
Аарон Хотер-Ішай (варіант транскрипції: Хотер-Йішай) ( Хо́тер-Йіша́й), по Книзі Йешайяху (Книга пророка Ісаї) 11:1: וְיָצָא חֹטֶר מִגֵּזַע יִשָׁי וְנֵצֶר מִשָּׁרָשָׁיו יִפְרֶה («І піде відгалуженням від кореня Єссеєвого, і гілка виростає від кореня його»). ;  , Російська імперія (нині Україна) —  Ізраїль) — ізраїльський адвокат і громадський діяч, перший Головний військовий прокурор Армії оборони Ізраїлю (у період з 1949 по 1950 рік).

Життєпис

Ранні роки
Аарон Хотер-Ішай народився в Україні 1905 року. У 1913 році репатріювався до Палестини разом із сестрою-близнючкою Мірьям та 10-річним братом Реувеном. Батьки, Шмуель і Сіма (уроджена Левантовська) Хуторецькі, ще з двома доньками пішли за ним після закінчення Першої світової війни.

Навчався в гімназії Герцлія в Тель-Авіві, навчання в якій закінчив в 1923 роціГа-Арец» (3.8.1923)).. Під час навчання був обраний головою ради учнів гімназії (на цій посаді склав статут учнів гімназії), потім головою ради учнів середніх шкіл Тель-Авіва.

У 1928 році брав участь у курсі командирів Га-Аґани. В 1930 році завершив навчання на «Курсах юриспруденції» підмандатної Палестини ()Га-Арец» (24.4.1930)). і отримав ліцензію на право зайняття адвокатською діяльністюГа-Арец» (20.1.1930))..

Виступав у багатьох судових процесах, насамперед пов'язаних з підпільною діяльністю членів « Га-Агани», поселенською діяльністю (часто викликав кровопролитні зіткнення між єврейським та арабським населенням) та незаконною єврейською імміграцією, але також і в процесах у загальнокримінальних справах .
 Адвокати Хотер-Ішай (на світлині стоїть ліворуч) та Філіп Джозеф на суді звинувачених у спробі вчинення теракту Шломо Бен-Йосефа, Шалома Зурабіна та Авраама Шейна
У значній кількості випадків йому вдавалося досягти виправдувального вироку у справах підсудних, серед них і тих, яким загрожувала страта. Однак на процесах у справах Шалома Бен-Йосефа та Мордехая Шварца Хотеру-Ішаю не вдалося запобігти обвинувальному вироку та виконанню смертного вироку щодо обвинувачених .

Окремі судові процеси, а також інші випадки участі Хотера-Ішая у сприянні підпільній діяльності «Га-Агани» та нелегальній імміграції євреїв до Палестини були описані надалі в його книгах оповідань «Лише вчора…: Адвокат „Хагани“ розповідає», «Оповідання правозахисника» та «Лінія захисту».

Займався також громадською діяльністю, пов'язаною із заохоченням єврейської поселенської діяльності.

З 1923 року був членом « Батальйону захисників мови», а в грудні 1925 року очолив йогоГа-Арец» (28.12.1925)); אספה פומבית למלאת שלש שנים לקיום הגדוד דואר היום, 18.4.1926 (« Публічне зібрання на честь триріччя від дня створення Батальйону», «Доар ха-Йом» (18.4.1926)). . У «Батальйоні захисників мови» займався популяризацією івриту як розмовної єврейської мови та акціями щодо припинення використання в ужитку інших мов, а після отримання адвокатської ліцензії домагався введення судочинства на івриті в судовій системі Палестини.

Під час Другої світової війни
У 1941 році Хотер-Ішай добровольцем вступив на службу до британської армії. Брав участь у проведенні агітаційних заходів щодо набору добровольців до армії .

В 1942 році пройшов офіцерські курси британської армії і служив ротним офіцером соціального забезпечення в 16-й роті Королівського Східно-Кентського полку («Баффс»), відповідальної за охорону табору військовополонених в Імвасі біля Латруна. В 1943 році був призначений ад'ютантом 2-го батальйону Палестинського полку (надалі, 2-й батальйон Єврейської бригади) у військовому званні капітана.

У липні 1943 року батальйон Хотера-Ішая був перекинутий до Бенгазі, а восени 1944 року — до Італії, звідки в березні 1945 року батальйон був переведений на ділянку фронту біля міста Альфонсіне (на той момент Хотер-Ішай служив командиром штабної роти 2-го батальйону).

Після закінчення війни батальйон не був розпущений, і Хотер-Ішай активно займався освітньою діяльністю серед солдатів батальйону, в тому числі організовував курси з вивчення цивільних професій.

Зустріч з євреями, що пережили Голокост
20 червня 1945 року Хотер-Ішай з чотирма товаришами по службі в Єврейській бригаді виїхав з Італії для пошуку євреїв, які вціліли після Голокосту .
 Дозвіл на виїзд до Австрії, виданий капітану Хотеру-Ішаю 19 червня 1945 року

Незважаючи на заборону британської армії на в'їзд єврейських солдатів на територію Німеччини (щоб уникнути акцій помсти з їхнього боку), Хотеру-Ішаю вдалося домогтися від британського командування Єврейської бригади особливого дозволу на виїзд до Австрії з метою, як було заявлено, пошуку родичів солдатів бригади, що вціліли. Справжньою метою поїздки була спроба знайти євреїв у "таборах для переміщених осіб " в американській зоні окупаціїМоссад ле-Алія Бет», Йехудою Аразі, який поставив перед Хотером-Ішаєм завдання негайно набрати 5000 кандидатів на в'їзд до Палестини. Проте Йоав Гельбер (Гельбер, «Знаменосці», с. 416) вважає, що «Моссад ле-Алія Бет» не був ініціатором діяльності Хотера-Ішая. .

У поїздці таборами Австрії та Німеччини Хотер-Ішай став свідком важких умов утримання вцілілих єврейських в'язнів концтаборів. У багатьох випадках «табори для переміщених осіб» були багато в чому схожі на концтабори. Численних біженців і колишніх в'язнів концтаборів розподіляли по бараках відповідно до громадянської приналежності, часом поміщаючи євреїв разом із нацистськими колабораціоністами, що відмовлялися від повернення в рідні країни. Незважаючи на заяви американської влади про неприпустимість насильницької репатріації, місцеві військові органи неодноразово вдавалися до погроз з метою якнайшвидшої евакуації таборів, незважаючи на те, що євреїв, які поверталися до рідних країн, часто чекала розправа з боку місцевого населення, яке отримало від німецької влади їх будинки і майно.

Хотер-Ішай переконав командування Єврейської бригади заснувати Бригадний комітет благодійності, який він і очолив. Вже в липні 1945 року, після зустрічей Хотера-Ішая з представниками американської військової адміністрації, були значно покращені умови утримання євреїв у «таборах для переміщених осіб», перш за все, шляхом переведення євреїв в окремі табори, припинення їхнього насильницького повернення в країни, звідки вони були привезені та збільшенням продовольчого пайку.

До своєї демобілізації наприкінці 1945 року Хотер-Ішай вів активну діяльність серед уцілілих євреїв Європи, насамперед координуючи благодійну та просвітницьку діяльність у «таборах для переміщених осіб» в Австрії, Німеччині та Чехословаччині, а також беручи участь в організації сіоністської діяльності на території Західної. Європи. Також він брав участь в організації з'їздів активістів сіоністського руху, проводив лекції на тему сіонізму та британської політики « Білої книги» та зустрічався з європейськими громадськими діячами, одночасно сприяючи діяльності за напрямом нелегальної імміграції уцілілих євреїв до Палестини.

Хотер-Ішай відхилив пропозицію командування отримати звання майора, оскільки в такому б випадку, йому довелось би переїхати до війсьуової частини Єврейської бригади в Нідерландах і припинити свою діяльність у «таборах для переміщених осіб».

Незаконна з точки зору британської влади і не відповідна статусу військовослужбовця політична діяльність Хотера-Ішая призвела до видачі ордера на його арешт, проте спроба виконання ордера була зроблена з запізненням, коли Хотер-Ішай вже залишив місце служби і демобілізувався.

Початок служби в Армії оборони Ізраїлю
Після демобілізації з британської армії Хотер-Ішай повернувся до Палестини, де продовжив правозахисну діяльність, зокрема, як адвокат у справах, пов'язаних із підпільною діяльністю « Га-Агани».

З 1947 року він брав участь у діяльності організації «Об'єднаний єврейський заклик».

У травні 1948 року вступив на службу до лав Армії оборони Ізраїлю і був призначений інтендантом 7-ї бронетанкової бригади, що в той час активно формуваласяЦанханим»..

17 липня 1948 року Хотер-Ішай отримав від прем'єр-міністра Ізраїлю Давида Бен-Ґуріона завдання підготувати законопроєкт кодексу військового права як можливу альтернативу законопроєкту, що розроблявся в ті дні Главою служби юстиції ( Армії оборони Ізраїлю та Генеральним військовим обвинувачем (, Авраамом Горалі. Хотер-Ішай завершив роботу над законопроєктом і 20 серпня передав його Бен-Гуріону. Запропоновані Хотером-Ішаєм, який керувався основами британського військового права (заснованого на наданні значних судових повноважень командному складу), і Горалі, схильним до принципів континентального військового права (прагнучи професійного юридичного судочинства), законопроєкти значно відрізнялися один від одного. 25 вересня Бен-Гуріон провів засідання, в результаті якого було вирішено віддати перевагу законодавчим принципам, запропонованим Хотером-Ішаєм.

Зрештою, жоден із законопроєктів не був офіційно затверджений, проте надалі багато ідей Хотера-Ішая втілилися в поправках до Армійського статуту судочинства від 1948 року, і далі — в основоположних принципах Закону про військове судочинство, прийнятого кнесетом у 1955 році.

Після вбивства посередника ООН графа Фольке Бернадота в Єрусалимі 17 вересня 1948 року членами угруповання «Фронт Вітчизни» та рішення Давида Бен-Гуріона визнати організацію « Лехі», запідозрену у зв'язках із вбивством, терористичною організацією, Хотер-Ішай був призначений надзвичайним військовим обвинувачувачем, що був відповідальним за ухвалення правових заходів проти організації « Лехі». На цій посаді, при виконанні якої він був підвищений у званні до підполковника, Хотер-Ішай вів, окрім іншого, судовий процес над Натаном Єліним-Мором (Фрідманом) та Маттітьяху Шмуелевіцем, звинуваченими в причетності до вбивства графа Бернадота.

На посаді Головного військового прокурора
26 грудня 1948 року Хотер-Ішай обійняв посаду Голови служби юстиції Армії оборони Ізраїлю та Головного військового обвинувача, змінивши на цій посаді полковника Авраама Горалі.

Одразу після вступу на посаду Хотер-Ішай розпочав процес перетворення Служби юстиції на Військову прокуратуру. Таким чином, незважаючи на те, що органи юстиції існували в армії і до його призначення, саме Хотер-Ішай вважається першим Головним військовим прокурором Ізраїлю.

Відповідно до повноважень, покладених на нього Начальником Генштабу армії 11 січня 1949 року, і на основі припису Генштабу від 26 січня 1949 року Хотер-Ішай провів велику реформу, що включила, крім іншого, визначення статусу військового прокурора, на відміну від раніше існуючої посади військового обвинувача. Він вважав за потрібне, поєднати функції радника командування з правових питань та уповноважного органу у сфері кримінально-процесуального провадження, визначення судових округів, призначення окружних військових прокурорів та голів окружних військових судів тощо.
 Меїр Тувіанський
У березні 1949 року на посаді Головного військового прокурора Хотер-Ішай за дорученням Давида Бен-Гуріона провів розслідування « справи Меїра Тувіанського» — співробітника «Електричної компанії», розстріляного 30 червня 1948 року за вироком військово-польового трибуналу, який звинуватив Тувіанського у державній зрадісправи Меїра Тувіанського» см.: שבתי טבת עונת הגז הוצאת איש דור, 1992 (Шабтай Тевет, «Сезон стрижки овець», книга видавництва «Іш Дор» (1992), згадки Хотера-Ішая на с. 43, 44, 51, 57, 59—61, 65, 69, 70, 75, 76, 81—84, 88, 117, 121—123, 125, 127. См. также: טוביאנסקי היה חף מפשע דבר, 5.7.49 (« Тувианский был невиновен», «Давар» (5.7.49)); הודעת בארי לפני חוטר-ישי — סלע המחלוקת במשפט דבר, 20.10.49 (« Показания Беэри Хотеру-Ишаю: камень преткновения в судебном процессе», «Давар» (20.10.49)) ; ''Court admits Be'eri statement (« Суд принимает показания Беэри»), The Palestine Post (21.10.49); סגן-אלוף חוטר-ישי מעיד במשפט בארי''' דבר, 21.10.49 (« Подполковник Хотер-Ишай даёт свидетельские показания в суде над Беэри», «Давар» (21.10.49)).. Як показало розслідування Хотера-Ішая, Тувіанський був невинний, а відповідальність за несправедливий процес над Тувіанським лежала на Ісері Бєері, главі військової розвідки Ізраїлю, який поспішно скликав військово-польовий трибунал.

