שמחוץ.  עבה"ט וע' בשו"ת בית אפרים סי' ל"ז אחד שמכר חמצו והמשרת הלך בפסח למרתף של היי"ש ולקח מהי"ש שבתוך החביות לתוך כלי והעמיד בזויות במקום מוצנע שיהיה לו לשתות ממנו אחר הפסח ושוב אחר שחזר הישראל וקנה מהנכרי מצא כלי זו עם היי"ש ונתוודע שנעשה כן ע"י המשרת ומבואר כמה צדדי היתר שאין לאסרו בהנאה לפי שהיה חייב לבער דמדאגבי' קני' ונתחייב באחריותו ויש להתיר בהנאה ולרווחא דמלתא יש לערבו חד בתרי ע"ש וע' בסי' ל"ח בנכרי שגנב חמץ מישראל ובתוך הפסח השליכו לפני בית הישראל וצועק פלוני צא וטול את שלך ולא רצה לקחתו לתוך ביתו ולקחן למבצר ואחר הפסח רוצים ליתן החמץ לישראל ויש צדדים להתיר בכה"ג ע"ש וע' בשבות יעקב ח"ב ס"ס ט"ו שצריך להזהיר את העם שבשעת מכירה יאמר הריני מוכר לך החדר עם כל מה שבתוכו ואם אין אותו חדר של ישראל רק שכורה לו צריך לו' אני משכיר לך החדר כל ימי הפסח עם כל מה שבתוכו כי שכירות ליומא ממכר הוא ע"ש. וע' בשו"ת הר הכרמל סי' י"ג במי שהחדר שבו החמץ שמוכר לנכרי הוא בשכירות אצלו מ"מ הוא יכול להשכירו לעכו"ם ולהקנות לו אג"ק וגם מה שנוטל שכירות בעד החדר שהחמץ בו אין זה כמשתכר באה"נ שהרי יכול לקחתו לביתו ואעפ"כ מחייב לשלם לו כפי הזמן כו' ע"ש וגם כ' דאפי' מוכר או משכיר חדר התיכון שאין הנכרי יכול לבא שמה אלא דרך בית ישראל לית לן בה (ונוהגים לכתוב שנותן לו דריסת הרגל דרך ביתו) וע"ש ואם משכיר לו חדר במנעול ומפתח ומסר לו המפתח אם ירצה ישאיר לעצמו זויות בזה החדר או ישכור ממנו זויות ויניח שם חפיציו קודם פסח ואז יכול הישראל לעשו' לו מסגרת לשמור חפציו ויהיה המפתח תחת ידו ומפתח הנכרי ת"י ואף שעי"ז איננו יכול לבוא לשם בכל שעה שהוא רוצה שרי כיון שבע"כ צריך הישראל לפתוח לו בעת שיצטרך לילך שם ע"ש. ופעם א' אירע שנכרי הקונה מרתף משקים הלך בימי הפסח בכל פעם למרתף והיה שותה ושכור והמשקים היו יקרים שהיה עולה להפסד גדול וגם מדאגה בדבר שלא ירבה ריעים שישתו וישכרו עמו והנכרי עני ודאגה בלב איש ישיחנה ויעצתי לו שבעת שהנכרי נופל ומשתקע בשינה יקח המשרת שלו המפתח מכיסו והוא ידמה בנפשו שנאבד ממנו וכולי האי לא עביד שיעשה לו מפתח אחר וכן עשה ועלה כהוגן ונראה לי דה"ה שמותר לומר להמשרת שישאל המפתח מהנכרי שצריך לאיזו חפיצים שלו ואח"כ ישמיט עצמו או שיאמר שאבדו ונראה שאין בזה איסור. ושמעתי שגדול א' נשאל לפניו כזאת ולא השיב לשואל דבר רק כשהלך מאתו שלח אחר הנכרי ואמר לו שצריך בשליחות אגרת על כמה פרסאות וקצץ לו שכר ובשהות ההליכה וחזרה עברו ימי הפסח וקראתי עליו מים עמוקים עצה בלב איש וכתבתי זה ע"ד שאמרו בכתובות ולשון חכמים מרפא. ובענין הקנינים כתב בדגול מרבבה שהיה נראה שקנין המובחר שיקנה החמץ לנכרי בק"ס דהוי קנין חליפין. מה אעשה והש"ך בח"מ סי' קנ"ג קיהה בדבר עכ"ל, ועיין בקצוה"ח האריך בענין הקנין לחמץ וע' בספר מקור חיים הרחיב בזה ואי"ה בקונטרס ספר המקנה אשר יעדתי לחברו ב"נ על דינים אלו אבאר בעזה"י. וע' בפמ"א ח"א סי' מ"ו בא' שהיה לו חתיכת פשתן ובע"פ אחר חצות השוה עצמו עם נכרי שיתן לו עבורו ששה זהו' ומדה יי"ש ושכח שהוא ע"פ ומשך העכו"ם הפשתן לביתו ושוב נזכר שהוא ע"פ ושאל אם מותר להמתין עד אחר הפסח ויקבל ממנו או אסור להמתין וצריך לקבל ממנו מיד ולשפכו. והעלה שרשות לו' לנכרי כי המקח היה בטעות שנזכרתי מאיסור חמץ ואני חוזר בי או תן לי הפשתן או דמים ששוה היי"ש ואם אין רוצה מגזל גזליה ואין הישראל עובר עליו כלל ע"ש. ולענ"ד באם היי"ש אינו בעין ביד הנכרי בשעת החליפין או אפילו אם היה בעין אלא שלא הראה לו על יי"ש זה לא שייך מ"ש הפמ"א דכשמשך הפשתן נקנה היי"ש בכל מקום שהוא כיון שאין היי"ש מסויים בפ"ע ואם היה המדה יי"ש בבית הנכרי בעין מסוים לעצמו גם כן אין מקום שיקנה הישראל אותה אם לא כשאמר לו שמחליף על מדה של יי"ש שיש לו בביתו שאז נופל עליו דין קנין חליפין. ואם נשפך אח"כ ההפסד של ישראל משא"כ כשאינו מראה לו עליו רק הוא התחייב א"ע מדה יי"ש סתם פשיטא דלא נקנה כלל. רק חיוב' עלי' דנכרי רמי ואם כן אין איסור לקבלו אחר הפסח וע' בש"ות ש"י ח"ב סי' ט"ו בישראל שלקח מנכרי יי"ש זמן מה קודם הפסח וצוה לו להביאו תוך איזה שבועות ונתן לו הכסף מיד והנכרי הביאו תוך הפסח והישראל קודם פסח שכח מהמקח הנ"ל ולא מכרו קודם פסח אסור כיון שכבר נתן המעות ומכרו הנכרי כדינו ודאי נקנה מיד לישראל מחוק ודין המלכות וק"ו מהיכא דעכו"ם אלם ויכפחו לשלם כו' ודלא כהפמ"א סי' צ"ו שמצדד להיתר ע"ש ונראה שאם לא היה בעין היי"ש בשעה שמסר הכסף לנכרי יש לצדד קצת כיון שלא היה בשעת נתינת הכסף לא קני ליה. ועתה שהביאו אינו רוצה לקבל ממנו ולא קניה ליה וקודם שהביאו איסורא לא ניחא ליה דליקני ואפילו אם היה היי"ש מן המוכן ביד הנכרי קודם הפסח מ"מ נראה דכל כמה שלא מסרו ליד הישראל או שהישראל היה אצלו ויחד לעצמו יי"ש זה ומכ"ש אם חתם בחותמו אם כן אין כאן קנין על יי"ש זה לישראל זה דהא אי בעי ימכור או יתן יי"ש זה לאחר ואין ראיה מאחריות דאלם ששם בא החמץ בפקדון ביד הישראל וע"י אחריות שקיבל מצוי בידך קרינן ביה משא"כ כאן הוא ינהגנו אלמות שלא להחזיר הדמים אין זה רק דמגזל גזל ליה ומ"מ היי"ש לאו ברשותיה קאי וכמ"ש הפמ"א אלא שהפמ"א נראה שכ"כ גם בענין שהיה הי"ש בעין ברשות הנכרי ודעתו שיכול לבטל המקח משום מקח טעות וכמש"ל ע"ז חולק הש"י וכן משמע מלשון השאלה בש"י שהיה בעין אלא שצוה לו להביאו אח"כ ע"ש: ומ"מ צ"ע היכא שהביאו בפסח והוא אינו רוצה לקבלו אף שי"ל דלא קני ליה מ"מ שוב אחריותו עליו מההיא שעת' בדיניהם עכ"פ ומכ"ש שבודאי אלם הוא שלא להחזיר המעות אלא שי"ל כיון שהנכרי חוזר ולוקחו לביתו שוב הו"ל מקבל אחריות חמצו של נכרי בביתו של נכרי דשרי. ואם הנכרי מעמיד הי"ש בביתו של ישראל בע"כ של הישראל יראה הישראל לחזור אחר נכרי אחר שיעמידנו אצלו על אחריותו ואף שיבטיח דבר קצוב להנכרי הנפקד בשביל זה לית לן בה ויפרט לו שהחמץ אינו שלו רק של נכרי שהעמידו אצלו שלא מדעתו וע' לעיל סי' ת"מ סק"ב בשם השאגת אריה בקיבל עליו אחריות של חמץ נכרי והפקידו אצל נכרי אחר אף שהשני לא קע"א שרי בהנאה אחר הפסח ע"ש. וע' בשו"ת כתר כהונה סי' ח' באחד שעשה מעמד עם אדון אחד לקבל ממנו עבור חוב ה' חביתין י"ש ועשו קאנטראקט שהאדון יעמיד היי"ש לעיר שהישראל דר שם ואחר המדידה יוחשב כ"כ בעד כל מדה וחתמו שניהם ע"ז ובגמר המקח צוה האדון להישראל לחתום החביתין בחותמו ונשארו כך עד אחר הפסח והישראל שכח למכור והעלה להתיר ע"פ מ"ש המ"י סי' ל"ח דאף להרמב"ם דבמלוה קנה דוקא בישראל מישראל ואף שהיה בחתימת הישראל על החביתין דלכאורה לא גרע מרושם (אפשר לו' דאין זה דומה לרושם שנוהגין לקנות על ידו משא"כ זה אינו נעשה לקנין רק מחשש אחלופי) י"ל דאינו רק דרבנן ובהא לא קניס ר"ש. ואף להר"ן ז"ל י"ל דדוקא אם החמץ שלו אלא שלא עבר ב"י מדאורייתא ס"ל דקניס משא"כ היכא שאין החמץ שלו מדאורייתא וגם לא אזלינן בהא בתר דיניהם ואף להמ"ב לא אזלינן לחומרא וגם השאגת אריה סי' ע"ט כתב דלא אזלינן בתר דיניהם וגם י"ל דלמא הלכה כמ"ד דבעי משיכה וחמץ שעבר עה"פ דרבנן יש להקל וגם דמסתמא היה מבטל ואף להמ"ב דביטול לא מהני היינו שהוא בביתו אבל כאן שהוא בבית האדון מהני מכ"ש בזה שי"ל דחשש הערמה היינו שבידו לבער משא"כ בזה שהיי"ש רחוק ממנו כמה פרסאות כו' (ולפענ"ד אין מחוור שאעפ"כ היה יכול למוכרו ולהקנותו בכל מקום שהוא וזה ביעורו) וגם כיון שהיה מחויב להעמידו ליד הישראל נמצא שהיה באחריות של האדון ויש לצרף דעת המקילין בכה"ג כשעבר עה"פ ובצירוף היתר בעל שו"ת פ"י דיי"ש חמץ דרבנן ולכן יש להתיר היי"ש אף בשתי' ע"ש. וכתב דודי מו' הגאון מהר"ס ז"ל בתשובה כת"י באחר שמכר חמצו בע"פ וקיבל אדרוף בזמן המותר והישראל אמר להקונה בשעת קבלת הכסף הרי מעתה הכל שלך וכן הקונה חיזק דבריו ואמר מעתה הכל שלי וטרם שקיבל השטר לידו עבר חצות היום וקיבלו אז. והעלה דאף שנתפוס חומרת ה"ה ודאי דמודה הרב לדעת הרמב"ם דעכ"פ אחר שהגיע השטר ליד הקונה קנה למפרע ולכן בהפסד יש להקל עכ"ד. וכתב עוד בענין פקיד מומר שהיה ממנה על אוראנדא שלו יהודי לנאמן ומכר הנאמן בע"פ החמץ לנכרי שהיה גם כן נאמן של הפקיד וכתב דלכאורה אין לסמוך על מכירת הנאמן דאף לפי מ"ש אא"ז בבכ"ש דמכירת חמץ לא מיקרי הערמה דמסתמא גמר בלבו שלא יעבור בב"י מ"מ בזה בעל החמץ פשיטא דאינו חושש לב"י והנאמן אף שהוא באחריותו אינו עובר עליו כיון שאינו ברשותו. ומ"מ מסיק שי"ל כיון שהיה מוטל עליו למכור בכדי שלא יהיה נאסר החמץ למכרו לישראל אחר הפסח וא"כ איכא אומדנא דברשות קעביד למכור וגם לפי מ"ש השואל היה לו כו"ה למכור הכל כו' ומ"מ צריך שהריווח וההפסד יחשב על הקונה שאם יחשב על המוכר איגלאי מלתא למפרע שלא היה מכירה ובעל נפש יחיש לעצמו עכ"ל: וכתב בשו"ת ארבעה טורי אבן ס' מהגאון מו' משה ז"ל באחד שהיה לו מאלץ ושכח למכור וצידד להתיר מחמת שהיה חייב מעות לאדון א' תקיף ואין לו לשלם לא מעות ולא קרקע רק זה המאלץ ותמיד עיני השר ע"ז המאלץ והו"ל כאפותיקי ואף דחמץ מפקיע מידי שעבוד י"ל דרבא לטעמיה דס"ל שעבודא לאו דאורייתא כו' ע"ש. ונראה שלא אמר לעשות מעשה רק כתב לעצמו לחפש איזה זכות שיש בו מועיל כשיהיו צדדי היתר כראי מוצק חזי לאצטרופי גם האי אבל פשיטא שאין לסמוך ע"ז כלל אף שנאמר שודאי יגבה מזה מ"מ קי"ל ב"ח מכאן ולהבא הוא גובה ומה שעיני האדון עליו אין זה מציל שהרי הרשות בידו למכרו לכל אדם שירצה וליקח מעות ולסלקו לאדון בזוזי ואטו חמץ שהוא עומד לימכר לאחר אינו עובר עליו פשיטא דכ"ז שלא מכרו או שלא גבאו זה בחובו שע"ע ואף שאין לו לשלם לבע"ח כדמוכח כולה סוגיא דפסחים ובאמת גם האפותיקי לא מהני רק מעכשיו בעינן ומ"ש דרבא לטעמיה כו' דברים תמוהים הם וקצרתי: וכתב בפמ"א ח"ב סי' מ"ג במי שהיה לו מקח עם נכרי לשלוח להנכרי בכל פעם יי"ש המדה בכך וכך ושלח לו ע"פ ג"כ והוא מהלך יום אחד על ידי עגלן נכרי נמצא שהגיע ללוקח בשעה שהוא אסור בהנאה וכתב שם צד היתר לפי שדרך כותי עגלן מושך לביתו בשביל הלוקח וכיון דלמפר' ניחא ליה בשליח כו' אלא שי"ל כמ"ש המג"א דאין נכרי עושה שליח לנכרי וגם יש לצדד בשביל שהיה עמו שטר קישור ודחה גם זה לפי שהיה יכול לימכר זה לאחרים או לשתותו ולקנות לנכרי יי"ש אחר אך יש לצדד לפי שנתן לו בהקפה והנכרי עשה כו' וסיים שימתין הישראל מלקבל המעות עד אחר שימכור הנכרי ויכלה מן העולם ואז יקבל ממנו המעות: וכתב בשו"ת כנסת יחזקאל סי' י"ד באחד שהיה לו י"ש ומי דבש אשר החמיץ במי שכר במרתף וחזר אחר נכרי למכור לו ולא עלתה בידו וסגר המרתף וזרק המפתח במקום הפקר וכתב שלפי מה שהוגד לי שהופקר בפה מלא והיה עמו אורח יהודי ואשתו ובניו יש להתיר בשביל שסגר המפתח לא נתבטל ההפקר וליתר שאת זרק המפתח והמאלצין שמכר ולא קיבל אדרוף רק עשה האנד שלאג ושם במדינה ההיא המנהג שהאנד שלאג הוא קנין וכן המי דבש מותרים והיי"ש יש לו לעשות חליפין כמ"ש הט"ז במוכר למומר ע"ש: וכתב בשו"ת נ"ב ח"א סי' י"ח בעושה שליח למכור חמצו ומכר ולא מסר להנכרי המפתח מן התיבה שבו החמץ סגור רק המפתח מן התיבה והעלה להקל שמותר אחר הפסח ע"ש ושם בסי' י"ט כתב במחזיק כפר שהיה לו חמץ אצל הווערסט הייזיר שלו וסמכו כ"א על חברו ובין כך ובין כך לא נמכר בע"ש י"ג ניסן וביום השבת שהוא ע"פ אחר מנחה נודע להמחזיק שלא נמכר החמץ אסור בהנאה אחר הפסח אע"פ שביטל ע"ש. ושם בסי' ך' כתב בישראל שעבר ולא ביער חמצו וגם לא ביטל ומת תוך הפסח מותר להבנים אחר הפסח ואפילו מת ע"פ אחר חצות יש לסמוך להתיר באכילה ובהנאה ע"ש. וע' בנ"ב מ"ת סי' ס"ב בענין זה. ושם בסי' ס"ג כ' במי ששכח ולא נזכר עד אחר חצות ומכר לנכרי והנכרי משך החמץ לביתו בע"פ יש מקום להתיר דהוי כזוכה מהפקר ואם כן שוב אינו של ישראל אף לעבור בב"י ע"ש. וע' בתפארת צבי סי' ט"ז באחד שנסע וצוה לבדוק ולבטל ובדרך נזכר שיש לו במקום אחר י"ש ונחפז לביתו ולמוכרו בע"פ ולא יכול לבא ואמר בע"פ קודם זמן איסורו לפני ג' שמפקירו הפקר גמור וכאשר בא אחר זמן איסורו אמרו לו חכמים שיניח המרתף פתוח בימות הפסח וכן עשה ואחר הפסח שאל השואל מה דינו והוא הפ"מ והורה כבוד דודי מו' הגאון מהר"ס ז"ל לסמוך על תשובת פ"י שמתיר בהנאה ע"י שיערב ברוב. ובעהמ"ח הסכים עמו בזה ע"ש. וע"ש בסי' י"ז בא' שהניח יי"ש בבית חבירו ולא מכרו גם כן רק שמ"מ היה היי"ש מונח בחדר שנמכר לנכרי ובעל היי"ש אומר שביטל בע"פ כדינו יש לצדד להתיר ע"י שיערב ברוב וכמ"ש בשו"ת פ"י בצירוף שי"ל כיון שהוא יי"ש שאינו מזוקק ויש בו תערובות מים הו"ל כמוסיף ע"ש. וע' לקמן בבאר היטב ס"ק יו"ד בשם שו"ת חינוך ב"י שכתב לאסור בכה"ג שהניח בחדר חברו בלי ידיעתו ע"ש ואפשר דשאני הכא שהיה סבור שחבירו ימכרנו אין לקונסו כולי האי וכמ"ש בסוף דבריו די"ל דהוי כמו אנוס שהיה סבור שהנפקד ימכרנו כו' משא"כ בעובדא דחינוך ב"י שהערים והניח בחדר חבירו בלי ידיעתו לא שייך זה. וע' בשו"ת פ"י סי' י"ד בענין מי שסמך על בעלת הבית שלו שתמכור ולא מכרה ואחר זמן איסורו מכר הוא וסיים בה גם כן להתיר משום דיי"ש הוא חמץ נוקשה וביחוד שבטלו ע"ש וע' מ"ש לק' בשם שו"ת פ"י סי' י"ג ומה שכתבתי בזה לעיל סי' תמ"ב ס"ק ג' ע"ש. וע' בשו"ת נ"ב מ"ת סי' נ"ח באחד שמכר חמצו ולקח מעות לאדרוף ונתן שטר ואחר חצות בא הנכרי וחזר מהמקח והחזיר השטר והיהודי החזיר לו האדרוף ושוב חזרו ונתרצו ולקח השטר ונתן האדרוף ועתה עבר הפסח. והורה הגאון ז"ל להיתר דודאי אם היתה החזרה מועלת לא היה המכירה השניה מועלת כמו שאין מועיל ביטול לאחר זמן איסורו. אבל באמת אין החזרה מועלת דחזרת השטר אין מבטל הקנין כמבואר בח"מ סי' ס"ו וסי' קפ"ט וגם חזרת האדרוף אינה בתורת קנין כסף רק בתורת חזרה וכן חזרת המפתח אף שנא' דמסירת המפתח הוי קנין מ"מ לא נתכוונת לקנין חדש ולכן מותר אף באכילה אך בתורת גדר שלא להקל בפני ע"ה יש להחמיר שלא יזדקק בו ישראל רק הנכרי ימכרנו להנכרי אחר והדמים מותרים לישראל: וכתב עוד בסי' נ"ט באחד שקנה מן העצה חזקת יי"ש שלא יביאו אחר מחוץ לעיר ובע"פ מכר חמצו עם החזק' ההוא ובימי הפסח בא השופט אליו ואמר לו שנכרי אחד הביא איזה מדות יי"ש מחוץ לעיר והשיב לו עכשיו אין לי עסק בזה ועשה כמשפט העובר ובאחרון של פסח סמוך לחשיכה בא לשאול אם מותר לקבל היי"ש מן השופט וכתב דנהי המכירה לא מהני דהוי דשלב"ל מ"מ גם הישראל לא זכה מטעם זה (וצ"ע שבתחלת דבריו שם כ' דאפשר דמצד מנהג המדינה הוי דינא דמלכותא וזכה ומ"מ אינו יכול השכיר לאחר ע"ש) ואף לפי מ"ש המג"א סי' ת"נ במדות הרחיים מ"מ כאן לא הופרש בשביל ישראל לבד שצריך לדון עליו בשביל קנס שמגיע להעצ' [וגם כזה צ"ע דמ"מ עיקר לקיחת היי"ש הוא בשביל הישראל השוכר ודין הקנס הוא ענין לעצמו והיי"ש גופיה הוא בשביל הישראל ומ"מ אפשר דשייך בזה איסורא לא ניחא ליה דליקני ובפרט שהוא הוציא החזקה מת"י והשכירה לאחר ועדיף מביטול דכאן י"ל דהוי לענין זה כסילק דמהני בדשלב"ל וצ"ע] אך שזה לא טוב עשה ששתק כל הפסח ולא בא לשאול אם צריך לבערו כו' וטוב עשה המורה לקנסו איזה קנס לעניים ע"ש: וכתב בשו"ת פ"י באחד ששכח למכור יי"ש ועבר עה"פ והוא הפסד גדול וכתב שאין לסמוך להתיר מחמת הביטול רק שיש לצדד ההיתר לפי מ"ש בתשובה דיי"ש אינו רק חמץ מדרבנן וכיון ששכח הו"ל כאנוס וגם יש לסמוך על רבינו יונה בשעת הדחק לערבו ביי"ש אחר ומכל מקום יש לקונסו להשליך לאיבוד השליש או חציה שלא יוסיף לעשות עוד כן וכן עשיתי מעשה בעירי ע"ש. ועיין בשו"ת משאת בנימין סי' מ"ג ונ"ח ונ"ט וצ"ז מדינים אלו: וכתב בשו"ת כתר כהונה סי' ך' בא' שמת והניח עזבון אוראנדע והניח יתומים קטנים והאלמנה היא העוסקת בזה וצוות' להריש דוכנא אשר אתה בבית למכור היי"ש והמאלצין ולא מכר עד אחר חצות היום והם סברו שהוא מכירה גמורה ואחר שעה"פ נודע לנו והוא הפסד גדול יש להתיר היי"ש בהנאה למכור רק לנכרים והמאלצין יערבו ברוב מאלצין של היתר ע"ש ובסי' ך"ה כ' במחזיק כפר שלא היה יכול למכור היי"ש שלו במקומו ושלח בנו לכפר אחר למכור שם ובנו לא עשה כן וביקש ממחזיק אחר כשימכור שלו ימכור גם של אביו והמחזיק ההוא שכח ונודע בפסח וזה איש ישר ורוצה לשופכו ולא הניחוהו שכיניו באמרם שאין לאסור לעצמו בלא שאלת חכם והאריך והביא שם מהחו"י סי' מ"ח דאם מסופק לא הוי כאומר מותר וכאן אף שכיניו היו אומרים לו שמספק אין להורות איסור כו' והאריך בענין אונס אם יש לסמוך על הביטול ולבסוף העלה דמ"מ המורה להתיר ע"י שיערב היי"ש ברוב היתר יש לו על מה שיסמוך ע"ש. וכתב בספר רב משולם דף ט"ו בא' ששכח למכור מאלצין ואחר חצות נזכר ומכר לנכרי וזקף עליו המעות במלוה מותר ליקח הדמים מן הנכרי הקונה ע"ש. ועיין בשו"ת גבעת שאול בכה"ג דלמיחש מיבעיא שמא יחזור וימכרנו לישראל ע"ש מ"ש בזה ועיין לעיל סי' תמ"ג: וכתב במקום שמואל סי' ע"ו במי ששכח למכור שני חביות יי"ש ונתוודע לו בע"פ אין לו לסמוך על אמירת כל חמירא וצריך לשפוך קודם פסח ואפי' הפקיר בפני עדים אינו מועיל והביא שם ממ"ב סי' נ"ח ושער אפרים סי' ד' ובאלי' זוטא סי' תמ"ח ובתשוב' בק"א שבשער אפרים ועה"ג סי' קה ובתורת השלמים שבסוף המנחת יעקב ע"ש והנה בעל היי"ש לא שמע להמורה להחמיר והטה אוזן לקצת לומדים שהקילו לו שלא לשפכו ועה"פ והחליפו ע"ש סי' ט"ז שהורה להתירו אפי' למחליף עצמו ע"ש ובענין אם שהה חמץ בפסח ע"פ הוראה בטעות אם מיקרי אנוס יש ללמוד ממ"ש באה"ע סוף סי' י"ז בשם מהרי"ק ועיין בשו"ת בית אפרים חלק אה"ע: וכתב בשבות יעקב ח"א סי' ך' במי שהיה נשוי נכרית שלא כדת ונמצא אתה חמץ שעה"פ אם נימא מה שקנתה אשה כו' וכתב דמותר מטעם שביטל והפקיר אמרי' איסורא לא ניחא ליה דליקני וכמ"ש הרא"ש בעכו"ם שמביא דורון כו' וע"ש דמייתו משו"ת שער אפרים שהביא בבה"ט כאן במי שמכר לשפחה כו' ע"ש. וכתב בדברי יוסף סי' י"א ראובן היה בידו מעות שמעון תושב עיר אחרת לח' חדשים קודם פסח קנה חמץ ושלח לשמעון והספינה לא הגיעה עד אחר הפסח החמץ מותר באכילה כיון שלא היה ידוע לו כלל. ובשו"ת חיים שאל כתב שאחד קדוש הסכים עמו וכתב שדבריו טובים ונכוחים ע"ש ונראה מזה להורות היתר ג"כ בעובדא שאירע ששלחו יי"ש ממקום אחד בתוך כלי פוזדרע בקיתוניות של זכוכית מגופות וסתומות שקנו בשביל ראובן ממעותיו ובהגיע הספן לנמל מסרו לאיש אחד אחובו של זה שיהא אצלו עד שישלח בעליו אחריו וכאשר בא שליח ראובן פתח קיתון אחר לטועמו והיה מים ודימה בנפשו שכמות זה גם שאר הקיתוניות נתרוקנו ומלאים מים כמו שרגילות לפעמים שהספנים מריקים כלים של יי"ש וממלאים מים וחזר לביתו ואמר שלא רצה להטריח לקחתו ריקם מאחר שהוא ריק אין בו יי"ש וזה היה זמן מה קודם פסח ועמד כך בבית הנפקד עד עבור הפסח ואחר זמן מצאו ששאר הכלים היו מלאים יי"ש ורק כלי זו הורק והיו למים ונראה דשרי מטעמא שכתוב בתשובה הנ"ל דכל שלא הודע אליו ליכא למיקנסיה ואע"ג דכאן י"ל דכיון שידע ששולחין יי"ש שפיר שייך קנסא דר"ש ז"א לפענ"ד דכל כה"ג לא הו"ל למידע ולאסוקי אדעתא כלל כיון דשכיח ומתרמי הכי לפעמים דעבדי דלא מעלי ומכניסין מים תחת יין ומכ"ש כאן כיון דהשליח חזר ואמר לו בסתם שהכלי ריקם כלי יי"ש היה סבור שכדבריו מסתמא כן הוא ואין זה דין אנוס שכתב הרמב"ם והש"ע דידע שיש חמץ אלא שהיה אנוס מלבערו, ואף בזה דעת התשב"ץ להתיר כמ"ש לקמן ואף שאין לסמוך בזה נגד דעת הרמב"ם מ"מ כאנוס כה"ג אין כאן חשש הערמה כלל ובכה"ג נראה דשפיר דמי לסמוך על הביטול וצ"ע ומ"מ הוריתי במקום הפסד לערבו חד בתרי ועיין מ"ש בשאלות תשובות בית אפרים: וכתב במאיר נתיבים סי' נ"א בא' שלקח כתב שעבוד מנכרי על יי"ש שלו העומד במרתף הנכרי שאם לא יסלק לו אחר ד' שבועות יקח לו היי"ש כפי המקח ששוה בשוק והישראל קיבל עליו אחריות על היי"ש בד' שבועות אלו ועה"פ והורה היתר לישראל לקבל היי"ש כיון שלא אמר לו מעכשיו וגם אין משכונו בידו ומצד אחריות גם כן לית לן בה כיון דמקבל חמצו של עכו"ם בביתו של עכו"ם ולכן היי"ש מותר לכל ישראל אפי' בשתי' ע"ש: וכתב בשו"ת חוות יאיר סי' מו בא' ששכח למכור חמצו ואחר הפסח החליף עם הנכרים על סוס והמור' שלח אליו שלא ישתמש בו עד שיעיין בדינו והלך ומכרו וע"ש שהאריך בדין חליפי חמץ והגאון בעהמ"ח עה"ג השיב לו שדעתו להתיר אף אם לא מכר הסוס כיון שביטל חמצו כדת אף שהחמץ עצמו יש לאסור אף שביטל מ"מ יש להתיר החליפין אך יש לקונסו כפי ראות עיני המורה. ועיין בש"ע ס"ג שוגג או אנוס ועיין בשו"ת תשב"ץ סי' קצ"ט כתב דהניח באונס רחמנא פטרי' ע"ש ובקונטרס טוב עין שבסוף ספר ועד לחכמים כתב שדבריו קשים כי מה ראה לחלוק על הרמב"ם ועיין בתורת השלמים שבסוף ס' מנ"י סי' ו' במי שהיה חבוש בבית הסוהר וצוה שתמכור היי"ש שבמרתף והאשה שלחה שליח אחר וסוף נודע שלא נמכר והעל' להתיר ויש אחרונים חולקים עיין בשער אפרים ואלי' זוטא ומ"ש לעיל בשם המקום שמואל ובכתר כהונה סי' י"א וסי' ך' בענין זה: וכ' בשו"ת גבעת שאול סי' לה בא' שנתן לנכרי המאלציר לעשות מאלץ ונגמר ב' ימים קודם פסח ולא לקחו לביתו ושכח למכרו בע"פ והוא הפסד גדול והאיש עני יש לצדד להתיר בהנאה למוכרו לעכו"ם אך בכדי שלא יחזור וימכרנו לישראל יש לו לעשו' יי"ש והיי"ש יש לו תקנ' לפי דברי האיש הזה שיכול למכרו לעיר שאין ישראלים דרים שם כלל והמוזגים נכרים וקונים מכמה ב"א ומתערב אצלם ויתבטל אצלם מעט בהרבה ואף אם מיעוטא דמיעוטא שישתה ישראל שם כבר נתבטל ע"ש וע"ש עוד בסי' ק"ד בא' שלא בא בע"פ הנכרי שהיה רגיל לקנות אצלו והי' סבור שרשאי למכור כל היום ושלח אחר נכרי אחר ושוב נתוודע לו שאין מועיל מכירה אחר חצות ולא מכר ועה"פ והוא הפסד גדול וגם הוא בע"ח להשר ויצטרך לעקור מן הגליל וכתב לצדד דמותר בהנאה באופן שימכור לבני כפרים הקרובים אליו לכ"א מעט ויזהירם שלא ימכרו לישראל וכן מהמאלץ יעשה יי"ש וימכור באופן זה ע"ש: