אחד לימין וכו'. וכן בכל תענית ציבור עי"ל סי' תקס"ו והש"ץ אומר בקול רם כל נדרי ושנים שעמו בקול נמוך דתרי קלי לא משתמעי אבל מ"מ יאמרו הג' ביחד וגם כל הקהל יאמרו בנחת עם הש"ץ והנה בנוסח שלנו פתח בלשון יחיד ואח"כ בלשון רבים ע"כ נראה שהוא משובש וכצ"ל ודאסרנא על נפשאי ובסוף יאמר נדראי לא נדרי ואסראי לא אסרי ושבועתי לא שבועות (רמ"י) ותמיה טובא דאף לפי דעתו של מהרמ"י מה חשש בזה שאומר בסוף לשון רבים אף על היחיד ובעל נפשתנא ודאי ל"ק מידי דהנפשות רבים נפש רוח ונשמה ואע"פ דתחלתו לשון יחיד מה בכך ומ"ש שכל יחיד צרך להתנות לעצמו ליתא דאף דאת"ל דע"י שליח לא יכול להתנות מ"מ רבים שהסכימו על שום תנאי ואחד מהם אומר בפי' כך וכך התנינו וקיימנו עלינו מועיל דין הסכמות ולא מטעם שליחות ועוד נראה דהעיקר הוא לומר דנדרנא ודאישתבענא כמ"ש הרא"ש ורבינו הסמ"ג והגהת מיימון (ב"ח) ומקרוב הגיהו מקצת מחזורים בדפוסים דאינדרנא ע"פ המנהגים והוא לשון יחיד ולא נהירא אי נמי דאף בעל מנהגים סובר דאידרנא הוי לשון רבים והא' לא תורה כי אם על העתיד והנו"ן יורה על רבים כללו של דבר שאין לשנות בלשון כל נדרי כל עיקר דכל לשונו הוא בלשון רבים והש"ץ הוא שמתיר הנדרים להבא מדין תנאי כנ"ל. ונסלח לכל עדת ב"י נהגו לומר בקול רם (מרדכי) ולא יאמר כנתו' ונסלח וגו' הגהות מיימוני לדעת ר"ת וכ"כ מהרי"ל ואבודרהם: