
Леді Флоренс Керолайн Діксі (уроджена Дуглас; 25 травня 18557 листопада 1905) — шотландська письменниця, військова кореспондентка і феміністка. Її розповідь про подорожі «По Патагонії», її дитячі книги «Юні потерпільці» і "Аніві або «Королева-воїтелька» і її феміністична утопія «Глоріана або Революція 1900 року»— усі вони стосуються феміністичних тем, пов'язаних із дівчатами, жінками та їхнім становищем у суспільстві.

Раннє життя
Леді Флоренс Дуглас, народилася 25 травня 1855 року в Каммертрісі, Дамфріс, Шотландія, була дочкою Керолайн Маргарет Клейтон (1821—1904), доньки генерала сера Вільяма Клейтона, 5-го баронета (1786—1866), члена парламенту Грейт-Марлоу, та Арчібальд Дуглас (1818—1858), 8-го маркіза Квінсберрі.

Діксі мала брата-близнюка, лорда Джеймса Едварда Шолто Дугласа (помер 1891 року), старшу сестру, леді Гертруду Дуглас (1842—1893), і три старші брати: Джона, віконта Драмланріга (1844—1900), пізніше 9-й маркіза Квінсберрі, Лорда Френсіса Дугласа (1847—1865) і преподобного лорда Арчібальда Едварда Дугласа (1850—1938).

Леді Флоренс була описана як пустунка, яка намагалася зрівнятися зі своїми братами у фізичних навантаженнях, будь то плавання, їзда верхи чи полювання.Вона їздила верхи, коротко підстрижена по-хлопчачому, і відмовилася дотримуватися моди, коли її представляли королеві Вікторії.Вона та її брат-близнюк Джеймс в дитинств ібули особливо близькими, називаючи один одного «Дорога» (Флоренс) і «Найдорожчий» (Джеймс).Вона також була близька зі своїм старшим братом Джоном, якого вона нагадувала за темпераментом, обидва були «безстрашними, динамічними та самовпевненими».

Її дитинство було насичене драматичними і навіть трагічними подіями. 6 серпня 1858 року, коли леді Флоренс було три роки, її батько загинув у результаті, як повідомлялося, нещасного випадку зі стріляниною, але, як було відомо, він здійнв самогубство. У 1862 році його вдова, Кароліна, керуючись давно сформованими переконаннями, прийняла римо-католицизм. Вона взяла своїх молодших дітей, Арчібальда, якому тоді було дванадцять років, і Флоренс і Джеймса, яким було сім, до Франції, де вона могла навчати їх, як хотіла. Це спонукало опікунів дітей погрожувати леді Квінсберрі позовом згідно з англійським законодавством, щоб відібрати у неї дітей. Ці троє дітей були занадто молоді, щоб за шотландським законодавством обрати опікуна. В результаті протягом двох років вони залишилися у Франції. Коли було виявлено їхнє перше місцезнаходження, Фальконер Атлі, британський консул у Нанті, запропонував їм безпечне місце, і зрештою імператор Наполеон III продовжив захист леді Квінсберрі, гарантуючи, що вона зможе зберегти опіку над трьома дітьми. Арчібальд навернувся до Риму і прийняв священний сан, ставши священиком. Старша донька Кароліни Гертруда також стала римо-католичкою. Коли її англіканський наречений не погодився, щоб їхні діти виховувалися в цій вірі, заручини Гертруди були розірвані. У 1867 році вона вступила до монастиря в Хаммерсміті і закінчила свій новіціат, щоб стати Сестрою Чорної Вуалі, але згодом залишила орден.

Зрештою було домовлено, що Керолайн залишить опіку над своїми молодшими дітьми, і вони повернулися до Англії. Леді Флоренс спочатку отримала освіту вдома від гувернантки, але її описують як «зухвалу, непокірну та неспокійну».Після повернення з Франції у віці дев'яти років близнюків розлучили. Джеймса відправили до римо-католицької школи-інтернату, а Флоренс до монастиря, який вона ненавиділа. Але певну розраду вона знаходила в написанні віршів: її дитячі вірші були опубліковані набагато пізніше під назвою «Пісні дитини», а інші вірші — під псевдонімом «Кохана».

Всього за кілька днів до того, як старший брат Флоренс, Джон Дуглас, мав досягти повноліття як 9-й маркіз Квінсберрі, родину вразила ще одна трагедія. Коли гості зібралися на пишне святкування, стало відомо, що 14 липня 1865 року 18-річний лорд Френсіс Дуглас загинув разом із трьома друзями після першого сходження на Маттергорн. Лорд Квінсберрі поспішно відправився до Церматта з наміром привезти тіло свого брата додому, але від тіла лорда Френсіса не знайшли нічого, крім пошарпаних клаптів його одягу. Квінсберрі, один, без провідника, вирушивши при місячному світлі, сам атакував Маттергорн і дійшов до «Хатини». Те, що двоє провідників знайшли та врятували його перед тим, як він помер від холоду, було значною мірою випадковістю. Він написав Флоренс з вибаченням: «Я думав і думав, де він, подзвонив йому і думав, чи побачу я його знову. Я був напівбожевільний від нещастя, і я не міг нічого вдіяти» ''«Надзвичайно люб'язний і талановитий».'' Смерть Френсіса глибоко переживала його родина. У 1876 році Флоренс супроводжувала Квінсберрі під час повернення до Церматта, і він показав їй схили, де помер Френсіс.  Окрім сім'ї, ця трагедія була довготривалою сенсацією, про яку повідомляли газети по всьому світу, часто в тонах сенсаційних і викривальних.

Шлюб і діти
 Маєтеок Босворт Голл в Лестерширі.
3 квітня 1875 року, у віці дев'ятнадцяти років, Дуглас побралася з сером Александром Бомонтом Черчиллем Діксі, 11-м баронетом (1851—1924), відомим як «сер A.B.C.D.» або «Франт». Александр, який змінив свого батька на посаді 11-го баронета 8 січня 1872 року, мав дохід 10 000 фунтів на рік, еквівалентно £949 889 у 2021 році, заміський будинок, Босворт Голл, поблизуБосвортського ринку, і лондонський таунхаус в фешенебельному районі Мейфер. У 1876 році він обіймав посаду верховного шерифа графства Лестершир. Незважаючи на те, що Флоренс мала лише п'ять футів на зріст, тоді як її чоловік мав зріст 6 футів 2 дюйма, Флоренс була домінуючою у шлюбі, керуючи своїм чоловіком «залізним жезлом».

У молодої пари народилося двоє синів: Джордж Дуглас (народився 18 січня 1876 р.), який згодом став 12-м баронетом, і Альберт Едвард Волстан (народився 26 вересня 1878, помер 1940), хрещеним батьком якого був принц Вельзький.

І чоловік, і дружина розділяли любов до пригод і життя на свіжому повітрі, і, як правило, вони мали щасливий шлюб, безумовно, найщасливіший із братів і сестер Дугласів. Проте, звички Александра пити та грати на високі ставки мали катастрофічні наслідки для родини. Повідомляється, що сучасники називали цю пару «завжди сер і леді, іноді напідпитку». У 1885 році будинок предків та маєток Босворта були продані для сплати боргів.

Після втрати маєтку пара переїхала до Глен Стюарт, Аннан, Дамфрісшир, Шотландія. Один із будинків у шотландському маєтку Кінмаунт лорда Квінсберрі, раніше він був будинком матері леді Флоренс, вдовуючої маркізи.

Письменництво
У 1877 році леді Флоренс опублікувала свій перший роман «Помщений Абель: драматична трагедія». Кілька книжок Діксі, зокрема її дитячі книги «Молоді потерпілі, або Мисливці за дітьми Патагонії» та «Аніві, або, королева-воїтелька», а також її романи для дорослих «Глоріана, або Революція 1900 року» та «Ізола, або Позбавлені спадщини: Повстання для жінки та всіх позбавлених права» розвивають феміністичні теми, пов'язані з дівчатами, жінками та їхнім становищем у суспільстві. Її останній роман, напівавтобіографічний твір під назвою «Історія Іджайна, або Еволюція розуму», вийшов у 1903 році.

Незважаючи на те, що вона видавала художню літературу як для дорослих, так і для дітей, Діксі найбільше запам'яталася своїми книгами про подорожі «По Патагонії» (1880) та «У країні нещастя» (1882), обидві з яких досі перевидаються. У цих книгах Діксі представляє себе як головну героїню історії. Цим вона кидає виклик чоловічій традиції цитувати інших письменників-мандрівників, які відвідували цю місцевість і писали про неї, і створює унікальний жіночий стиль подорожей у дев'ятнадцятому столітті.

Через Патагонію
У грудні 1878 року, через два місяці після народження їхнього другого сина Едварда, Діксі та її чоловік залишили своє аристократичне життя та своїх дітей в Англії та вирушили до Патагонії. Вона була єдиною жінкою в її мандрівній групі. Вона вирушила в супроводі своїх братів, лорда Квінсберрі та лорда Джеймса Дугласа, свого чоловіка сера Александра Бомонта Черчілля Діксі та Джуліуса Бірбома. Бірбом, друг сім'ї, був найнятий гідом групи через його попередній досвід у Патагонії. Діксі обмірковувала можливість поїхати в інше місце, але вибрала Патагонію, оскільки в той час там побувало мало європейців.

Опинившись у Патагонії, Діксі малює картини пейзажу, використовуючи прийоми, що нагадують романтичну традицію Вільяма Вордсворта та інших, використовуючи емоції та фізичні відчуття для підключення до природного світу.У той час як вона описує землю як «непривабливу та страшну територію», дії Діксі демонструють, що для виживання в дикій землі потрібні як сила, так і свобода волі.

 «Індіанський табір», ілюстрація з книги «По всій Патагонії», написаної Діксі та опублікованої в 1881 році
Під час своїх подорожей Патагонією Діксі була «активною, витривалою та стійкою», відкидаючи вікторіанські гендерні конструкції, які зображували жінок слабкими та такими, що потребують захисту. Більше того, у своєму творі «Через Патагонію» (1880) Діксі ніколи не згадує свого чоловіка на ім'я, ні на прізвище (просто звертаючись до нього як «мій чоловік»), і представляє себе як героїню експедиції, а не як чоловіка, який тардиційно був героєм літературних творів. Вона розповідає про випадки, коли вона перехитрила або перемагала чоловіків або залишилася їм рівною.

Хоча в її розповіді можна побачити такі соціальні питання, як виборче право європейських жінок, вона мало говорить про тубільців та тубілок Патагонії. Моніка Шурмук критикувала її за те, що вона не згадала військові кампанії генерала Хуліо Аргентіно Рока проти корінного населення того часу. Проте Шурмук також зазначає, що написання Діксі має трансгресивну якість, яка визнає взаємність:



Леді Діксі поділилася своїми спостереженнями над Патагонією з Чарльзом Дарвіном. Вона не погодилася з Дарвіновим описом туко-туко в його журналі досліджень (1839). Хоча Дарвін припустив, що туко-туко були нічними істотами, які жили майже повністю під землею, леді Діксі бачила туко-туко вдень. Вона надіслала Дарвіну копію «Через Патагонію»; Дарвінівський примірник цієї книги є частиною бібліотеки Чарльза Дарвіна, розташованої в кімнаті рідкісних книг бібліотеки Кембриджського університету.

З Патагонії Діксі привезла додому ягуара, якого назвала Аффум і тримала як домашнього улюбленця. Аффумс убив кількох оленів у Віндзорському великому парку, і його довелося відправити до зоопарку.

Готель у Пуерто-Наталес в чилійській частині Патагонії названий на її честь Hotel Lady Florence Dixie.

Її досвід у Патагонії надихнув на більшу частину її подальших робіт, як її написання для дітей, так і її робота з рухом жіночого суфражистського права. Дві її книжки для дітей, «Юні потерпільці» і її продовження «Аніві», розгортаються в Патагонії та зображують сильних жіночих персонажів.



В Країні Нещастя
У 1881 році Діксі призначили польовою кореспонденткою лондонської газети Morning Post для висвітлення Першої англо-бурської війни (1880—1881) і наслідків англо-зулуської війни. Разом з чоловіком вони подорожували до Південної Африки. У Кейптауні вона зупинилася у губернатора Капської колонії. Також вона відвідала Зулуленд, а по поверненню взяла інтерв'ю у зулуського короля Четшвайо, який перебував уполоні британців.

Її репортажі та твори «Захист Зулуленду та його короля з Блакитної книги» (1882), «У країні нещастя» (1882) зіграли важливу роль у короткому відновленні Четшвайо на троні в 1883 році. У «В країні нещастя» Діксі відбувається боротьба між її індивідуалізмом та її ототожненням із могутністю Британської імперії, але, незважаючи на всю її симпатію до зулуської справи та Четшвайо, в глибині душі вона залишалася імперіалісткою.

Феміністична утопія
 Фронтиспис до «Глоріана», опублікований Henry & Co., 1890.
Діксі дотримувався твердих поглядів на емансипацію жінок, пропонуючи, щоб статі були рівними у шлюбі та розлученні, щоб корона успадковувалася старшою дитиною монарха, незалежно від статі, і навіть щоб чоловіки та жінки носили однаковий одяг. Вона була членом Національної спілки жіночих суфражистських товариств, і її некролог в «''Englishwoman's Review» підкреслив її підтримку виборчого права жінок (тобто права голосу): «Леді Флоренс… охоче приєдналася до жіночого руху., і виступала на публічних трибунах».

У 1890 році Діксі опублікувала утопічний роман «Глоріана, або Революція 1900'' року», який був описаний як феміністичне фентезі. У ньому також переплітаються елементи романтики та детективу. У ній жінки отримують право голосу в результаті того, що головна героїня, Глоріана, видає себе за чоловіка, Гектора Д'Естранжа, і стає обраною до Палати громад. Персонаж Д'Естранжа відображає Оскара Вайльда, але, можливо, ще більше — саму Діксі. Ще одна з багатьох активних, компетентних і сильних жіночих героїнь книги — шотландська леді Флора Десмонд (яка, як зазначив The Athenaeum, має ім'я, дуже схоже на ім'я авторки). Флора допомагає організувати 200 000 жіночих волонтерських сил і сама очолює їхній елітний кінний Білий полк. Багато жіночих персонажів відіграють важливу роль у сюжеті, як підтримуючи, так і протиставляючи героя/героїні: як зазначив Вокер, пригоди в «Глоріані» відбуваються з жінками, а не з чоловіками.

Книга закінчується 1999 роком описом процвітаючої та мирної Британії, уряд якої отримав велику користь від залучення жінок. У передмові до роману Діксі пропонує не тільки виборче право для жінок, але й те, що обидві статі мають навчатися разом і що всі професії та посади мають бути відкриті для обох. У романі вона йде далі і каже:



Жінки і спорт

Жіночий футбол
Діксі зіграла ключову роль у створенні жіночої асоціації футбольної гри, організації показових матчів на благодійність, а в 1895 році вона стала президенткою Британського жіночого футбольного клубу, заявивши, що «дівчата повинні входити в дух гри серцем і душню». Вона організувала тур жіночої футбольної команди з Лондона по Шотландії.

Кривавий спорт
Під час свого молодого життя та подорожей Діксі була захопленою спортсменкою, безстрашною наїдзницею та мисливицею. Як показує наступний спогад, частина привабливості полювання в Лестерширі полягала в можливості змагатися на рівних з активними однолітками чоловічої статі:


Навички Діксі їзди на коні були достатніми, щоб згадувати про неї в спортивних журналах. Наступна розповідь дає яскраве уявлення про ризики, пов'язані з полюванням на лисиць:



У Патагонії виживання партії в цілому залежало від рівноправної участі всіх її членів. Діксі розділила відповідальність і небезпеку таких необхідних завдань, як полювання на їжу для вечірки.



Однак її також «переслідувала сумна докора сумління» через смерть прекрасного золотого оленя з Кордильєр, який був надзвичайно ручним і довірливим. У 1890-х роках погляди Діксі на польові види спорту різко змінилися, і у своїй книзі «Жахи спорту» (1891) вона засудила криваві види спорту як жорстокі. Пізніше Діксі стала віце-президенткою Лондонської асоціації вегетаріанців.

Політика
Діксі була активною авторкою листів до газет на ліберальні та прогресивні теми, включаючи підтримку шотландського та ірландського самоуправління. Її стаття Справа Ірландії була опублікована у Vanity Fair 27 травня 1882 року.

Проте, вона критикувала Ірландську земельну лігу та феніанців, які, як повідомляється, зробили невдалу спробу напасти на неї в березні 1883 року. Інцидент привернув міжнародний резонанс, але тоді і пізніше висловлювали значні сумніви щодо того, чи такий напад справді відбувся.

Ймовірна спроба вбивства
 «Напад на леді Флоренс Діксі поблизу Віндзора», хроніка з 6 панелей на The Graphic, 24 березня 1883 р., сторінка 305
В масмедіа були опубліковані звіти про спробу вбити леді Флоренс Діксі в її резиденції, Фішері, що була розташована поблизу Темзи, приблизно за дві з половиною милі від Віндзора. Леді Флоренс Діксі розповіла газетам про таке:


19 і 20 березня і знову 29 числа в Палаті громад піднімалися питання щодо розслідування, але розповідь леді Діксі не була підтримана іншими і була відхилена.


Ймовірне викрадення
У своєму некролозі, надрукованому 8 листопада 1905 року, The New York Times припустила, що Діксі заявила, що її викрали ірландські агітатори.

Смерть
Леді Флоренс Діксі померла від дифтерії 7 листопада 1905 року Її поховали поруч із братом-близнюком на сімейному могильнику на Гулі Хілл у маєтку Кінмаунт.

New York Times повідомила, що «письменниця, захисниця прав жінок і військова кореспондентка» померла 7 листопада у своєму будинку в Глен Стюарт, графство Дамфрісшир.

Образи
Теобальда Шартрана, опублікована у Vanity Fair, 5 січня 1884 р.
Монохромна літографія Діксі Ендрю Маклюра була опублікована в 1877 році. Вона сидить верхи на коні та тримає урожай для верхової їзди. Копія знаходиться в Національній портретній галереї.

Більш значна літографія Теобальда Шартрана, надрукована в кольорі, з'явилася у Vanity Fair у 1884 році і є однією з довгої серії карикатур, опублікованих у журналі між 1868 і 1914 роками. Усі це були кольорові ілюстрації із зображеннями видатних людей того часу, і кожна супроводжувалася короткою (зазвичай лояльною) біографією. З понад двох тисяч осіб, удостоєних такої честі, лише вісімнадцять були жінками. Опублікована в журналі 5 січня 1884 року, Діксі приєдналася до цієї невеликої групи, до якої входили королева Іспанії Ізабелла II (1869), Сара Бернгард (1879), принцеса Вельзька (1882) та Анджела Бердетт-Коутс, 1-а баронеса Бердетт-Коутс (1883). Вікторія, королівська принцеса, і Єлизавета, імператриця Австрії, з'явилися у виданні пізніше в 1884 році.

Бібліографія
Опубліковані твори леді Флоренс Діксі включають:

Книги

* Помщений Абель: драматична трагедія (London, Edward Moxon, 1877)
* Через Патагонію (Едінбург, Бентлі, 1880)
* Приблуди та бродяги: Паломництво богеми за кордон (London: Griffith, Farren Okeden and Welsh, 1880, 60 pp)
* In the Land of Misfortune London: Richard Bentley, 1882, 434 pp)
* Захист Зулуленду та його короля з Синіх книг (London: Chatto and Windus, 1882, 129 pp)
* Викупити в крові (London, Henry & Co., 1889)
* Глоріана; або Революція 1900 року (London, Henry & Co., 1890)
* Молоді потерпілі, або Мисливці за дітьми Патагонії (1890), для дітей
* Аніві; або Королева воїнів (1890), для дітей
* Ізола; або «Позбавлені спадку: повстання для жінки та всіх позбавлених спадку» (London, Leadenhall Press, 1902)
* Історія Іджайна; або Еволюція розуму (London, 1903)

Коротші роботи

* «Випадок Ірландії» в Vanity Fair, 27 травня 1882
* «Четшвайо і Зулуленд» в Nineteenth Century випуск 12 № 2 (Серпень 1882) С. 303–312
* «В Країні Нещастя» (1882)
* «Про Четшвайо та його реставрацію» в Vanity Fair, 12 липня 1884, С. 21–22
* «Спогади про велику самотню землю» в Westminster Review, випуск 139 (Березень 1893) С. 247–256
* «Справжня наука про життя: Нова Євангелія здоров'я» в Westminster Review, випуск 150 (1898) С. 463–470
* «Жахи спорту» (Humanitarian League publication №. 4, 1891)
* «Немилосердність спорту» (1901)
* Вступ до «Релігії жінки» Джозефа Маккейба (1905)

Приватні листи
Неопубліковані роботи включають:

* Флоренс Діксі до Вільяма Гладстона, 11 серпня 1882 (British Library: Gladstone Papers 391, Add. MS. 44476, f. 127)
* Флоренс Діксі Вільяму Гладстону, 23 жовтня 1883 р. (British Library: Gladstone Papers 391, Add. MS. 44483, f. 257)
* Флоренс Діксі Вільяму Гладстону, 21 травня 1890 р. (British Library: Gladstone Papers 425, Add. MS. 44510, f. 34)
* Флоренс Діксі містеру Клодду, 3 липня 1903 р. (Університет Лідса: колекція Бразертона)
* Листування з лордом Кімберлі (Бодліанська бібліотека, Оксфорд)
* Листування з Чарльзом Дарвіном доступне на веб- сайті Darwin Correspondence Project.

Про неї
* «Місія жінки» у Vanity Fair, 16 серпня 1884 р., С. 114—116
* «Місія жінки» у Vanity Fair, 23 серпня 1884 р., С. 134—135

Походження


Нащадки
Старший син леді Флоренс Діксі, Джордж Дуглас Діксі (18 січня 1876 — 25 грудня 1948) служив у Королівському флоті мічманом і був відправлений у Королівські шотландські кордони в 1895 році. 26 листопада 1914 року він отримав звання тимчасового капітана 5-го батальйону КОСБ. Він одружився з Маргарет Ліндсі, дочкою сера Александра Джардіна, 8-го баронета, і в 1924 році успадкував титул свого батька і був відомий як сер Дуглас Діксі, 12-й баронет.

Коли він помер у 1948 році, спадкоємцем сера Дугласа став його син, сер (Александр Арчібальд Дуглас) Волстан Діксі, 13-й і останній баронет (8 січня 1910 — 28 грудня 1975). 13-й Бт. одружився на Дороті Пенелопа Кінг-Кіркман у 1950 році як другій дружині. У них було дві дочки; 1) Елеонора Барбара Ліндсей; 2) Керолайн Мері Джейн. Обидві дочки мають проблеми.

Список літератури
* Adler, Michelle, Skirting the Edges of Civilisation: British Women Travellers and Travel Writers in South Africa, 1797—1899 (PhD dissertation, University of London, 1996)
* Adler, Michelle, «Skirting the Edges of Civilsation: Two Victorian Women Travellers and 'Colonial Spaces' in South Africa» (about Lady Florence Dixie and Sarah Heckford) in Darian-Smith, Kate, Gunner, Liz and Nuttall, Sarah (eds.) Text, Theory, Space: Land, Literature and History in South Africa and Australia (London & New York: Routledge, 1996) pp. 83–98
* Anderson, Monica, «Role-Play and Florence Dixie's 'In the Land of Misfortune'» in Women and the Politics of Travel, 1870—1914 (Fairleigh Dickinson University Press, 2006, ) pp 119—154
* Czech, Kenneth P., With Rifle and Petticoat: Women as Big Game Hunter (New York, Derrydale Press, 2002, 189 pp)
* Frawley, Maria H., A Wider Range: Travel Writing by Women in Victorian England (PhD. dissertation, University of Delaware, Newark, 1991, 334 pp)
* Frawley, Maria H., A Wider Range: Travel Writing by Women in Victorian England (Rutherford, New Jersey: Fairleigh Dickinson University Press and London: Associated University Presses, 1994, 237 pp)
* Qingyun Wu, «The Discourse of Impersonation: The Destiny of the Next Life and Gloriana; or, The Revolution of 1900», paper presented to the Pennsylvania Foreign Language Conference, Duquesne University, 16–18 September 1988
* Roberts, Brian, Ladies in the Veld, especially chapter entitled «The Lady and the King: Lady Florence Dixie» (London: John Murray, 1965) pp. 75–181
* Stevenson, Catherine B., «The Depiction of the Zulu in the Travel Writing of Florence Dixie», paper presented at the 1980 African Studies Association Conference, 15–18 October 1980, Philadelphia, Pennsylvania (New Brunswick, New Jersey: ASA, Rutgers University, 198
* Stevenson, Catherine B., Victorian Women Travel Writers in Africa (Boston: Twayne, 1982, 184 pp.)
* Stevenson, Catherine B., «Female Anger and African Politics: The Case of Two Victorian Lady Travellers» in Turn of the Century Women Volume 2, 1985, pp 7–17
* Tinling, Marion, «Lady Florence Dixie, 1855—1905» in Women Into the Unknown: A Sourcebook on Women Explorers and Travelers (Westport, Connecticut: Greenwood Press, 1989)
*  

Примітки


Посилання
*  Роботи Флоренс Діксі в  проекті Гутенберга
*  Твори леді Флоренс Діксі на  LibriVox (аудіокниги у суспільному надбанні)
*  Твори леді Флоренс Діксі або про неї в  Інтернет-архіві
*  Gloriana (1890),  цифрова бібліотека Пенсільванського університету (повний текст)






