«Орден мовчальниць» — дев’ята поетична збірка української поетки, перекладачки та письменниці Катерини Калитко, опублікована у 2021 році у видавництві Meridian Czernowitz. Художнє оформлення збірки створила українська художниця Катерина Косьяненко.

= Опис =
«Орден мовчальниць» — це поетична збірка про мовчання та голос. Авторка досліджує досвіди української жінки, яку «частіше визначає те, про що вона мовчить, ніж те, про що говорить». Ця збірка — певне намагання зрозуміти поколіннєві досвіди та травми, розібратися зі стереотипами та архетипами. Вона гостра, як лезо, темна та правдива. Катерина Калитко фокусується на темі відсутності голосу в жінок та пробує проаналізувати, чому вони мовчать. У своєму інтерв’ю Радіо Культура авторка розповідає, що це перша книжка, у якій присутній гнів. Назву Катерина Калитко пов’язує з метафорою того, як суспільство нав’язує жінці бути зручною та мовчазною. 

Редактор збірки Олександр Бойченко коментує: «Зрештою, для жінок на наших кривавих землях — покоління за поколінням — життя із зашитими вустами є надто звичною справою. Але іноді трапляється диво — і свідома як свого таланту, так і свого майбутнього орфеївського покарання жінка порушує обітницю… Певно, Катя Калитко могла б жити інакше. Спокійніше, легше, приємніше. Якби вміла мовчати. На свою біду й на щастя для української поезії — не вміє»

Водночас Катерина Калитко називає цю збірку «найбезшкірнішою», адже вона містить багато межових досвідів авторки. В «Орденах мовчальниць» багато автобіографічного. Авторка згадує рідні місця та близьких. У ній також з’являються імена друзів Катерини Калитко.

= Художнє оформлення =
Попередню поетичну книжку авторки «Ніхто нас тут не знає і ми нікого» ілюстрував Юрій Іздрик. Цього разу за створення ілюстрацій на обкладинку та форзац відповідала українська художниця Катерина Косьяненко з Києва. У 2020 році художниця проілюструвала збірку Сергія Жадана «Список кораблів».

На обкладинці «Ордену мовчальниць» Катерина Косьяненко зобразила маму Катерини Калитко, що тримає на руках зайченя «яке та колись підібрала пораненим і вигодувала, зовсім юною».

= Уривки =
«Вулиця обіймає тебе, наче коханця,

за шию, за талію,

цілує за вухом.

Вітер каже: поруч, за рогом, вільна вода,

у ній зелені й червоні риби, і потопельники,

а над нею весна, і мартини, і свобода.

Є імена, які постійно хочеться

промовляти вголос, але не можна,

щоби тріщинами не взявся простір плаский, затісний...»


«...

Я готова поранитися, зустрічай

із дарами,

слів гарячих, іще не розданих, золотих —

повні жили.

Тепле дихання в шию — зникома довіра тих,

що втомились.

І коли вже з безчасся постане час,

шум вокзалу,

попроси цих людей, щоби нам про нас

не казали.»

= Примітки =
