כתקנה.  עבה"ט וע"ש בבית יעקב שליחיד הדר בכפר אין מחויב להלוות אף שהוא יכול לברך בעיר על אתרוג של חבירו אין חיוב עליו לשלחו ועיין מ"ש לעיל סימן י"ד לענין טלית בבה"ט וש"ת ובא"ר השיג עליו ומסיק דאף משום יחיד הדר בישוב כיון דאין לו אתרוג ראוי לשלחו והוא יברך על אחר ובלבד שאותו יחיד לא פשע דומיא דעירוב תבשילין וע"ש בא"ר שטוב לברך על אתרוג שנתן לו חבירו במתנה מלברך על של קהל שיש כמה חששות כמ"ש בב"י ודלא כקיצור של"ה שכת' להיפוך ע"ש ולפי מ"ש לעיל ס"ק ה' גם במתנה יש קצת חשש אם אינו מושך לחצירו אך לענ"ד העיקר כמ"ש שם דכשנוטלו בידו הוה קנין דאורייתא ומכ"ש כשאינו ברשות בעל האתרוג רק בבה"כ או בבהמ"ד דהוא רשות כל אדם שפיר הוה קנין דאורייתא בלי פקפוק ועדיף מלברך על של קהל וטוב לנהוג שהסגן או יחיד אחר שבבה"כ ובהמ"ד יקנה האתרוג משלו והוא יתן לקהל לברך במתנה ע"מ להחזיר ושוב יגבה מעות אתרוג כמ"ש בא"ח וכל בו בשם הראב"ד שהיה נוהג לקנות אתרוג משלו ונותנו לכל הקהל במתנה ע"מ להחזיר וביומא דערבה היה מבקש מהם שיפרעו דמי אתרוג שמא היה בהם מי שינהג סלסול בעצמו או שהיה רוחו גסה שלא ירצה לצאת אלא בשלו ע"ש וכבר כתבתי שמזה הביא ראיה בבר"י דמהני פרעון למפרע וע"ש שכת' דיש לדחות ונראה שר"ל דאפילו תימא דלא מהני היינו אם לא ניתן לו בשעת נטילה במתנה כלל משא"כ בזה כיון שהנותן גמר ואקני ליה אלא שהוא אינו רוצה לצאת אלא בשלו דניחא ליה למעבד מצוה בממוניה כיון דדעתיה עליה ליתן לו ביומא דערבה שכר מצוה סגי בהכי. וכת' בשכנה"ג כאן וסי' תר"ס שנוהגים שם שקונים מקופת הקהל כמה לולבים ואתרוגים וביום א' דסוכות מוכרים ע"י הכרזה ומי שמעלה בדמים נותנים לו ואחר יו"ט פורע ועיין מ"ש סימן ש"ו עכ"ל ור"ל דשם מבואר דיש אוסרים בכה"ג וגם נראה דלכתחלה אין לעשות כן מטעמא דכתיבנא לעיל בשם המחנה אפרים דיש לחוש להך דעה דמשיכה בלא מעות אינו קונה מה"ת וע"ש שכתב שאביו ז"ל העלה בדמים לולב אחד שקנאו גביר אחד להרב החסיד מוהר"ר דוד הכהן ז"ל ואמרו לו שלא היה לו לעשות כן מפני כבודו והשי' הרב החסיד גדול כבודו אך במצות ה' אין חולקין כבוד לרב דיותר קרוב אדם אצל עצמו לעשות מצוה שצוה הקב"ה משום אדם ושבחוהו על התשובה הזאת עכ"ל ועיין לעיל סימן תפ"ה שכתבתי כיוצא בזה בשם אגרת שמואל אך נראה שזה לא נאמר אלא על מצוה המוטלת על כל איש מישראל אבל במצוה המשותפת לצבור כגון קריאת התורה וכל כיוצא בזה שאין המצוה שכל עדת ישראל יעשו אותה כ"א לעצמו שאין סגנון המצוה כך רק שיעשוה קצת אנשים מן הצבור ואז פשיטא שיש להקדים הת"ח ואנשים מכובדים לשאר כל אדם ולאו כל כמיניה לומר לעצמי אני מציל וכך הוא המדה כמו שמצינו בסוטה גבי ארונו של יוסף שלקח משה שאמרו הניחו לו כבודו בגדולים וכן מצינו בקריאת התורה שהקדימו הת"ח וכהן ושאר מעלות בקודש זה ע"ג זה כמבואר בגיטין פרק הניזקין ועיין לעיל סי' קל"ה וסי' רפ"ב בשם הא"י שכת' בשם הירושלמי שכבוד לתורה שמתכבדת באנשים גדולים ע"ש ועיין בח"ש סימן כ"ח לענין לכבד במצות מילה וכסוי ועיין בספרי שו"ת בית אפרים חלק ח"מ שוב ראיתי במור וקציעה הביא דברי שכנה"ג וגמגם בהא דהא הגדול גולל ונוטל שכר כנגד כולם וכן בסעודה גדול מברך כו' וכ' דהתם שאנ' דנחת לדמי וגם אפשר דחיישי לממון צדקה ומ"מ נראה כיון שהתחילו בכבוד הרב אע"ג דבח"ש פי"ג דשקלים הוכחתי שאין משוא פנים לגדול בדבר מצוה במקום שיד כל אדם שוה שאני היכא דליכא כבוד התורה משא"כ הכא דאיכא כבוד הרב דחמיר וגם זילותא אית ליה בכה"ג כו' ומ"מ אינו יכול למחות במי שהוא חזרן במצות דאיכא כבוד שמים דמצוה ולהרבות מעות צדקה אך פליאה נשגבה מנהגם למכור בפרהסיא וע"י הכרזת שמש כו' ע"ש וגם בעיני יפלא וכמ"ש שכנה"ג בעצמו לרמוז לסי' ש"ו כמש"ל ולענין לעשות כבוד לגדול בעסק עשיית מצוה נראה לכאורה מדחזינין שהתורה חולקת כבוד לכהן וקדשתו כי קדוש הוא לאלקיו ראשון לכל דבר שבקדושה לפתוח ראשון ולברך ראשון כו' והיינו כמו בזמנם שאחד מברך והשאר יוצאים בברכתו ומ"מ יש לחלק קצת היכא שזה יתבטל מן המצוה לגמרי ועיין לעיל סימן תפ"ה ובשאר דוכתי שרמזתי לעיל ע"ש: