פטורה.  עבה"ט ועיין בשכנה"ג דמי שיש לו אתרוג חייב ליתן עם הקהל ועיין בר"י בשם הא"ר שדחה דבריו אך הבר"י סובר שחייב בזו ככל צרכי צבור ובשם גאונים בתראי כתב דחיוב ליתן מחצה לפי ממון ומחצה לפי נפשות ולפי"ז היה נראה לכאורה דגם כשאינו בעיר חייב ליתן המחצה שהרי טעמא דמהרי"ל לפי שגובין לפי ממון וכיון שנאמר שחייב מחצה לפי נפשות אף דליתיה בעיר צריך ליתן המחצה ומכ"ש לפי דעת הבר"י דהוי ככל צרכי צבור ועיינתי בא"ר וראיתי שכ' ג"כ במקום שנוהגין ליתן החצי לפי נפשות משמע דחייב ליתן החצי אף דליתיה בעיר אך שוב עיינתי בגאוני בתראי שכתב שם תשובה זו בשם הב"ח ובדברי קדשו כתוב דלפי העולה שם דלמהרי"ל אף שצריך ליתן מחצה לפי נפשות מכל מקום מי שאין בעיר אין לחייבו כלל ובאשה שמכנסת עצמה לחיוב מצוה ולברך הוה בכלל הידור מצוה וצריכה ליתן לאותו חלק שגובין לפי ממון אבל לאותו חלק שגובין לפי נפשות היא פטורה ע"ש ולענ"ד המעיין במהרי"ל יראה דלא נחית להא רק ס"ל דלדעת מהר"מ גובין לפי ממון דס"ל דאף על גב שהמצוה היא חובת הגוף מכל מקום היא חובה שמוטל לעשותה בממונו ומי שאין לו ממון לקנות לו אתרוג הוא פטור ממנה וא"צ לחזור על הפתחים ומכ"ש כשיש לקנות אתרוג בדבר מועט שיהיה ראוי לצאת י"ח אלא שהקהל הם צריכים להדר המצוה כפי עשרם פשיטא שחיוב זה אינו רק על בעלי כיסים ולכך החליט מהר"ם לומר שגובין לפי ממון וע"ז כת' מהרי"ל שעתה שאינו בעיר שאין מקום לחייבו לפי ממון דהא ליתיה גביה חיוב הידור מצוה אין סברא שנתחייבנו לפי נפשות ודרך כ"ש קאמר דאפילו אי איתא בעיר שהיה מקום לומר שחייב לפי נפשות כיון שהוא חובת הגוף ואפ"ה חשבינן לפי ממון ומכ"ש אי ליתיה בעיר שאין מקום לחייב לתת כסף נפשות ערכו בעיר שאינו בה וגם לפי ממון אין לו שייכות במצוה כשאינו שם אך מכל מקום עכ"פ מבואר אף לפי מ"ש הב"ח לגבות חציו לפי נפשות אי ליתא בעיר אין אשתו חייבת כלל דהא הוא אינו שם ואין לדמות ללחי וקורה וכה"ג דכאן המצוה צורך שעה הוא וכיון שאינו שם בעת צורך המצוה לעצמו הוא פטור אף מלפי נפשות והאשה אם לא תרצה לברך א"צ ליתן בין החצי שלפי ממון ובין החצי שלפי הנפשות כמ"ש הב"ח בזה: