This principle later developed into the doctrine of the “two swords ”:“ The spiritual sword the popes wielded themselves, delegating the temporal sword to lay rulers, but the latter must nevertheless use the temporal sword according to papal directions. ”
תפיסה זו התפתחה לאחר מכן לעיקר ־ אמונה של ” שתי חרבות ”: ” החרב הרוחנית שהאפיפיורים נטלו לעצמם, מאצילה את סמכות החרב החילונית על השליטים החילוניים, אך בכל אופן, על האחרונים להשתמש בחרב החילונית על ־ פי הוראות האפיפיורים ” (‏ האנציקלופדיה בריטניקה החדשה‏).