לאזניו  עבה"ט ועיין ביד אפרים מ"ש מדברי הבכ"ש בברכות ובר"מ פ' פנחס כתב בצלות' כל חד מצלי בחשאי דלא ישתמע קלא דיליה בצלותא לגבי דחברי' כו' משמע שאף חבירו העומד אצלו לא ישמע אך גדולה מזו כתב בזוהר פ' ויגש ובג"כ לא אצטריך ב"נ למשמע קלא בצלות' דמשמע שגם הוא עצמו לא ישמיע לאזניו וכתבו בשם מהר"מ דילונזאנו דאם הוא שמע אינו נענש אך אם השמיע לזולתו נענש אע"פ שלא השמיע הדברים רק הקול. דיקא נמי דקאמר דאישתמע קלא ולא אמר ומאן דשמע קלא עכ"ל והדיוק אינו כלום דמה היה לו לומר ומאן דשמע דמה איכפת ליה לשומע אין אנו מדברים רק במשמיע. וגם אין לדייק מזוהר פ' ויגש כלל די"ל שהכוונה שלא להשמיע קולו לאחרים. ותיבת למשמע צ"ל המ"ם בפת"ח או שנתחלף המ"ם באל"ף אך גם בשם האר"י ז"ל כתבו שלא ישמיע לאזניו ומי יבא אחרי המלך אך כתב במח"ב שאין זה אלא למישרים אורחותם כו' אמנם להמון מסתייע שלא ישמיע לאחר והנח להם לישראל כי לא נאמרו השיעורים הללו אלא למצניעיה' ע"ש והעיקר כזה שהכל לפי מה שהוא משער בנפשו שיש מי שאם לא נחתך היטב עד שיהי' הקול יוצא מן השפה ולחוץ ברוב סרעפיו אף שפתיו לא יניע או תתקפהו שינה ועכ"פ השמעת קול הברה בלי השמעת התיב' עצמה יכול לעשות אם א"א כענין אחר ולא נמנעו מלעשות כן אף אנשי מעשה המישרים אורחותם כשמרגישין בעצמם שאין דעתם מיושבת כ"כ שיוכלו לכוין בתפלת הלחש לגמרי: