He listed “the story of Adam and Eve, of Cain and Abel, of David and Goliath, of the birth of Jesus, of the tax collector Zacchaeus, the parable of the prodigal son, of the neighborly Samaritan. ” These were cited as “some of the model accounts that serve to guide the thinking [of a child] to the great existential areas of treachery, forgiveness, atonement, hate, degradation, amends, brotherly and unselfish love. ”
הוא מנה את ” הסיפורים על אדם וחוה, קין והבל, דוד וגולית, לידת ישוע, זַכַּי המוכס, וכן גם את משל הבן האובד ומשל השומרוני הטוב ” כ ” חלק מסיפורי המופת המשמשים להכוונת החשיבה [של הילד] בתחומים מרכזיים בחיי האדם, כמו בגידה, סלחנות, כפרה, שנאה, ניוון ערכי, פיוס, אחווה ואהבה בלתי אנוכית ”.