שביטלו.  עבה"ט ועיין בשער אפרים סי' ד' באחד שלא מכר יי"ש שלו בע"פ והורה לו המורה שצריך לשפכן קודם הלילה והוא לא עשה כן אלא קודם הלילה נתן לישמעאל אחד במתנה ושוב אחר הפסח החזיר לו הישמעאל והוא הפ"מ ודעתו לאסור ושם בהגהת בן המחבר צידד להלכה בק"א שם כתב מה שהשיב לו בעל א"ר וגם בן המחבר הודה לו שיש להחמיר למעשה ועיין לעיל ס"ק ח' שכתבתי בענין זה מתשובה שבסוף תורת השלמים ועוד כמה תשובות שהבאתי שם מענין זה ועיין בספר באר יעקב סי' תמ"ז בתשובה שכתב שם מענין היי"ש שנשתהה עד אחר הפסח ועיין בעה"ג סי' ק"ה במי שיש לו חמץ בבית שע"הפ והוא ידוע שבא לב"ד לשאול אע"פ שיש לו עדים שהפקירו אסור אבל הוא לעצמו שיודע בעצמו האמת שהפקירו הפקר גמור והוציאו מלבו לגמרי ודעתו שאחר הפסח יחזור ויזכה בו מ"מ יכול הוא לזכות בו ע"ש ועיין בשו"ת פ"י שבדפוס סי' י"ג במ"ש זה עשר שנים כו' ובשו"ת פ"י כת"י סי' ה' האריך בראיות לסייע להרמב"ם דחמץ הידוע לא מהני ביטול ועיין בפר"ח ושאגת אריה ושאר אחרונים שכיוונו לקצת ראיות להגאון ז"ל וכתב בשו"ת ושב הכהן סי' ד' באחד שמכר חמצו לגוי קטן אז אם הנכרי קנה החמץ ע"ד הנהוג בזמנינו לצאת כל הדיעות ליטול כסף ולהשכיר או למכור לו מקום שעומד בו החמץ תליא בפלוגת' הרמב"ם והראב"ד אם קטן קונה בשכירת מקום ודברי התוס' והרא"ש נראה שסוברים כהרמב"ם דקנה ואם כן יש לסמוך ע"ז דיעבד בפרט באיסור חמץ שע"הפ דרבנן ע"ש. וכתב בשו"ת חיים שאל ח"ב סי' ל"ח בשם ספר דרך המלך שמי שבידו חמץ שע"הפ ואתו אחריני למיכל מיניה אשר לא ידעו אם הוא חמץ שע"הפ דלדידהו לא שייך קנסא א"צ להגיד להם שלא יאכלו וחכם א' חולק ע"ז והסכים עמו בעהמ"ח שחייב להודיע והביא ראיה ממרדכי פרק קמא דיבמות ועיין ביו"ד סי' קי"ט: