
Озеро Вашингтон (англ.Lake Washington) — велике прісноводне озеро, що примикає до міста Сіетл. Це найбільше озеро в окрузі Кінг і друге за величиною природне озеро в штаті Вашингтон після озера Челан. Межує з містами Сіетл на заході, Белв'ю та Кіркленд на сході, Рентон на півдні та Кенмор на півночі, а також оточує острів Мерсер. В озеро впадає річка Саммаміш на північному кінці та річка Кедр на півдні.

Озеро Вашингтон отримало свою нинішню назву в 1854 році після того, як Томас Мерсер запропонував назвати його на честь Джорджа Вашингтона, як нова територія Вашингтона була названа роком раніше.  Попередні назви озера включають дувамську назву Xacuabš ( Lushootseed : буквально «xacu» - велика кількість води + «abš» люди ), яка стосувалася народів, які знаходилися вздовж узбережжя озера Вашингтон, а також Женевське озеро Ісаака Н. Ебі Озеро Дуваміш у дослідженнях залізниці під керівництвом губернатора Ісаака Стівенса ;  At-sar-kal на карті, намальованій інженером Абіелем В. Тінхемом ;  і назва на жаргоні чінук - «Гіас Чак» або «Іт-Коу-Чуг»  «велике озеро». 

В озеро є можливість проводити змагання з спортивної риболовлі. У цьому озері зустрічаються такі види риб, як прибережна форель, райдужна форель, великоротий окунь, малоротий окунь, жовтий окунь і чорний краппі. 

Географія
Озеро Вашингтон, відноситься, до стрічкового типу. Воно - довге, вузьке та схоже на палець. Стрічкові озера вириті льодовиками. Коли частка Пьюджет Кордильєрського льодовикового щита таяла з південної сторони, ближче до кінця пізнього плейстоцену, вона зустріла смуги більш твердих і м’яких порід. Ерозія м’якшої породи була швидшою, і в напрямку течії утворилася лінійна западина. Коли льодовик танув, озеро наповнювалося талими водами, які затримувались моренними відкладеннями. Гребля озера могла бути сформована смугами твердішої породи по обидві сторони від м’якшої породи. На обох кінцях стрічкового озера є річка, одна з яких є формуючим джерелом, а інша – витоком. Хоча у випадку сучасного рельефу озера Вашингтон вхідні річки розташовані з обох боків із рукотворним витоком посередині. Дві бази гідролітаків, Кенмор Ейр Харбор і Уїлл Роджерс – Меморіальна гідролітакова база Вайлі Пост, мають пасажирські термінали.

Струмки і річки
 Вододіл озера Вашингтон
Основними річками, що живлять озеро є - Саммаміш і Кедр, причому Кедр забезпечує більшу частину води. Сезонні зміни в потоці Саммамиш пом'якшуються водосховищем, що розташоване на вході в озеро Саммаміш.

Озеро дренується судновим каналом озера Вашингтон.

* Coal Creek
* Denny Creek (O.O. Denny Park)
* Fairweather Creek
* Forbes Creek
* Juanita Creek
* Kelsey Creek
* Little Creek
* Lyon Creek
* Mapes Creek
* May Creek
* McAleer Creek
* Mercer Slough
* Ravenna Creek
* Taylor Creek
* Thornton Creek
* Yarrow Creek
* Yesler Creek

Крім цього, у озера є численні невеликі струмки та річки, які живлять озеро, в тому числі:
 
Історично склалося так, що будівництво корабельного каналу озера Вашингтон різко змінило приплив і відтік озера. До побудови каналу в 1916 році витоком озера Вашингтон була річка - Блек Рівер, яка зливалася з річкою Дуаміш і впадала в затоку Елліотт. Коли канал було відкрито, рівень озера впав майже на дев'ять футів (2,7 м). Канал став єдиним витоком озера, через що Блек Рівер пересохла і зникла. До будівництва річка Саммаміш була основним джерелом води для озера Вашингтон. Опускання озера трохи збільшило потік Саммаміша. У рамках проекту суднового каналу річку Сідар було введено в озеро Вашингтон, щоб стати основним джерелом води для озера Вашингтон.

Канали та мости
коффердаму в Монтлейку в 1913 році, осушення озера Вашингтон протягом наступних трьох місяців, поки воно не вирівнялося з озером Юніон
Montlake Cut - частина корабельного каналу озера Вашингтон, що з'єднує озеро з озером Юніон і зрештою П'юджет-Саунд.

Для переправи через озеро використовують бетонні наплавні мости, оскільки глибина озера Вашингтон і мулисте дно не дозволяли встановити палі або вежі, необхідні для будівництва дамби або підвісного мосту. Мости складаються з порожнистих бетонних понтонів, які плавають на поверхні озера, прикріплені тросами один до одного та до тягарів на дні озера. Поверх цих бетонних понтонів влаштована дорога. Три наплавні мости перетинають озеро Вашингтон: плавучий міст Evergreen Point (офіційна назва SR 520 Evergreen Point Floating Bridge) прокладає державну дорогу 520 від району Монтлейк у Сіетлі до Медіни, тоді як Меморіальний міст Лейсі В. Мерроу та Третій озерний міст Вашингтон (офіційна назва Меморіальний міст Гомера М. Гедлі ) веде міжштатну магістраль 90 від району Маунт-Бейкер у Сіетлі до острова Мерсер. Східний міст під Ла-Маншем проходить міжштатною автомагістраллю 90 від острова Мерсер до Белв'ю.

Мости Evergreen Point, Lacey V. Murrow і Third Lake Washington є, другим та п’ятим за довжиною найдовшими наплавними мостами у світі відповідно.

Після затоплення частини мосту Лейсі В. Мурроу 25 листопада 1990 року багато хто поставив під сумнів доцільність технології бетонних плавучих мостів. Однак розслідування Департаменту транспорту штату Вашингтон (WSDOT) показало, що інцидент став результатом неправильного поводження з водою, яка використовувалася під час ремонту мосту, а не через будь-який основний недолік у концепції чи конструкції мосту. Бетонні наплавні мости продовжують залишатися життєздатним засобом для перевезення транспортних засобів через озеро Вашингтон.

В 1950 році, приблизно через рік після того, як було скасовано плату за проїзд через міст Мурроу, система внутрішньої поромної переправи на озері припинила свою роботу з 1880-х років.

Прибережні міста та селища
Міста та селища, що межують з озером, рухаючись за годинниковою стрілкою із заходу, це Сіетл, Лейк-Форест Парк, Кенмор, Кіркленд, Ярроу-Пойнт, Хантс-Пойнт, Медіна, Белв'ю, Бо-Арт-Віллідж і Рентон . Місто Острів Мерсер займає однойменний острів у південній половині озера.
 Кіркленд, Вашингтон
острова Мерсер із горою Рейнер на задньому плані.

Чистота води
Близько 1900 року місто Сіетл почало скидати стічні води в озеро Вашингтон. Протягом 1940-х і 1950-х років одинадцять очисних споруд надсилали сучасну очищену воду в озеро зі швидкістю 20 мільйонів галонів на день. У той же час широке поширення отримали мийні засоби на основі фосфатів. Озеро відреагувало на масове надходження поживних речовин неприємним цвітінням шкідливих синьо-зелених водоростей (ціанобактерій). Вода втратила свою прозорість, бажані популяції риб скоротилися, а на берегах озера накопичилися маси мертвих водоростей. Після значного забруднення у випуску Post Intelligencer від 5 жовтня 1963 року озеро було названо «Озеро Стінко». Занепокоєння громадян призвело до створення системи, яка перенаправляла стоки з очисних споруд у сусідній П’юджет-Саунд, де приливний змив змішував їх із водою відкритого океану. Відведення було завершено до 1968 року, і озеро швидко відреагувало. Цвітіння водоростей зменшилося, вода відновила свою прозорість, і до 1975 року відновлення було повністю відновлено. Ретельні дослідження, проведені групою лімнологів з Університету Вашингтона, показали, що винуватцем був фосфат. Відтоді озеро Вашингтон зазнало значних удосконалень, суттєво покращивши екологію та якість води, зробивши воду вдвічі прозорішою, ніж у 1950 році.

Дивіться також
* Екіпаж гори Бейкер

Список літератури











