 להניחה: משמע אפי' להניחה מסעודה לסעודה אסור אבל צנון אפי' לצורך אותה סעודה אסור (אבל בספר אליהו רבה מסופק בו) וכתב הט''ז נראה דאין איסור ברור בזה אפי' מדבריהם אלא מצד שא''צ לזה ולמה יטריח עצמו בחנם בשבת דהלא יכול למלוח בסעודה אחרת שיאכל בו ביום נמצא לפי זה שאם יש איזה צד שטוב לו שימלח עכשיו ממה שימלח אחר כך כגון שהוא עכשיו קצת חם ויקבל טפי המלח אין איסור בדבר עכ''ל. ועיין בתשובת פנים מאירות סי' ט''ז. ובתשובת שבות יעקב ח''ב סי' י''ב. וכתב המ''א ונ''ל דה''ה דאסור למלוח אוגערק''ס חיין דהא רגילין לעשות מהן כבשים ועוד דהמליחה מועלת להן והוי כצנון וה''ה כל כיוצא בזה. ועיין בשבות יעקב ח''ב סי' י''ב שהורה פנים להיתר. ומיהו כשנותן שמן תיכף שרי. בשר או דג חי אסור למולחו בשבת כדי שלא יסריח עיין סוף סי' ת''ק דמשמע אפי' במקום הפסד אסור ב''י בשם ש''ל. והתוס' והרא''ש בחולין דף י''ד כתבו דאפי' רוצה לאכלו כך חי אסור למלחו ואע''ג דאין עיבוד באוכלין כמ''ש סוף סי' ת''ק מ''מ אסור דמיחזי כעיבוד לפי שהמלח מכשיר האוכל ומתקנו וכ''ש דאיכא למיסר מליחת בשר חי דהא מתקן ליה וכ''ש אי אסרת ליה בלא מליחה דהוי תיקון טפי. ונ''ל דמותר לתת הבשר לתוך החומץ כדי לאוכלו כמ''ש בי''ד סוף סי' ס''ז. ומבואר מדבריהם שמותר להדיח הבשר כדי לאוכלו כיון שאין האיסור בגוף הבשר אלא שמדיחו משום דם בעין שעליו שרי. ונראה דאסור להדיח בשר שחל יום ג' להיות בשבת כדי שלא יאסור לבישול דכיון שאינו רוצה לאכלו בו ביום אסור להדיחו כמ''ש סי' שכ''ג ס''ו. ואפי' ע''י עכו''ם אין להקל דליכא פסידא כ''כ דיכול לאכלו צלי. מ''א ע''ש: