Instead of giving in to defeatist thinking — perhaps writing off the potential for improvement by saying, “We were never really in love, ”“ We married too young, ” or “We didn’t know what we were doing ” — why not hope for better things and work toward improvement, waiting patiently for results?
במקום להיכנע לחשיבה תבוסתנית, ולדחות מכל וכל את האפשרות לשיפור באמירות כגון: ” אף פעם לא היינו מאוהבים באמת ”, ” התחתנו צעירים מדי ” או ” לא ידענו מה שאנחנו עושים ”, אולי עדיף לקוות לשיפור המצב ולפעול לשם כך תוך ציפייה בסבלנות לתוצאות?