландії, застерігаючи жителів Ольстера від «правління Риму», тобто домінування католицької більшості на острові. Багато тих, хто виступав проти гомрулу, вважали, що ліберали порушили Конституцію, проштовхнувши значні конституційні зміни без чіткого виборчого мандату, а Палата лордів, яка раніше була «сторожовим псом конституції», не була реформована, як було обіцяно в преамбулі. Закону 1911 року – і таким чином виправдовував дії, які за інших обставин могли б бути державною зрадою. Бонар Ло наполегливо наполягав – безперечно, висловлювався та погрожував, а можливо, і блефував – але врешті його стратегія виявилася послідовною та ефективною.

Пристрасті, викликані ірландським питанням, контрастували з холодною відстороненістю Асквіта, і він вважав майбутній поділ графства Тірон, яке мало змішане населення, «тупиком із невимовними наслідками у справі, яка для англійців здається неймовірно малою, і для ірландців очі незмірно великі». Коли Палата громад обговорювала законопроект про самоуправління наприкінці 1912-го та на початку 1913-го, юніоністи на півночі Ірландії мобілізувалися, говорилося про те, що Карсон оголосив Тимчасовий уряд і Ольстерські добровольчі сили (UVF), створені навколо Оранжевих лож, але в кабінеті лише Черчилль дивився на це з тривогою. Ці сили, наполягаючи на своїй лояльності до британської корони, але все більше озброюючись контрабандною німецькою зброєю, готувалися вступити в бій з британською армією, але лідери юніоністів були впевнені, що армія не допоможе нав’язати Ольстеру гомрулі. У той час, коли законопроект про самоврядування чекав на третє проходження палатою громад, у квітні 1914 року стався інцидент із Керрагом. Близько шістдесяти армійських офіцерів на чолі з бригадним генералом Губертом Гофом оголосили, що вони радше будуть звільнені зі служби, ніж підкоряться. У зв’язку з поширенням заворушень серед армійських офіцерів в Англії Кабінет міністрів заспокоїв офіцерів заявою, написаною Асквітом, у якій повторювався обов’язок офіцерів підкорятися законним наказам, але стверджував, що інцидент стався через непорозуміння. Потім військовий міністр Джон Сілі додав несанкціоноване запевнення, підписане генералом Джоном Френчем (главою армії), що уряд не мав наміру застосовувати силу проти Ольстера. Асквіт відкинув це доповнення та вимагав від Сілі та Френча піти у відставку. Асквіт особисто взяв під контроль військове відомство, зберігаючи додаткову відповідальність до початку Великої війни в 1914 році.

12 травня Асквіт оголосив, що він забезпечить третє проходження самоврядування через палату громад (здійснене 25 травня), але разом із ним буде законопроект про внесення змін, який передбачатиме спеціальні положення для Ольстера. Однак лорди внесли зміни до законопроекту про внесення поправок, неприйнятні для Асквіта, і, не маючи можливості застосувати парламентський акт щодо законопроекту про внесення поправок, Асквіт погодився зустрітися з іншими лідерами на загальнопартійній конференції 21 липня в Букінгемському палаці під головуванням короля . Коли рішення не вдалося знайти, Асквіт і його кабінет запланували подальші поступки юніоністам, але це було призупинено, коли криза на континенті переросла у війну. У вересні 1914 року законопроект про самоврядування було включено до статуту (як Закон про уряд Ірландії 1914 року), але його негайно призупинили. Воно так і не набуло чинності.

Світова війна, поділ Ірландії та незалежність Ірландії
З початком Першої світової війни в серпні 1914 року Асквіт домовився з Редмондом, лідером ІНП, про те, що Білль про самоврядування буде підписаний як закон, що супроводжуватиметься Актом про призупинення його дії на час війни. Це було зроблено. Це рішення підтримало на той час більшість населення Ірландії. Ірландія так само перебувала у стані війни з Німеччиною, і більшість добровольчих сил юніоністів і націоналістів вільно записалися до нової британської військової армії (Закон про військову службу 1916 року («Закон про військову повинність») не поширювався на Ірландію). Незважаючи на це, республіканські журнали відкрито пропагували насильство, засуджували вербування та активно пропагували погляди Ірландського республіканського братства (IRB). Коли одна газета була придушена, інша зайняла її місце. Був організований продаж зброї, оплачений багатомільйонним збором коштів у Сполучених Штатах. IRB звернувся до кайзера з проханням включити свободу Ірландії як мету війни Німеччини. Німеччина пообіцяла надіслати 20 000 гвинтівок і кулеметів, амуніцію та вибухівку на зберігання серу Роджеру Кейсменту. Лондон знав, що назрівають проблеми, але вирішив бути надзвичайно обережним, побоюючись, що повномасштабне придушення IRB матиме дуже негативні наслідки для Сполучених Штатів, які залишалися нейтральними у війні до квітня 1917 року. Натомість Лондон вирішив покластися на лояльність Редмонда та добре встановленої Ірландської парламентської партії.