Spomienka na deportácie v roku 1941 v pobaltských štátoch
Predseda
Tento mesiac si pripomíname 70. výročie masových deportácií vykonaných sovietskymi orgánmi v pobaltských štátoch, ktoré okupovali od roku 1940. Hlavným cieľom týchto deportácií bolo zbaviť Estónsko, Lotyšsko a Litvu sociálnej a politickej elity. Eliminovali sa vedci a zástupcovia politických kruhov a tiež ľudia, ktorí boli známi svojím slobodným myslením. Dnes je našou spoločnou povinnosťou uctiť si pamiatku na státisíce obetí sovietskeho teroru v pobaltských štátoch a čo najdôraznejšie odsúdiť totalitný režim a zločiny proti ľudskosti, ktoré spáchali jeho vodcovia. Utrpenie dodalo litovskému, lotyšskému a estónskemu národu odhodlanie a silu o polstoročie neskôr bojovať za nezávislosť a vrátiť sa do zjednotenej Európy.
Chcel som vám tiež pripomenúť, že 22. júna, teda o dva týždne, bude 70. výročie útoku hitlerovského Nemecka na Sovietsky zväz. Tento útok znamenal prerušenie predchádzajúceho spojenectva a tajnej zmluvy medzi Hitlerom a Stalinom z augusta 1939, ktorá rozdelila Európu. Máme teda niekoľko dôležitých výročí, ktoré by sme si mali pripomenúť a ktoré by si mala pripomínať Európa. Verím však, že prítomnosť našich kolegov poslancov z Litvy, Lotyšska a Estónska je dôkazom toho, že Európania dokážu poraziť nepriazeň osudu a prekonať obrovské napätie. Sme preto veľmi radi, že tu s nami kolegovia poslanci môžu byť, a to najmä dnes.
Tunne Kelam
v mene poslaneckého klubu PPE. - Ďakujem vám za milé slová solidarity, pán predseda.
Pred 70 rokmi bolo približne 50 000 príslušníkov litovského, lotyšského a estónskeho národa brutálne deportovaných z vlastných domovov v Sovietmi okupovaných pobaltských štátoch. Ak by sme chceli toto číslo prirovnať k situácii Spojeného kráľovstva či Francúzska, 50 000 ľudí z celkového vtedajšieho počtu 5,5 milióna obyvateľov týchto troch pobaltských štátov by zodpovedalo 432 000 občanov deportovaných zo Spojeného kráľovstva alebo 363 000 osôb deportovaných z Francúzska. Nič také sa, našťastie, v týchto krajinách nestalo.
Ako povedal pán predseda, už v máji 1941 sa sovietske vedenie rozhodlo vyčistiť Litvu, Lotyšsko a Estónsko od protisovietskych živlov v politickej a hospodárskej elite. Deportovaných obyvateľov prevážali vo vagónoch pre dobytok na sovietsku Sibír a na ďaleký sever, kde mali čeliť hladu, zime a núteným prácam. Muži boli odlúčení od svojich rodín a odvlečení do väzenských táborov, kde mnohí z nich zomreli alebo boli popravení. Na mnohých miestach zahynulo takmer 50 % deportovaných osôb.
Deportácie v roku 1941 zasadili zničujúcu ranu demokratickej občianskej spoločnosti. Toto plošné násilie spôsobilo obetiam hlbokú psychickú traumu, ktorá vyvolala dlhotrvajúce obavy, potlačované emócie, autocenzúru a nečinnosť. Viedlo to k pocitu, že spravodlivosť nikdy nezvíťazí. Ako povedal držiteľ Sacharovovej ceny Sergej Kovalev, niet pochýb o tom, že v modernej terminológii boli tieto činy zločinmi proti ľudskosti. Pripomenutie si deportácií v pobaltských krajinách po 70 rokoch je preto možnosťou lepšie porozumieť tomu, že vaša minulosť je aj našou minulosťou a naopak. Dôkladné vedomosti o zločinoch proti ľudskosti z roku 1941 by sa mali stať neoddeliteľnou súčasťou našej spoločnej európskej histórie.
Vážené kolegyne a vážení kolegovia, chcel by som sa vám všetkým poďakovať za pozornosť a solidaritu, ktorú národy pobaltských krajín očakávali dlhé roky.
(potlesk)
Hannes Swoboda
Dnes si osobitne pripomíname vyhostenie a masové deportácie z pobaltských štátov. Toto vyhosťovanie patrí medzi najtemnejšie udalosti európskej histórie. Minulé storočie sa neoznačuje za storočie vyhosťovania bezdôvodne. Dnes preukazujeme úctu všetkým obetiam týchto neľudských činov.
V tomto zmysle žiadame o riadne vyšetrovanie sovietskej histórie a zvlášť zverstiev stalinizmu. Dnešné Rusko by to nemalo vnímať ako politický útok, ale ako poskytnutie podpory v súvislosti s poznávaním vlastnej histórie, ktorú presne ako v ostatných európskych krajinách charakterizujú pozitívne aj negatívne obdobia.
Tak ako si dnes pripomíname obete z pobaltských štátov, myslíme však aj na Arménov, ktorí boli vyhostení z Turecka na začiatku minulého storočia. Pripomíname si takzvanú výmenu populácií medzi Tureckom a Gréckom. Deportácie v Európe dosiahli vrchol hlavne v polovici storočia v dôsledku nacistického režimu a komunistického režimu Sovietskeho zväzu. Vyhosťovanie, ktoré nasledovalo po druhej svetovej vojne, zanechalo hlboké rany. A práve také hlboké rany zostali aj po vyhosťovaní počas vojny v bývalej Juhoslávii.
Nesmieme však zabudnúť na to, že vyhosťovanie bolo charakteristické aj pre mnohé prípady koloniálnej nadvlády. Musíme žiadať o vážnu rozpravu o rozličných formách vyhosťovania a jeho údajných dôvodoch. Jej súčasťou by malo byť aj vyšetrovanie viny a jej potrestanie, pokiaľ to bude v danom prípade možné, ako napríklad v prípade Mladiča. Presvedčivou odpoveďou na túto otázku je však zjednotenie Európy najmä s nezávislými pobaltskými štátmi a jasný záväzok pokračovať v procese zjednocovania Európy, ktorý sa ešte neskončil. Táto historická úloha je niečo, čo sme dlžní nielen sebe, ale hlavne obetiam mnohých prípadov vyhosťovania, ktoré sa v Európe vyskytli. Mnohí politici zo všetkých európskych krajín z Východu aj Západu pracovali na tom, aby tento cieľ splnili. Jedným z príkladov je deklarácia z Gdanska, ktorú podpísal poľský prezident Kwaśniewski a nemecký prezident Rau.
Keďže sa chceme poučiť z minulosti, musíme byť obozretní a tiež dávať pozor na prvé signály prebiehajúceho vyhosťovania, tak ako napríklad v prípade Rómov. Je potrebné odmietnuť všetky vyhlásenia podobné tým, ktoré tvrdia, že musíme arabských prisťahovalcov poslať v člnoch späť za Stredozemné more, a musíme sa brániť pred tými, ktorí chcú zastaviť naše úspechy v podobe Európy bez hraníc a vrátiť nás späť k úzkoprsému nacionalizmu.
Vyjadrime úprimnú úctu všetkým obetiam vyhosťovania a deportácií a zjednoťme sa, pokiaľ ide o náš záväzok pokračovať v zjednocovaní Európy ako jedinej skutočnej záruky proti politike, ktorá počas minulého storočia priniesla toľké utrpenie obyvateľom Európy a aj iných krajín. Nikdy nesmieme zabudnúť.
Nikdy sa to nesmie zopakovať. Tieto výzvy boli predložené hneď po 2. svetovej vojne. Dnes sú stále rovnako platné a najlepšou odpoveďou na ne je zjednotená Európa.
(potlesk)
Leonidas Donskis
Deportácie obyvateľov pobaltských krajín v roku 1941 boli jednou z najdramatickejších a najtragickejších udalostí 20. storočia. Tento úder pre Litvu, Lotyšsko a Estónsko, ich politické spoločenstvá a civilizovaný život vo všeobecnosti izoloval tieto národy a krajiny na päť desaťročí. Bol to rovnako silný úder pre európsku solidaritu a európsku súdržnosť. Táto izolácia sa skončila až v roku 1991, keď bolo konečne možné hovoriť o tomto zlomovom momente v histórii pobaltských národov. Skutočný koniec rozdeleniu Európy však priniesol až rok 2004, keď pobaltské krajiny vstúpili do Európskej únie. Zámerné deportácie nevinných - zvyčajne najvzdelanejších a najpokrokovejších - občanov tvorili neoddeliteľnú súčasť sociálneho inžinierstva Stalinovej éry a znamenali boj proti jednotlivcom a národom, ich pamäti a dôstojnosti. Napriek tomu môžeme zakončiť túto rozpravu v optimistickom tóne. Skutočnosť, že dnes môžeme hovoriť o 70. výročí deportácie nevinných ľudí z pobaltských krajín a že ju priznávame, vracia Európe jej hrdosť, solidaritu a našu spoločnú politickú pamäť.
Roberts Zīle
Deportácie z pobaltských štátov 14. júna 1941 a ich druhá vlna v marci 1949 viedli k dlhoročnému útlaku tisícov nevinných ľudí a k ich ponižovaniu na Sibíri v táboroch smrti. Európska a svetová verejná mienka však dodnes túto skutočnosť neuznala. Od 2. svetovej vojny uplynulo už viac ako 65 rokov. Odporné zločiny proti ľudskosti, ktorých sa dopúšťal hitlerovský totalitný režim, boli identifikované a potrestané už dávno. Genocída stalinistického režimu v okupovaných východoeurópskych krajinách, ako aj v samotnom Rusku, sa však v niektorých moderných politických kruhoch považuje za tému, o ktorej je najlepšie nehovoriť. Dokonca ani Európska únia dostatočne neposúdila tento problém. Zločiny komunistického režimu zanechali dlhodobé nepriaznivé následky na psychike ľudí v pobaltských štátoch. Chcel by som citovať slová Alexandra Solženicyna, ktorý povedal, že komunistický systém bol založený na klamstvách a terore a bol to zmrzačený systém neprijateľný pre ľudskú povahu. Zničil morálne hodnoty, tradície, solidaritu a sebadôveru ľudí. Prečo naši krajania musia stále počúvať moskovskú rozprávku o tom, že v skutočnosti nebola v pobaltských krajinách žiadna okupácia, že pobaltské krajiny neboli okupované v dôsledku Hitlerovho paktu (pakt Molotov-Ribbentrop) a že to bola socialistická voľba pobaltských krajín, ktorú urobili v lete v roku 1940? Prečo musím s našimi krajanmi stále počúvať rozprávku o "oslobodení" od týchto deportovaných osôb, ktoré boli najvzdelanejšími a najlepšími ľuďmi v pobaltských krajinách? Žiadam preto Európsku komisiu, aby všemožne podporila riadne vyšetrovanie zločinov komunistického režimu, o ktoré žiadali ministri spravodlivosti niekoľkých členských štátov vrátane všetkých pobaltských štátov, a aby dokončila túto nevyriešenú úlohu hodnotenia zločinov všetkých totalitných režimov. Ďakujem.
Franz Obermayr
(DE) V nemecko-sovietskom pakte o neútočení sa Hitler a Stalin dohodli na svojich sférach záujmu v strednej Európe a následky boli ničivé zvlášť pre pobaltské štáty. Tak ako to Sovieti urobili v Bielorusku, aj v pobaltských štátoch čoskoro plánovali deportácie vedúcich skupín spoločnosti, pričom prvé masové deportácie sa uskutočnili v noci z 13. na 14. júna. Bez predchádzajúceho upozornenia a bez vzneseného obvinenia boli ľudia vytrhnutí zo svojich domovov.
V roku 2002 estónsky parlament označil deportácie za zločin proti ľudskosti. V Estónsku je 14. jún národným pamätným dňom. Je to deň pamiatky a smútku, ale znamená aj uznanie súčasného demokratického a nezávislého Estónska. V Európe a na celom svete upozorňuje 14. jún na často zabúdané utrpenie malých štátov a národov zvlášť v štátoch bývalého Sovietskeho zväzu.
Predseda
Rozprava sa skončila.