У цей же період Хотер-Ішай за дорученням Начальника Генштабу армії провів розслідування у справі Аби Хуші та у справі Алі Кассема, виявивши і в цих розслідуваннях протиправні дії з боку Ісера Бєері.

Хотер-Ішай вийшов у запас 15 грудня 1950 року. Завершення кар'єри на його думку було викликано конфліктом із Начальником Генштабу армії Ігаелем Ядіном. Суперечка почалася через розбіжності в питанні, чи будуть повноваження Головного військового прокурора включати юридичний супровід Міністерства оборони (Хотер-Ішай намагався закріпити цю функцію за Головним військовим прокурором через поправку до Армійського статуту судочинства, в той час як Ядін вважав недоречним зв'язок і міністром оборони в обхід Генштабу), але далі розбіжності перейшли й інші питання.

Після виходу в запас
Адольфом Айхманом, 12 червня 1961 року
Після виходу в запас Хотер-Ішай повернувся до приватної адвокатської практики.

В 1956 році він був членом комісії, призначеної Давидом Бен-Гуріоном для розслідування обставин масового вбивства в Кафр-Касемі.

У червні 1961 року Хотер-Ішай проходив свідком звинувачення в процесі над Адольфом Айхманом, давши в суді свідчення стан європейського єврейства з яким він ознайомився наприкінці Другої світової війни .

У січні 1964 року був обраний на посаду голови Ізраїльської асоціації спорту, де працював до грудня 1965 року.

Був членом громадської комісії меморіального центру « Яд ва-Шем» із присудження звання « Праведника народів світу».

У 1963—1965 роках супроводжував Давида Бен-Гуріона в « Справі Лавона»Справа Лавона», що викликало один із найгучніших політичних скандалів за історію Ізраїлю, розвинулося після розкриття розвідувально-диверсійної ізраїльської мережі в Єгипті в 1954 році (двоє з учасників якої було повішено в Єгипті в січні 1955 року). При розслідуванні справи в Ізраїлі глава військової розвідки Біньямін Гіблі стверджував, що розпорядження про залучення членів мережі до диверсійної діяльності надійшло безпосередньо від Пінхаса Лавона (міністра оборони в уряді Моше Шарета); Лавон же люто заперечував це твердження. Давид Бен-Ґуріон, який змінив Моше Шарета на посаді прем'єр-міністра, не задовольнився висновками комісії семи міністрів на чолі з міністром юстиції Пінхасом Розеном від 25 грудня 1960 року, яка визнала непричетність Лавона до справи. За допомогою експертного юридичного висновку Хотера-Ішая та адвоката Іцхака Туніка про невідповідність порядку дій комісії Розена загальноприйнятим правовим стандартам, який отримав схвалення з боку Юридичного радника уряду, Бен-Ґуріон наполягав на подальшому розслідуванні відповідальності Лавона незалежною юридичною комісією. Розбіжності щодо необхідності подальшого розслідування справи між Бен-Ґуріоном, з одного боку, та Леві Ешколем і Моше Шаретом, з іншого (особливо після підтвердження факту підробки документів військової розвідки, що свідчили про причетність Лавона), були однією з причин відставки Бен-Ґуріона з посади прем'єр-міністра в 1963 році, а далі — виходу Бен-Ґуріона зі складу партії Мапай і заснування ним партії РАФІ у 1965 році., яка набула яскравого політичного забарвлення.

Був членом « Руху за неподільний Ізраїль» і входив до комітету тель-авівського відділення рухуМаарив» (21.1.68))..

У 1973 році переїхав до кібуца Ейн-Гев на березі Тиверіадського озера, куди його запросили члени кібуца, інтереси яких він представляв у суді в позові до держави про стягнення компенсації збитків, заподіяних затопленням земель кібуцу. У 1970-ті роки супроводжував репатріантів із Радянського Союзу в процесі інтеграції в Ізраїлі.

У 1991 році опублікував книгу «Лінія захисту» про свою діяльність як адвокат «Га-Аґана». У 1993 році, після смерті дружини Рахелі, зайнявся написанням книги «Єврейська бригада та „вцілілий залишок“», опублікованої в 1999 році.

Хотер-Ішай помер на 99-му році життя, 20 травня 2003 року. Похований на цвинтарі кіббуца Ейн-Гев.

Особисте життя
Старший брат Хотера-Ішая, Реувен Хоторі (1903—1992), також був адвокатом. Сестра-близнючка Хотера-Ішая, доктор Мірьям Іцкович, очолювала Інститут підготовки соціальних працівників Міністерства соціального забезпечення Ізраїлю . У Хотера-Ішая були ще й дві молодші сестри: Йехудіт Карасік (1913—2013) та Емма (Шломіт) Марріот

В 1930 році Хотер-Ішай одружився з Рахель (уродженою РабіновичГа-Арец» (11.09.1930).) (18 жовтня 1909 — 9 лютого 1993). У пари народилося троє дітей: донька Смадар та сини Он та Дрор.

Донька Хотера-Ішая, професор Смадар Оттоленги (27 листопада 1937 — 10 серпня 2003), була видатною дослідницею арбітражного та корпоративного права та засновницею Ізраїльського інституту комерційного арбітражу .

Син Хотера-Ішая, адвокат Дрор Хотер-Ішай (нар. 28 жовтня 1946), батько дев'ятьох дітейМаарив» (16.2.87))., був головою Колегії адвокатів Ізраїлю з 1991 по 1999 рік.

Публікації

* אהרן חטר-ישי, בתוך המעשה, פרק בספר ספר ההתנדבות — פרשת ההתנדבות הצבאית של יהודי ארץ-ישראל במלחמת-העולם השניה (בעריכת זאב שפר) הוצאת מוסד ביאליק, התש"ט (Аарон Хотер-Ішай, «У дії», глава в книзі «Книга добровольчості — історія добровільного заклику палестинських євреїв під час Другої світової війни» (ред. Зєева Шефера), видавництва «Мосад Бялик» (1949)), с.766-784
* (אהרן חטר-ישי '''רק אתמול…: עורך דין 'ההגנה' מספר''' הוצאת מעха́т (Хач) «Ад'Ада („Ладах“).
* (אהרן חטר-ישי דין וחשבון של המשלחת לאוסטריה ולגרמניה, פרק בספר הנני שלחני (בעריכת יעקב מרגלית) הוצאת הקיבוץ המאוחד (התשמ»ה (Аарон Хотер-Ішай, «Доповідь делегації до Австрії та Німеччини», розділ у книзі «Ось я, пішли мене» (ред. Яакова Маргаліта), видавництва «Ха-Кіббуц Ха-Меухад» (1985)), ISBN 965-282-011-3, с.208-214
* (אהרן חטר-ישי סיפורי סניגור הוצאת משרד הביטחון (1985 Аарон Хотер-Ішай), «Оповідання правозахисника», Книга видавництва Міністерства оборони (1985))
* (אהרן חטר-ישי קו הגנה הוצאת ספריית מעריב (1991 (Аарон Хотер-Ішай, «Лінія захисту»), книга видавництва «Сифріат Маарів» (1991))
* (אהרן חטר-ישי הבריגדה ושארית הפליטה הוצאת איגוד החיילים המשוחררים בישראל (התש"ס (Аарон Хотер-Ішай, «Єврейська бригада та „вцілілий залишок“», книга видавництва Асоціації демобілізованих солдатів в Ізраїлі (1999))

Примітки


Посилання

*  Біографія, на сайті Військової прокуратури Ізраїлю
* (צבי ענבר '''אל"ם (דימ') אהרן חטר ישי, 1905—2003'''  משפט וצבא 17 (15-10) 10 10 10 17 (12) (2004)) (Архивная копия)
*  Біографія, news1.co.il











