ובעל ברית.  עבה"ט ועיין בפמ"א ח"ג סי' ל"ז שהשיג על הבה"ט וכתב שאין לדייק מדלא כתב היתר לגלח ודוק לאידך גיסא דלא כתב איסור י"ל דסמך על מ"ש להתיר ללבוש לבנים ה"ה לגלח כיון שנוהגים לגלח לפי שיו"ט שלו היא ובמח"ב כתב בשם שו"ת זרע אמת שדעתו לאסור תספורת ולבישת לבנים בשבוע שחל ט"ב בתיבה והשיג על הפמ"א וכ' דרמ"א לא התיר רק בגדי שבת אבל לא לבנים כו' אך בשם בני יהודה כתב לאסור בתספורת ולהתיר בלבנים ע"ש במה"ב אות ה' ועיין בשו"ת אור נעלם סי' יו"ד שכתב ט"ב ביום א' והמילה ביום ה' שלפניו כיון שאין שבוע שחל ט"ב ואין איסור מדינא דגמרא יש להתיר למוהל ובעל ברית להסתפר לכבוד המילה. ועיין בפמ"א שם שהשיג על הבה"ט שהבין מ"ש ביו"ד סי' שצ"ד לגלח קאי על תספורת הראש ז"א דקאי על גילוח צפרנים, וכן בד"מ לא הזכיר לגלח וכן בלבוש כו' ובחנם השיג עליו שהרי הבה"ט סיים בה ועיין מ"ש באר הגולה ובבאה"ג שם ביו"ד כתב שם שבד"מ לא הזכיר לגלח ואולי דאצפרנים קאי כו' ובבה"ט שם הביא דברי הלבוש וכתב שבבאה"ג הקשה ע"ז שהול"ל ולגלחם כו' ע"ש:  (וע' בא"ר וא"ז שמשם העתיק הבה"ט אלא שהשמיט מ"ש שם דהך דסי' שצ"ג ביו"ד קאי אצפרנים לפי שהראה מקום לבה"נ. וע"ש בא"ר וזוטא דקודם שבוע שחל ט"ב יש להתיר תספורת ג"כ ואם חל בשבת ונדחה הכריע בהפוסקים שאין לו דין שבוע שחל ט"ב ע"ש) (וע"ש בפמ"א שכתב להליץ בעד המנהג שהאבלי' הם שושביני' להכניס לחופה ולאכול שם שהט"ז כתב שאין להתיר לאכול שם וכ"ש המקילין יש להם על מי שיסמוכו אדברי הרא"ש פרק החולץ כו' ואף דשאר אבלים נהגו לאיסור מ"מ שושביני' חשיבי להו מצוה רבה כו' לכך נהגו להקל ע"ש, ובמדינתינו נוהגים להחמיר כדברי הט"ז רק כשהם קרובים הם כמשמשין בתוך הסעודה כמו בעלי הסעודה ואוכלים אח"כ עמהם ומ"מ אין ראוי להיות שמה לשמוע בנגון המנגן בכלי שיר ומכ"ש באבל על אביו ועל אמו או אשה על בעלה אע"פ שהיא משמשת שמה יש להם למנוע מלשמוע בקול שרים ושרות) ועיין בי"ד סוף סי' שצ"א לענין גילוח צפרנים לטבילה בט"ז וש"ך שם ונה"כ שם ומ"ש המג"א שהמכניס והמוציא התינוק אינו בכלל זה ה"ה ומכ"ש שאר בעלי כבודים שמושיטין התינוק מזה לזה וגם אותן המניחים על כסא של אליהו ז"ל וכן המניחים על ברכיו של הסנדק או המחזיק התינוק בעת אמירת אשר קידש ידיד כו' וקצת הי' נראה להקל להנותן על ברכי הסנדק לפי שרגלי הסנדק דומין למזבח (ומ"ש ביו"ד סי' רס"ה דהוי כמקטיר קטורת עי' בתשובת נ"ב סי' כ"ו שכתב ליישב דלא תיקשי על מ"ש מהרי"ל שאין ליתן לסנדק א' שני בניו מטעם זה דלמא יש קפידא על הסנדק ולא ע"י המוהל שאם רגלי הסנדק הם כמזבח קטורת א"כ המוהל הוא במקטיר הקטורת כו' ע"ש ולכאורה קשה אהא גופא דסנדק שדומה למזבח מה"ת לו' שלא ישנה בו לפי שמעשרת דלא אשכחן הכי אלא גבי מקטיר ויליף לה מדכתיב ישימו קטורה כו'. ומ"מ יש סמך לזה ממ"ש ביומא דף מ"ג ר"י או' לא היה פייס למחתה כו' ס"ד כיון דלא שכיחא ומעתרא נתקין ליה פייס בפ"ע כו' אלמא דאף המחתה שנותנין עליו הקטורת מעתרא ג"כ כמו הנותן הקטורת) אבל לא ראיתי נוהגין כן ופ"ק בראד נוהגין שאבי הבן הוא המניח את התינוק על רגלי הסנדק ומנהג יפה הוא ואבי אבי הבן ואבי היולדת ג"כ נוהגים להקל וללבוש בגדי שבת הם ונשיהם וכמדומה שנוהגין להקל גם שאר קרובים אשר דרכם אם היה בימים אחרים ללבוש בגדי שבת הם לובשים גם עתה וצ"ע בזה. ונראה שצער הוא לאבי הבן והיולדת כשאין מתערבים בשמחתם הקרובים האלה בלבישת לבנים ולשאר קרובים יש להחמיר ועיין מח"ב בשם זרע אמת שבעל ברית אסור ללבוש בגדים חדשים בשבוע זו ונשים הנושאות את התינוק לבה"כ והמושיט' את התינוק לבה"כ של אנשים שקורין קוואטיר שאפט לובשין ג"כ בגדי שבת כיון שאין להם מצוה אחרת במצות מילה רק זו לבד ועיין בפ"מ: