חייב לבערו.  עיין בה"ט ועיין בשו"ת שאגת ארי' סי' פז וע"ח דלא מהני ביטול והפקר בחמץ של אחרים שקיבל עליו אחריות ואין דרך זה מוציאתו מידי ב"י וב"י ואין לו תקנה אלא שריפה או לייחד לו בית או לעשות לו מחיצה י' טפחים קודם פסח. וכתב בסי' עט ובסי' פ' שאם לא עשה תקנה זו דיחוד בית או מחיצה עד תוך הפסח אסור בהנאה לאחר הפסח אבל אם עשה התקנה בע"פ אחר שש אע"פ דאפי' בשל נכרי וקע"א איתי' בעשה דתשביתו משש ולמעלה מ"מ אע"פ שעבר עשה דהשבתה שרי בהנאה לאחר הפסח וע"ש שכתב דלענין שלא יעבור בב"י מה"ת סגי במוציא חמצו מרשותו אפי' תוך הפסח אבל לענין עשה דהשבתה לא מהני לי' אפי' מה"ת עד שיבערנו כו' ע"ש סי' פג וסי' פד ע' בשו"ת בית אפרים סי' מא מ"ש להציל את הארי החי הגאון ז"ל ממה שהשיג עליו שארי הגאון ני' בפתיחת ספרו מקור חיים וע' שם בסי' לז באחד שמכר חמצו ובתוך הפסח הלך אחד מאנשי הבית למרתף ולקח הברז' מחביות יי"ש ושפך ממנו אל כלי והעמידו במקום מוצנע שיהיה לו לשתות אחר הפסח. ואחר הפסח שחזר הישראל ולקח מהנכרי מצא הבעה"ב הכלי עם היי"ש ולמיחש מיבעי' דמדאגבי' האיש ההוא קנאו ונתחייב באחריותו וע"פ כמה צדדי היתר המבואר שם באורך נראה להקל בהנאה עכ"פ לא בשתיה כיון שאינו הפ"מ ולרווחא דמלתא יש לערבו חד בתרי דהיתרא ולמכרו כך ובהפ"מ אפשר להתירו אף בשתי' ע"י תערובות חד בתרי וע"ש בבית אפרים סי' לח בנכרי שגנב חמץ מישראל קודם הפסח ובתוך הפסח השליכהו בלילה לפני בית הישראל ולא רצה הישראל ליטלו ונטלוהו למבצר ואחר הפסח החזירוהו לו יש לצדד להתיר אך אין להתיר רק בהנאה ולא באכילה וע"ש בשו"ת נ"ב מ"ת סי' ע"ז באחד שגבה חוב מא"י ע"י פקידת השר שבא תוך הפסח לקחת מהנכרי בעד החוב כל הנמצא ובתוך הנמצא היה דגן ואת הכל לקח ואחר הפסח העידו יהודים שאותו דגן היה מתחתית הבור ומרוחצים והא"י אומר שמרוצה ליקח בחזרה וליתן דמים תמורתו והעלה בהפ"מ להתיר להחזירו להא"י ולקבל הדמים ובתנאי שהדגן לא היה ניכר בו בקוע וגם דוקא אם בשעה שלקחם לא הרגיש שהם רחוצים והוי משיכה בטעות אבל הדגן עצמו אין להקל להתירו אפילו בכה"ג ע"ש: