 אכילה: וכתב הלבוש על אותן שקובעין עצמן לשתות אחר ברכת המזון ואחר השתי' זמן מה נמשך שחוזרין ואוכלין סעודה שניה בלי הפסק ומברכין שנית לישב בסוכה נראה לי שטעות גמור הוא בידם שהרי לא הסיחו דעתם מישיבת סוכה שכבר בירכו עליה בסעודה הראשונה ומה שנהגו לקבוע ברכת לישב בסוכה על האכילה היינו משום שמסיחין דעתם מן האכילה ויוצאין מן הסוכה כמה פעמים וחוזרין לתוכה אבל היכא שישבו בתוכה כל היום למה יברכו עליה פעם אחרת עכ''ל. והסכים עמו המ''א עיין שם. אבל הט''ז חולק והאריך בראיות דאין נפקותא במה שהתעכבו שם או יצאו וחזרו דהא עיקר החיוב מצד קביעות האכילה וכיון שנגמר קביעות הראשון חייב לחזור ולברך על קביעות האכילה השניה. ומסיים שם כנ''ל פשוט ורבים נוהגין כן והדין עמהם וכ''כ מו''ח ז''ל בפשיטות ע''ש. עוד ראיתי להזכיר דבר פשוט שכל מה ששותין קודם האכילה כגון יי''ש בקביעות א''צ ברכת סוכה כי האכילה שיברך עליה אח''כ פוטר אפי' מה שלפניו והראי' שאף הישיבה והטיול שלפני האכילה נפטרו מכח האכילה שאחריה ק''ו בשתיה והרוצה לברך עליה בשתיה יש לו לחוש לברכה לבטלה ט''ז ועס''ק ה' מש''ש. ומ''א כ' ומיהו טוב שיאכל מעט בבוקר ויברך לישב בסוכה כדי שיפטר הישיבה והטיול עד אכילה אחרת אבל בלא אכילה לא יברך לישב בסוכה דלא כשל''ה ע''ש. ונ''ל דמי שבדעתו שאין אוכל פת כל היום וכ''ש מי שמתענה תענית חלום בסוכות חייב לברך על הסוכה בכל פעם שיכנס בו באותו יום לטיול כיון שאותו יום אין בו אכילת פת הדרינן לדין התלמוד דמברך בכל פעם שנכנס לישב בה ט''ז. ומי שהולך באמצע סעודתו לסוכת חבירו צריך לברך לישב בסוכה שנית דההליכה הוי הפסק. אם שכח לברך לישב בסוכה עד שאכל נ''ל דיברך אח''כ על מה שרוצה לאכול כו' ואפי' אכל כבר נ''ל דיכול לברך שגם הישיבה מן המצוה. מ''א ע''ש: