M. Barrot had at last secured the ministerial portfolio whose image had haunted him since 1830, and what is more, the premiership in the ministry; but not, as he had imagined under Louis Philippe, as the most advanced leader of the parliamentary opposition, but with the task of putting a parliament to death, and as the confederate of all his archenemies, Jesuits and Legitimists.
Pan Barrot dosáhl konečně ministerského křesla, jehož vidina ho pronásledovala od roku 1830, ba co více, dosáhl předsednického ministerského křesla; dosáhl ho však nikoli, jak se za Ludvíka Filipa domníval, jakožto nejpřednější vůdce parlamentní oposice, nýbrž jakožto spojenec všech svých úhlavních nepřátel, jesuitů a legitimistů, a k tomu s úkolem pohřbít parlament.