הבועה שלא התנפצה | הסיפור האמיתי והמזעזע של
פוסט קודםפוסט מתורגםפוסט הבאחמש מילים
4 תגובות “הבועה שלא התנפצה”
27 בפברואר 2007 בשעה 8:56
זה ממש משונה. אני ראיתי את הסרט באותו סינמטק, כנראה, כמו חברך, ואני זוכרת תחושה של bring it on מהקהל. כזו של: לא משנה מה תראו, כבר היינו שם ושאפנו את זה. יכול להיות שהייתי בהקרנה לאנרכיסטים מהממים בלבד ולא סיפרו לי?
ובכן, שמעתי עדויות דומות מעוד שני אנשים. כך שהנקודה שלי עדיין עומדת.
27 בפברואר 2007 בשעה 11:46
אם האפקט הנ"ל הוא כזה חלק מרכזי מהסרט, הסרט נשמע מעצבן כמו קורס אוניברסיטאי על פורנו.
יאוזה הגיב:
20 במרץ 2007 בשעה 12:24
כן, לך לראות את הסרט בסימנטק, אבל לא מהסיבה שציינת – המסך הגדול מיטיב עם הסרט עצמו.
אגב, זה סרט על ניו יורק ועל ניו יורקים, ובעיקר על אנשי השוליים של ניו יורק, אבל לא אקסקלוסיבית – וכיף להכיר אותן, גלריית דמויות מהממות שבכולן התאהבתי. מה אפשר לומר, עוד סרט של ג'ון קמרון מיטשל שהתאהבתי בו.
כך הרסה הספרות את חיי נרטיב פוליטיקה עיתונות נמען אינטרטקסטואליות פרודיה עולם מיוצג ז'אנר שירה פמיניזם קולנוע להשמיד את האינטרנט שפה פרויקט פורנו זן ספרות פרויקט מרחבים ההם - הרצאות שיח היסטוריה גוף פרויקט מחאה זהות גוגל ארצות הברית כתיבה אקדמיה פרויקט עבודה מחאת האוהלים תקשורת מיכאיל באחטין שמאל מוזיקה כיבוש ז'ורז' פרק טלוויזיה 12 דקות פרויקט חינוך ייצוג נרטולוגיה אינטרנט ספרות עברית קומיקס אמנות בלוג פוסטמודרניזם מסמן דובר סמיוטיקה