'''Звичайна схема «русскої» історії й справа раціонального укладу історії східного слов'янства — концепція самобутності історичного розвитку українського народу в контексті українсько-російської історіографії історика Михайла Грушевського, що суперечила тодішній панівній російській схемі історії східноєвропейських народів, що обстоювала концепцію «общерусскої» народності. Вперше виголошена у статті вченого, написаній 1904 року. 

Передісторія появи

У 1903 р. М. Грушевський отримав запрошення від Вільної російської школи в Парижі для читання курсу лекцій з історії України. На основі лекцій вчений протягом літа 1903 році підготував російською мовою «Очерк истории украинского народа». Також, історик готувався виступати з доповіддю на Міжнародному конгресі славістів в Санкт Петербурзі.

Стаття вченого була надрукована в першому випуску збірника «Статьи по славяноведению», який вийшов в Санкт-Петербурзі в 1904 році під редакцією відомого вченого Володимира Ламанського.

При чому стаття українською мовою була опублікована вперше після заборони 1863 року. Це стало можливим через те, що у збірнику, що видавала Імператорська академія наук у Санкт-Петербурзі, публікувались статті іноземними мовами.

Публікації статті

Стаття неодноразово перевидавалась в Україні та за кордоном, виходила українською та англійською мовами окремими виданнями, і в збірниках. Так, у 1964 році "Звичайна схема"русскої" історії…"'' М. Грушевського була надрукована канадським вченим українського походження Богданом Кравцівим у книзі «Вивід прав України: Документи і матеріали до історії української політичної думки».

У 1965 і 1966 рр. до 100-річчя від дня народження великого історика стаття двічі виходила англійською мовою (The Traditional Scheme of «Russian» History and the Problem of a National Organization of the History of the East Slavs).
 
1985 року "Звичайну схему"русскої" історії…" опублікував грушевськознавець Любомир Винар у своїй монографії «Найвидатніший історик України Михайло Грушевський (1866—1934)». У 1991 році статтю було надруковано в газеті «Літературна Україна» (30 травня) та журналі «Пам'ятки України» (№ 3. — С. 4-7).

У Львівському видавництві «Світ» її уміщено у першому томі 50-томного повного зібрання творів Михайла Грушевського, серія: «Суспільно-політичні твори», що вийшов у 2002 р.

Головні положення історичної концепції

У праці «Звичайна схема „русскої“ історії і справа раціонального укладу історії східного слов'янства» (1904) М. Грушевський рішуче виступив з науковою критикою російської схеми історії східноєвропейських народів (історії Східної Європи, тобто Росії, України, Білорусі), яка обстоювала концепцію «общерусскої» народності, її історії та культури, водночас нехтуючи історичним розвитком українського і білоруського народів, що, власне, було виявом російського історіографічного шовінізму.

«Руська історія» здавалась українському історику «…пережитком старомосковської історіографічної схеми — пережитком, дещо приладженим до новіших історіографічних вимог, але в основі своїй нераціональним».
Квінтесенцією авторських роздумів є саме думка про те, що «общерусскої» історії не було й не може бути, як немає «общерусскої» народності. Може бути історія всіх «руських народностей, кому охота їх так називати», або ж історія східного слов'янства. Вона й повинна стати, як вважав учений, на місце теперішньої «руської історії».

М. Грушевський обґрунтував думку про необхідність вивчення різних гілок східного слов'янства, створив власну, а не підпорядковану російській, історію українського народу. Вчений довів, що спроби пов'язувати Київську державу з її суспільно-політичним укладом і культурою з Володимиро-Московським князівством ХІІІ — ХІV ст. не мають під собою підстав.

Українські племена стали державотворчим елементом у формуванні Київської держави, культурно-політичну спадщину якої перебрала Галицько-Волинська держава, а не Московська, як було прийнято вважати в російській дореволюційній, а потім і радянській історіографії.





Отже, автор розробив власні підходи до історичного минулого України, які відрізнялися від панівної в офіційній російській історіографії схеми розвитку історичного процесу за М. Карамзіним, С. Соловйовим, В. Ключевським, М. Погодіним і привели до широкої полеміки, що виникла з появою нової історичної концепції.

Полеміка з противниками нової концепції

Михайло Грушевський на початку ХХ ст. веде дискусію зі своїми російськими колегами, але представниками старої історіографічної школи, прихильниками Погодінської теорії — Миколою Устряловим, Дмитром Іловайським та Костянтином Бестужевим-Рюміним з приводу ролі Великого князівства Литовського в «русской історії».

Український історик схвалює правильність, на його думку, висловлювань щодо означеної проблеми російським істориком та археографом, професором Василем Сторожевим у праці «Русская история с древнейших времен» (Москва, 1898), який наголошує, що «Русь дніпровська і Русь північно-східна — два зовсім відмінні явища…», а «історію їх творять неоднаково дві осібні часті русскої народності».

Так само М. Грушевський позитивно оцінює намагання російського професора Дмитра Корсакова встановити початковий період розвитку великоруської народності з історії Ростово-Суздальської землі, хоча на додаток зауважує про незавершеність дослідження.
 
Крім того, порушена українським істориком дискусійна проблема велась на сторінках періодичних видань «Записки НТШ», «Літературно-науковий вістник», «Записки Українського Наукового товариства», що були засновані Михайлом Сергійовичем наприкінці ХІХ — на початку ХХ ст. у Львові та Києві.
Зокрема, в «Записках Наукового товариства імені Шевченка» (т.т. ХІІІ, ХХХVІІ, ХХХІХ) є рецензії вченого на праці російських істориків Павла Мілюкова, Михайла Загоскіна, Михайла Владимирського-Буданова.

Реалізація концепції

М. Грушевському знадобилось п'ятнадцять років для опрацювання історії українсько-руської народності й вироблення її нової моделі як у загальних курсах, так і окремих спеціальних працях. Вона знайшла втілення в багатотомній «Історії України-Руси», що вийшла у 1898—1922 роках в 10-томах та 13 книгах, «Ілюстрованій історії України», «Очерках истории украинского народа», «Про  старі  часи  на  Україні» та інших його наукових працях.
На основі аналізу й синтезу в ньому знайшов відображення розвиток української історії від ранніх часів до 1657 року включно.

Послідовники концепції

Вчені-історики початку ХХ ст. (багато з яких були учнями Михайла Сергійовича: Володимир Дорошенко, Іван Крип'якевич, Василь Герасимчук, Мирон Кордуба, Микола Василенко та багато інших) визнали нову схему Михайла Грушевського, запропоновану в «Історії України-Руси», основою тогочасної української історії.

Оцінка історичної концепції

Оцінка радянськими істориками
Історик Дмитро Багалій, що не завжди поділяв думки Михайла Грушевського, зазначав:



Він одним з перших осмислив наукову спадщину М. Грушевського в аналітичних працях: «Академік Михайло Грушевський і його місце в українській історіографії».

Учень М. Грушевського український історик, професор Йосип Гермайзе, характеризуючи роль «Історії України-Руси» в історіографії, вказав на її головні риси — наукова сумлінність, точність та досконала критика джерел.

Оцінка іноземними вченими
Позитивно оцінюють концепцію Михайла Грушевського деякі зарубіжні історики з української діаспори США та Німеччини: Юрій Вернадський, Оскар Галецький, Микола Карпович, Євген Вайно та та інших. Їхнє ставлення до творчості видатного вченого подав професор Любомир Винар у праці, яка вийшла англійською мовою: Wynar L.M. Hrushevsky: A Selective Bibliography.

Також американський професор історії Джеймс Томпсон, відзначив, що «Історія України-Руси» є справжньою енциклопедією досліджень цілого покоління українських, російських та німецьких учених".

Аналіз концепції

Відомий український історик Олександр Оглоблин, що брав участь у антигрушевській кампанії початку 1930-х рр.., уже перебуваючи в еміграції, писав, що М. Грушевський залишив велику і страшну для ворогів українства спадщину як найсильнішу зброю: «Це його схема українського історичного процесу. Це його історична ідея України — синтезу нашої історії».

Історик виділив три головних лінії, що лежать в основі схеми української історії за М. Грушевським:

# Ідея українського народу, який зв'язує в одну цілісність усі історичні періоди, вікові традиції і зберігає інстинкт національної самоохорони. Народ, на його переконання, єдиний герой історії, творець і споживач культурних цінностей.
# Ідея землі, спільної етнічної території як найвагомішої підстави розвитку народу, його етногенезу. Ще у вступі до першого тому «Історії України-Руси» М. Грушевський наголошував, що в житті українського, як і кожного іншого народу, зустрічаються дві великі творчі і діяльні сили — народність і територія. Взаємодія цих сил закладає фундамент історичного прогресу.
# Ідея держави, влади, політичної організації суспільства. Віддаючи пріоритет народу як мотору історичного процесу, учений наголошував, що держава не має бути пасивною, вона повинна віддзеркалювати його устремління і виконувати захисну та регулюючу функції в суспільстві.

Таким чином М. Грушевський уперше в нашій історіографії органічно поєднав ці три ідеї в одне ціле, а саме в схему історії українського народу. Його наукова концепція витримала перевірку часом і залишається актуальною й сьогодні, тому що вона всеосяжна і багатовимірна у часі і просторі.

Джерела
* .
* Грушевський М.  «Звичайна схема „русскої“ історії й справа раціонального укладу історії східного слов'янства» / Вступна стаття О. В. Яся // Український історичний журнал. — 2014. — № 5. — С. 199—208.

Примітки


Посилання
* М. Грушевський.  Звичайна схема «русскої» історії й справа раціонального укладу історії Східнього Словянства // Статьи по славяновѣдѣнію. — Выпускъ І; Подъ редакціею ординарнаго академика В. И. Ламанскаго. Изд. второго отдѣленія императорской Академіи наукъ. — СПб.: Тип. имп. Академіи наукъ, 1904. — С. 298—304.



