3. קרן הצדקה המרכזית לישראל
הנתבעת 3 (להלן: הקרן) הזמינה מסע פרסום מהתובעת באמצעות נציגה, הנתבע 1. המחאות שהועברו לתובעת מכח ההסכמה שבין הצדדים לא כובדו. חלקן הומרו בתשלום אחר, ושתיים נותרו ללא כיסוי. על רקע זה הוגשה התביעה שבפני, במסגרתה נטען לאי תשלום של הסכומים שבהמחאות שחוללו, חיוב בעמלות עבור המחאות אלה ובקנס המהווה "פיצוי מוסכם" בגינן, והפרשי שער. לאחר ניכוי סכום הפרסומים ש"נעצרו" על ידי התובעת, עמד סכום התביעה על 53,675 ₪. כן תבעה התובעת פיצוי בגין עגמת הנפש שנגרמה לה, ואת תשלום המע"מ (אך לא מהקרן, שמקום מושבה בחו"ל). הקרן טענה לכשלון תמורה מלא או חלקי בגין אי ביצוע הפרסומים, ותלתה את האשמה בהיפרדות החבילה בתובעת.
לאחר שהוגשו תצהירי עדות ראשית ונקבע מועד לשמיעת הראיות הסכימו הצדדים להצעה שהועלתה בקדם המשפט להסמיך את בית המשפט לפסוק על דרך הפשרה בהתאם להוראת סעיף 79א לחוק בתי המשפט [נוסח חדש], התשמ"ד-1984. בהתאם להסכמה זו ינתן פסק-הדין בעניינה של הנתבעת 3 לבדה. אם זו תבצע את פסק-הדין בתוך 30 יום ממועד מתן פסק-הדין, ינתן פסק-דין הדוחה את התביעה כנגד הנתבעים 1 ו-2. אם לא תעמוד הנתבעת 3 בחיוביה, יחודשו ההליכים בתביעה במלואם. בהתאם להסכמה זו הוגשו סיכומי הצדדים, כאשר סיכומי הנתבעים מוגשים היום.
לנוכח טיבה של ההסכמה מחד גיסא, וטיב טענות הצדדים (גם במישור העובדתי) כמו גם החשש כי התובענה תתנהל לגופא מאידך גיסא, יובאו להלן אך השיקולים העיקריים שעמדו בבסיס ההכרעה, ואף זאת בקליפת אגוז בלבד. בין אלה ניתן להזכיר את העובדה שההסכם שנחתם לטענת התובעת לא מצוי בידה, ואף לא העתקו, וזאת על אף שההסכם הוכן על ידה (בדומה להסכם מעסקה קודמת שהוצג בדיון ביום 15.9.10). ממילא קיים קושי רב לבסס את הטענות בעניין הפיצוי המוסכם. גם לחוסר ההתאמה בין סכום העסקה (המבוסס על נספח 2 לתצהיר התובעת, שלאמור בו מסכימים גם הנתבעים בתצהיריהם) ובין סכום ההמחאות יש להעניק משקל. יתכן שבכך יש להסביר את ההישענות הרבתי בסיכומים על העילה השטרית חלף זו החוזית. לא הובהר כלל מה היקף הפרסומים שהוסכם, ומה טיבם. לפיכך לא ניתן לדעת אם בוצע חלק הארי מהפרסומים, כולם או מיעוטם. עם זאת, גם למועד העלאת טענות אלה נודע משקל מתאים. נראה שהבסיס העובדתי להוכחת חלק מטענות התביעה חסר למדי. מאידך, אין חולק שההמחאות לא כובדו, והחוסר הראייתי משפיע בצורה מופחתת על עצמתה של העילה השטרית. לטענות בנוגע לכשלון תמורה (מלא או חלקי) חולשות משלהן, אף שנראה שעל חלק מהשגות התובעת יש מה להשיב (ולא רק מתוך הישענות על סירובה ההתחלתי של התובעת להציג את הפרסומים).
כידוע, עניינה של הפשרה אינו אלא, דרך כלל, ריכוך של הדין המהותי, שהרי "הרעיון הנאצל של פשרה קשור ברגיל לעוגן הדין במובנו הרחב, והוא מהווה ריכוך ועידון שלו כדי להשיג תוצאה ששני הצדדים יוכלו לחיות עמה בתחושה טובה" (רע"א 4044/04 יצחק ועמוס בוקרה קבלנים בע"מ נ' סגל, פ"ד נח(6) 894, 900ד (2004)). מתן פסק-דין על דרך הפשרה מאפשר לבית המשפט "למצוא נקודת איזון במתח הקיים לעיתים בין תחושת הצדק לגבי התוצאה הראויה, לבין דרישותיו של הדין" (ע"א 9887/04 מ.ד. נאור בע"מ נ' משרד הבינוי והשיכון, מיום 9.3.05, בפיסקה 5). שורשיה של דרך פסיקה זו נטועים במעיין הנצחי של תורת ישראל, ודי אם נזכיר לעניין זה את דברי השולחן ערוך (חושן משפט, סימן י"ב, סעיף ב') כי "מצווה לומר לבעלי דינים בתחילה: הדין אתם רוצים או הפשרה. אם רצו בפשרה, עושים ביניהם פשרה, וכשם שמוזהר שלא להטות הדין, כך מוזהר שלא יטה הפשרה לאחד יותר מחברו. במה דברים אמורים, קודם גמר דין, אף על פי ששמע דבריהם ויודע להיכן הדין נוטה".
על רקע כל האמור לעיל, ומתוך בחינת עניינים נוספים העולים ובוקעים מכתבי הטענות, מהתצהירים ומנספחיהם הרבים, ומתוך מתן משקל מתאים לחוזק והחולשה של הטענות השונות גם במישור המשפטי, הגעתי לכלל מסקנה לפיה לסילוק מלא וסופי של התביעה תשלם הנתבעת 3 לתובעת סכום כולל של 38,000 ₪ (הסכום כולל שכ"ט עו"ד והוצאות). הסכום ישולם עד ליום 29.5.11. אם ישולם הסכום עד למועד זה, ינתן פסק-דין הדוחה את התביעה כנגד הנתבעים 1 - 2.
התיק יובא לעיוני ביום 5.6.11. אם עד לאותו מועד לא תוגש כל בקשה אחרת אניח שהסכום שולם וינתן פסק-דין משלים בעניינם של הנתבעים 1 ו-2.