ובכרכשות.  ע' באר היטב מ"ש בשם מ"א ומזה רצה מוהר"ר מענדלין לאסור אפי' להשהותן ובתשובת שב יעקב י"ט למד סניגור על מנהג ישראל דלא קפדינן כלל למכרם ק"פ אפי' הנעשים עם שומים הנחתכים בסכין חמץ. מהא דאיתא בהג"ה עצמה וז"ל וה"ה אם נתערב משהו מדברים אלו כו' שאין להחמיר בתערובת ע"ש וכ' המ"א הטעם דהוי נ"ט בר נ"ט ועוד שמא לא היה הכלי ב"י. ומ"מ צ"ע דעכ"פ יש לסמוך בדיעבד אסתם כלים שאינם ב"י ונ"ט בר נ"ט כו' ומסיק דמ"ש רמ"א אם נתערב משהו היינו משום שומן דודאי כשנתערבה הרבה אסור הוא שיש לחוש לפרורי חמץ שבתוכה אבל יין מבושל כו' ע"ש. נמצא אף שאין ס' נגד החמץ בכלי שנתבשל מותר כי נתערב בפסח הואיל וסתם כלים אינם ב"י והוא נ"ט בר נ"ט ממילא מותרים להשהותן דהנה ע"כ איסור משהו אפי' בב"י קיל מכלי שאינו ב"י ושאין ס' נגד האיסור ע' י"ד ס"ס צ"ט וסי' ק"ב ס"ה ואף דהט"ז שם חוכך להחמיר מ"מ עכ"פ הסברא היא ברורה וא"כ כיון דנ"ט בר נ"ט באינו ב"י אפילו באינו ששים נגד איסור מותר מכ"ש במשהו אפי' ב"י היכא דהיא נ"ט בר נ"ט דמותר באחרון של פסח וה"ה להשהותן וא"ל דחורפיה מחלי' ליה לטעם חמץ מ"מ לענין הבליעה הוי רק משהו עיין תוס' פכ"ש. ואף דקי"ל סתם סכין שמנונית טח על פניו מ"מ אין מסתמא חמץ ע"פ ועיין בד"מ מ"ש בשם ת' הרא"ש בבצל שחתכו בסכין דלא חשש כלל להיותו חמץ טח ע"פ ועמ"א ס"ק ל"ז. ועוד בלא"ה יש טעם מנהג משום דהרבה פוסקים ס"ל דשום וכיוצא לא מיקרי דבר חריף ע' י"ד ריש סי' צ"ו ויש עכ"פ לסמוך עליהן ולהשהותו בפרט באיסור משהו ע"ש: