

Церква Святого Юрія у Битові (пол. Cerkiew Świętego Jerzego w Bytowie) - греко-католицький парафіяльний храм, що належить до Гданського деканату Ольштинсько-Гданської єпархії.

Це храм на честь святого Юрія з 1675-1685 років, колишня євангелічна церква (нім. Bergkirche Sankt Georg), збудована з характерною фахверковою системою, нині, після генерального ремонту у 80-х роках 20 століття, греко-католицька церква, в якій можна побачити tабернакль з XVII століття з церкви святої Параскеви в Сурохові, іконостас (царські врата) та купол храму в стилі візантійської архітектури. Раніше церква називалася Кашубською (богослужіння тут проводилися кашубською мовою).

==Храм до 1945 рокуДо кінця Другої світової війни храм також функціонував під назвою cвятого Юрія (Георгія), проте поширена його назва - Церква на горі з німецької Бергкірхе (Bergkirche).
До періоду РеформаціїХпрам св. Юрія перед 1939
На місці нинішньої церкви, на горі, спочатку в XV столітті стояла дерев'яна приватна каплиця. Перша згадка про каплицю на пагорбі є недатованою і походить зі звіту міської ради Битова, де зазначено, що каплицю збудували Ніколаус Бломе та його дружина Гертруда, за згодою ради та парoхa Павла Гремліна. Ніколаус Бломе згадується в документах 1445 та 1472 років як бургомістр, а Павло Гремлін був парафіяльним священиком у Битові згідно з документами 1472 року. Виходячи з цієї інформації, будівництво первісної Юріївської каплиці на пагорбі можна приурочити до 1470 року.

15 жовтня 1490 року було видано підтвердження про надання Гертруді - на той час вже вдові Ніколауса Бломе - каплиці "за мурами міста Битова" (лат. extra muros opidi butow). Згідно з запискою від 1 червня 1491 року, відповідно до заповіту померлого Бломе, спадкоємцем каплиці став парафіяльний священик Георг Вольдер, який пізніше передав патронат над храмом міській раді.
Після періоду РеформаціїНапрестольний вівтар XVII-XVIII ст.
За свідченнями близько 1640 року, "церква на горі" (старонім. aufm Berge) була побудована протестантською церквою до 1551 року. Можливо, як нову церкву на місці більш ранньої каплиці, а можливо, просто відремонтовану і розширену для задоволення нових потреб. На той час будівля була ще дерев'яною. Ним користувалися євангелісти з навколишніх сіл Битівської парафії. Проповіді на місцевому діалекті тут виголошував, зокрема, Шимон Крофей, пастор, який за фінансової допомоги Барнимa Х у 1586 році видав "Духовні пісні" кашубським діалектом. У період контрреформації право протестантів на володіння церквою було успішно відстояно, тож храм належав їм протягом усього періоду.

Однак є відомості, що в XVI столітті костел був перетворений на cтодолу, а в 1629 році під час польсько-шведської війни згорів, після чого був знову відбудований в дерев'яному вигляді.

На карті Любінуса 1618 року церква зображена на плані міста Битовa як храм на пагорбі з шатровим дахом, ризницею і вежею посередині даху. Храм служив похоронним костелом до 1637 р., потім - міським костелом до спорудження ораторії при ратуші (бл. 1670 р.), тимчасово також після 1700 р. (до відбудови згорілої ораторії).

У 1641 р. церква була в аварійному стані і без оздоблення. Її незадовільний стан призвів до того, що в 1673 році вона була зруйнована ураганом. Зруйнована таким чином церква була відбудована між 1675 і 1685 роками до сучасного вигляду (збереженого і під час реконструкції 1980-х років) у вигляді цегляного храму з шатровим дахом, вкритим ґонтом, і невеликою башточкою посередині храмового даху.

У 1843 р., після 30-річного простою, був капітально відремонтований у зв'язку з необхідністю використання храму під час будівництва костелу Святої Єлизавети (нині костел Святої Катерини Олександрійської та Іоанна Предтечі в Битові) у 1843 - 1854 рр. Під час ремонту, серед іншого, були засипані і замуровані частково обвалені крипти.

У 1925 році в статті Альберта Ренца в газеті  "Unser Pommerland" , тодішнього пастора парафії, вказується, що церква довгий час не використовувалася, проте на початку 1920-х років недільні богослужіння були відновлені і служби проводилися регулярно протягом тижня.
Храм після 1945 року==
===Одразу після війниВ результаті бойових дій на східному фронті в березні 1945 року (Померанська операція) Битів був зайнятий через Червоною Армією. Згідно з протоколом комісії (до складу якої входили, зокрема, бургомістр Битова Адам Казімерчак та парох римо-католицької парафії Альфонс Менціковський) від 8 березня 1946 р., костел був "у непошкодженому стані, за винятком органу, який не мав металевих труб. Церква, збудована примітивно і сильно пошкоджена часом, не мала великої художньої цінності, за винятком трьох релігійних картин, висячої кулі - колись, можливо, вічної лампадки або канделябра". Опіку над церквою тоді доручили парафіяльному священику.
В руках битівських методистівУ серпні 1947 року римо-католицький священик Натер згадує, що, незважаючи на те, що Бергкірхе належала римо-католицькій парафії, у зв'язку з необхідністю масштабного і дорогого ремонту, вона не використовувалася для пастирських цілей, тим більше, що в Битові та околицях залишалася група протестантів, які також шукали місце для проведення богослужінь, і римо-католики надали їм у користування костел. Групу, яка спочатку налічувала близько 80 віруючих євангелістів (переважно німецької національності), через "кадровий голод" очолив методистський пастор. Методистський осередок у Битові розростався, його наповнювали не лише місцеві віруючі, але й нові поселенці з центральної Польщі. Однак церква перебувала в аварійному стані, тому тимчасово методисти Битова збиралися також у приміщенні по вул. Дворцовій, 5.

Костел зазнав сумнозвісних пошкоджень у 1950-х роках - серед іншого, вандали побили в ньому вікна. Саме тому парох методистської парафії звернувся до повітoвої національної ради з клопотанням про визнання церкви пам'яткою, що нарешті і сталося 19 березня 1960 року, коли церква була визнана пам'яткою третього класу і внесена до реєстру тодішнього Кошалінського воєводства. Саме в цей час методисти вирішили назавжди переїхати до церкви і розбудовувати її. У 1964 або 1965 році в храмі були проведені ремонтні роботи. Однак, у зв'язку з хвилями еміграції до Західної Німеччини,які ще більше посилилися після підписання у 1970 р. договору між ПНР і ФРН, методистська церква занепала і в 1972 р. кількість віруючих оцінювалася в 10 осіб на весь повіт. У цей час тривало руйнування храму - серед іншого, були викрадені всі статуї, виламані двері, знищене все дерев'яне оздоблення. У зв'язку з неможливістю тодішнього пароха Мечислава Островського (який проживав у Слупську) доглядати за пам'ятником, вцілілі елементи оздоблення - в тому числі хрестильна купіль з XVIII століття, надгробні епітафії тощо - були передані на зберігання до музею в Битові. У наступні роки віруючі церкви послідовно виїжджали з країни, а руйнування храму швидко прогресувало до такого стану, що будівля опинилася під загрозою обвалу.
Храм як греко-католицька церкваІван Мартиняк під час освячення храму
Внаслідок операції «Вісла» у 1947 році до Битівського повіту прибули українці, переселені з південно-східних територій Польщі, які були переважно вірянами греко-католицької церкви. Греко-католицька парафія була створена в 1950 році, але свого храму греко-католики не мали - літургії відправлялися, серед іншого, в каплиці при дитячому будинку, в приватних будинках і, з багатьма перервами і неприємностями, в римо-католицькому костелі Святої Катерини  - серед іншого, в сталінський період влада заборонила греко-католицьким священикам в'їзд в воєводство, що спричинилась з відсутністю в Битові душпастиря. Постійно літургії в костелі почали проводитися з 1957 року, внаслідок відлиги Гомулки.

Через деякий час греко-католики почали шукати можливості для побудови власного храму, адже більшість віруючих-методистів виїхали з країни - найкращим "кандидатом" виявилася колишня євангелічна Бергкірхе, яка, однак, почала руйнуватися. У 1982 році методисти продали будівлю і нарешті у 1984 році розпочалася відбудова храму. У другій половині 1989 року в ще недобудованому храмі почали проводити богослужіння. Тоді ж було встановлено іконостас, купол, що увінчує церковний шпиль, та лави для вірян.

28 жовтня 1989 року єпископ Іван Мартиняк урочисто освятив церкву, зберігши патрона храму - святого Юрія. Відтоді церква служить греко-католикам.

Сучасний внутрішній вигляд церкви Святого Юрія
 Примітки  Посилання ==
*  Офіційний сайт парафії Святого Юрія




