מכירה.  עבה"ט וכתב דודי מ"ר הגאון מהר"ס ז"ל בתשוב' כת"י בענין שהרבה אנשים לקחו אחר הפסח ממומר אחד מחזיק השענק שמרים שעה"פ וחמצו בהם עיסות הרבה לצורך שבת וגם האופים לכל מעשה אופה והי' הפסד גדול והאריך ומסיק שאם יש ספק דשמא השמרים אלו משבר שלקח מברייא הויז של השר אחר הפסח ואולי הם הרוב נגד מה שהיה לו מכבר שעה"פ ואם ידוע שהרוב משמרים הוא מן קודם הפסח ובפסח אין להקל דקי"ל כל דפריש כו' והשמרים אחר מכירת השכר שלו הם ממש והו"ל חמץ של ישראל שעה"פ עכ"ד ועיין בשו"ת פרי תבואה סי' ל"ב ובשו"ת יריעות האוהל סי' י' וי"א שכתבו שם בזה הנידון עצמו ע"ש: וכ' עוד במי שלא מכר מי דבש ועה"פ ונודע לו שקודם פסח החמיצוהו בשמרי שכר וכתב שיש להתיר ע"י השלכת הנאה לים המלח אע"ג דלא סבירא ליה כהח"י ולא מהני השלכת איסור מ"מ בזה שלדעת ד"ז הגאון בתורת חיים בע"ז דף ל"ד ס"ל דלא הוי מעמיד משום דהוי זוז"ג וכדאי הוא לסמוך עליו ויש להקל כמ"ש עכ"ד ועיין בשו"ת שבסוף חידושי מהרי"ש לפסחים סי' י"ז: וכ' בשו"ת פ"י כת"י סי' י"ב בדבר שמרים שעה"פ ונתנום לתוך חביות של שכר והשואל רצה לאסור משום דהו"ל מעמיד והגאון ז"ל כ' כמה טעמים להיתר חדא דכאן י"ל דקיל דחמץ שעה"פ אינו אלא משום קנסא ועוד לפי מ"ש בהג"א דע"ז דשמרי' של שכר מותר לשתותן בפסח אי לית בהו צחצוחי שכר וכיון שידוע שהשכר אינו מעמיד השכר החדש כ"א השמרים וא"כ יש להתיר דהשכר נתבטל והשמרים שמעמידים אין בהם איסור (ולענ"ד צ"ע מ"ש בשם הג"א בהיתר שמרי חמץ בפסח שהם מתמצית דבר חמץ ואינן דומה לשמרי יין של יי"נ ואפשר דס"ל שאין בהם מטעם החמץ אלא קיוהא כעלמא) אבל בחימץ עיסה בשמרי שכר אפשר דאסור דגם שכר אפשר דמחמיץ לחוד כיון שיש בו מים וטעם שכר שהוא מי פירות אבל אם נאמר דשכר לבד אין מחמיץ כלל אין נראה לאסור דבלא"ה יש לפקפק דהכא האיסור אינו אלא משום קנס וגם נראה שאין דומה לגבינה דהתם ניכר האיסור בעין שהחלב נקפא מחמתן משא"כ הכא שאין האיסור ניכר כלל שהרי השמרים אין עושים רק שהשכר תוסס מחמתו ואין חילוק בין קודם תסיסה לאחר תסיסה כ"א לענין הטעם אבל לענין מראה כמראהו אז כן עתה ודוקא באיסור ניכר קניס ר"ש דהא מתיר אפילו ליכא ס' בתערובות אע"ג דאיכא טעמא וע"כ דטעם לא חשיב בעין אא"כ ניכר במראה כמו בגבינה שניכר הקיפוי ומ"ש התו' בע"ז במשקה מע"ד שמטילין בו שמרי יין להעמיד כו' רצה לו' שמעמידין השכר על טעמו ומ"מ אין ההעמדה ניכר ולכן העלה הגאון ז"ל שהשכר מותר בלי ספק ושוב כתב שמצא בראב"ן שכתב דדבש שהחמיצו בשמרי שכר הוא מעמיד (ועיין לעיל סי' תמ"ב במג"א הביא דברי ראב"ן אלו) וכתב דאפשר שבאשכנז מחמיצין הדבש בשמרים וכמ"ש כמה פעמים בלשון הראב"ן ולכן אפשר שנותנים בהם בשעת בשול וכיון דלטעמא עבידי הו"ל מעמיד וכמו שהביא ראיה משאור ותבלין דלטעמא עבידי אבל בארצנו לפי דעתי ידוע שאין משימין אותם כי אם להיות תוסס ואין נותנים אותם לטעמא כלל וכן מוכח ממה שכתב הרמ"א ביו"ד סי' קי"ד דדוקא כשאין במשקה ס' נגד השמרים ואי הוי דבר המעמיד מה מועיל ס' כו' עכ"ד ולפי שהספר הוא אצלי כת"י ראיתי להעתיק תמצית דבריו ז"ל דטובא איכא למשמע מיניה ועיין בח"י סי' תס"ב ס"ק ה' ומ"ש בה"ט בשם הט"ז עיין במקום שמואל סי' י"ז שחולק על הט"ז ודעתו דמומר שקנה חמץ מותר לחזור ולקנות ממנו ולאכלו בעצמו דלענין זה לא אמרינן אע"פ שחטא כו' ע"ש ואין לסמוך כלל ע"ז וראיותיו דחוים לענ"ד והעיקר כפוסקים ראשונים ואחרונים דהוי כישראל לכל מילי ואין לזוז מהוראת הט"ז ז"ל ועיין במשבצות זהב לענין למכור לנכרית אשת מומר ונראה שהכל לפי הענין אם בדיניהם יש לה רשות לישא וליתן בפ"ע מהני המכירה ואם בדיניהם אין קנין שלה כלום ולא תצטרך לשלם הרי הוא עכ"פ באחריות הישראל ואסור. וקצרתי. וע"ש עוד כמה דינים בזה וכתב באשל אברהם שם דלכתחלה אין לעשות מומר לשליח למכור החמץ שלו ובדיעבד שרי ע"ש ועיין מ"ש לעיל משו"ת שב"י ח"א סי' ך':