השייכים.  עבה"ט וע' בשבו"י חלק ג' סימן ל"ו שבלילה שלפני המילה יש להחמיר בזמן הזה שפשטה כו' שמזלזל באבילות של ת"ב וראוי לעשות גדר ואני מורה להם היתר במקום שנהגו להתיר אחד לבד או בשר או יין ומאכלי חלב לעשות זכר לחורבן כדי להוציא מלבן של צדוקים. אבל ביום המילה שניהם מותרים בשר ויין לכל הקרואים ואפי' בשבוע שחל ט"ב דהיינו למנין עשרה מלבד קרובים פסולי עדות עכ"ל ועיין ביד אפרים הבאתי מדברי המג"א סי' תרמ"ד ע"ש ושוב ראיתי בבאר יעקב שכתב לאיסור והביא דברי המג"א סי' תרמ"ד גם כתב שכן מבואר בחוות יאיר סי' ע' שאינו סעודת מצוה וכן נראה מהש"ך יו"ד ס"ס קע"ח שכתב שאין איסור משום עורכים לגד שולחן כו' משמע דמצוה לית בי' וכ' שכמדומה שכך נוהגים בפ"פ דמיין שאין אוכלים בסעודה זו בשר ע"ש וע' בא"ר ס"ק ך"ו שאוסר ג"כ וע' בשכנה"ג שכ"כ בשם מהר"י ברונא וע' שם שנשאל גם על שלישי למילה ובתשובתו לא הזכיר מזה ונראה דב"י בפשיטות לאיסור שאינו מנהג פשוט כ"כ לעשות בו סעודה, וע' בשו"ת אור עולם סי' ט' שכתב דדוקא סעודת מילה בזמנה דוחה האבילות של בשר ויין שאינו רק מנהג אבל סעודת מילה שלא בזמנה אין לה שורש ועיקר בש"ס עוד דאפשר לעשות סעודה ממאכלי חלב ושאר משקים וקרוב אלי לו' דמי שאכל בשר ויין בסעודת מילה שלא בזמנה הוי כפורץ גדר כו' וענין השאלה היה שילד נימול שלא כהוגן שלא נתגלה העטר' וחזרו ומלו אותו בשבוע שחל ט"ב בתוכו אם מחויב לעשות סעודה ואם מותר בבשר ויין על סעודה זו ע"ש (ובמפתחות הס') ונראה שגם הוא אינו אוסר אלא בשבוע שחל ט"ב אבל בשבוע הקודם גם הוא מודה דמותר דקיל טפי וכמ"ש בעצמו שם סי' יוד הבאתי לעיל ס"ק ג' אך גם לענין שבוע שחל ט"ב אין המנהג כדבריו אלא אוכלין בשר ושותין יין בסעודת ב"מ שלא בזמנה כמו בזמנה והפריז על המידה כמ"ש שהוא כפורץ גדר כו' משמעות דבריו בכל סעודת מילה שלא בזמנה אך באמת כדבריו כן הוא באותן שלא היה אפשר למול בזמנם ונדחה מזמנו מחמת חולשת התינוק וכיוצא שאירע אונס שלא נימול בזמנו ושוב אחר שחזר לאיתנו או עבר האונס והגיע זמנו למול אלא שדוחין עוד במתכוון לימים אלו בכדי שיאכלו הקרואים בשר ויין לזה נקרא פורץ גדר אף בימים שקודם שבוע שחל ט"ב ומלבד זה הוא איסור גמור להשהות המצוה משעה שהגיע הזמן שיכולו למול התינוק והעושים כן בשביל אכילת בשר ויין או בשביל תענית בכורים בע"פ וכיוצא גדול עונם מנשוא וצריך למחות ולעכב ע"י ואף אם פתאום עברו ועשו כן אסור לאכול על הסעודה ההוא שגרמה לאיסור שהיית מצוה ויתבאר ביו"ד אי"ה ואפילו מי שלא נעשה בשבילו אסור ועיין בפסחים דף ק"ג ז' מנודין כו' ובתוס' שם דוקא שיש שם אנשים מהוגנים כו' ע"ש. אבל אם לא היה אפשר למול מקודם עד שהגיעו ימים הללו אפי' הוא שבוע שחל ט"ב יש להתיר לאכול בסעודה בדין מילה בזמנה ממש כיון. שלא נעשה במתכוון והסעודה היא באה בשביל שמחת המצוה שקיים היום והרי קיים היום מצות מילה שהיתה מוטלת עליו חובה ומה בכך שהיא שלא בזמנה כיון שהיה אנוס ולא היה יכול לעשות קודם לזמן הזה, וכן מבואר להדיא בסי' רמ"ט במג"א ס"ק ה' דבמילה שעבר זמנה מחמת חולי כשמל אח"כ מיקרי זמנה קבוע דכל שעתא ושעתא זמניה הוא שאסור להניחו ערל ולכן מותר לקבוע הסעודה בע"ש ע"ש ותימה אך העלים עין מדברי המג"א תקס"ח ס"ק יו"ד ועיין לקמן סי' תקנ"ט באשל אברהם שכתב בשם פרי הארץ להחמיר במילה שלא בזמנה ומשמע בנדחית אף מחמת אונס ומ"מ נראה דאף דשם יש להחמיר דלענין לבטל התענית ט"ב מחמת היו"ט שלו י"ל כיון שאינה בזמנה לא מהני לבטל התענית אבל לענין חומרת בשר ויין בימים אלו שהוא ממנהגא בעלמא אין להחמיר ואפילו שלא בזמנה מ"מ סעודת מצוה היא ומותרי' בבשר ויין ולא גרע מסיום מסכת דאף דגם בסיום מסכתא אין לעשות כ"א כשנזדמן לו דרך למודו כסדורו מ"מ פשיטא דסעודת מילה אף שלא בזמנה מחמת אונס עדיפא, וע"ש באור נעלם שכתב דסעודת מילה בזמנה היא מצוה דאורייתא והביא מדברי רש"י בנדה דף ל"א שלא יהיו הכל שמחים שאוכלים ושותים בסעודת ברית מילה כו' ומ"ש בשם רש"י שלא אבל על סעודת מילה ביום וא"ו משום דלא אתי דרבנן כו' היינו לאכול על הסעודה הוא דרבנן (ודבריו תמוהין דאם לאכול על הסעודה אינו דאורייתא למי מתוקן הסעודה דאוריי' ומי ליכול שירותא וגם מ"ש בשם רש"י ליתא והוא מהר"ש רבו של השל"ה כמבואר במג"א סי' רמ"ט ע"ש, ואפשר שט"ס הוא וצ"ל מהר"ש אך לא משמע כן בדבריו ע"ש) ומשיג על תשוב' בית יעקב סי' ע"ג דסעודת מילה אפי' בזמנה הוי דרבנן ע"ש וליתא דודאי גוף הסעודה אין עיקר בדאורייתא כלל כמבו' בב"י סי' רס"ה בשם הר"ד אבודרהם ועיין בפר"ח א"ח סי' קל"ה ובבר"י סי' קל"א באורך וע"ש שכ' שראה באבודרהם גופי' דמייתי מנדה וכ"כ במנורת המאור וכתב הוא ז"ל שלא מצא בנדה כו' ע"ש ונראה שכוונת האבודרהם לדברי רש"י דף ל"א ולפי שאין זה מקומו קצרתי: