במרתפים האפלים של הרש"פ - ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
ראשיכל החדשותהעיתון בשבעבמרתפים האפלים של הרש"פ
ערבים שנכלאו ועונו על ידי מנגנוני הרשות הפלשתינית בחשד לשיתוף פעולה עם ישראל, חושפים את מסכת ההתעללות האכזרית שעברו.
שמעון כהן , ב' באלול תשע"ז 24/08/17 12:40
"מצאתי את עצמי יושב בוכה, ושואל בשביל מה בכלל אני חי". עומאר, אסעאד ועבד
אל הריאיון לעיתון 'בשבע' מגיע אסעאד (שם בדוי) כששתי זרועותיו חבולות, אדומות ומוכות.
"זה מלפני יומיים", הוא אומר, ומספר על המעקב שניהלה אחריו התנועה האסלאמית בכפר הערבי-ישראלי שבו הוא מתגורר, בתוככי שטח ישראל. לפני שנים הוא נרדף על ידי מנגנוני הרשות הפלשתינית, כפי שיספר בהמשך, אולם מתברר שהרדיפות האלימות אחרי מי שנחשב כמשתף פעולה עם ישראל נמשכות גם בימים אלו ממש, ומתרחשות מתחת לאפו של השלטון הישראלי, הריבון בשטח.
ההתנכלות האחרונה, שהתרחשה לפני כשבועיים, החלה בתרגיל ערמומי: מישהו ביקש ממנו הצעת מחיר לעבודה כשיפוצניק. אסעאד שמח על ההזדמנות לעבודה בתחומו המקצועי, אך בן שיחו ניסה לגרור אותו להגיע אליו בשעות הלילה המאוחרות. אסעאד חשד: "הבנתי שיש כאן משהו מסריח והחלטתי לוותר על העבודה, אבל יום אחד בשעה שלוש בצהריים הוא התקשר. הייתי עם שני אנשים שעבדתי איתם. הוא אמר לי להגיע אליו ושזה דחוף. ראיתי אותו יורד מרכב ומסמן לי. הבנתי שאין לי ברירה, התקרבתי אליו. הוא אמר לי להיכנס לרכב. היו שם שני שייח'ים עם הגלימות והזקנים הארוכים. אמרתי שאני לא מוכן להיכנס. הוא אמר שאין בעיה, שאוכל לנסוע אחריהם, הוציא אקדח ואמר שאם אברח הוא יירה בי...".
מה שאמור היה להסתיים בשיחה של חמש דקות, הפך לשנה וחצי של עינויים בלי משפט. אסעאד הוחזק עם עוד כשישים איש בבניין ישן גדול ומבודד בקצה כפר ערבי בשומרון. שוב ושוב נקרא לחקירה שרדפה חקירה, ומכות אכזריות הפכו לשגרת היום והלילה, שגרה שנקטעת רק כדי להיכנס למסכת נוספת של עינויים. "היו מלפפים עליי חבל מהרגליים על כל הגוף, בלי שאני יכול לזוז, רק לעמוד. היו קושרים אותנו לאסלה. הגעתי למצב שבו ניסיתי לשתות מים מהאסלה... בחורף היו קושרים אותנו עירומים על צינור ברזל מול הרוח והגשם".
את תחושת ההשפלה שליוותה כל רגע בתקופת המאסר מתקשה אסעאד לשכוח, ולא ברור מה צרוב בו יותר - כאבי הגוף או הנפש. "כל מי שיש לו תפקיד ונכנס לבניין הזה, היה נותן מכות מחדש. יום אחד, אחרי שכבר שנה שלמה הם חוקרים אותי, קרא לי קצין ואמר לי לשבת בין הרגליים שלו. ישבתי, ואז בלי לומר מילה הוא התחיל לתת לי מכות אכזריות. נהייתי מטושטש. בסוף הוא ראה שאני מתנדנד, דחף אותי ונפלתי. זה היה בשבילו כמו משחק".
היו גם ביקורים של הצלב האדם באותו מבנה, אבל לכל ביקור קדמה הכנה. "אמרו לנו שאם נגיד משהו - ניענש כשהצלב האדום יעזבו, ולכן כששאלו אם אנחנו אוכלים טוב וישנים טוב אמרנו שכן. שאלו אם קיבלנו מכות ואמרנו שלא".
עבד ניצב ללא תנועה מול השולחן הארוך, ממתין להתייחסותו של רג'וב שהיה שקוע ומדפדף בדפים בהם שירבט בעטו הערות. לאחר שניות ארוכות של דריכות, הרים רג'וב חצי מבט אל עבד המבוהל וכאילו בדרך אגב זרק שאלה לחלל האוויר: "מה המספר שלך?". עבד לא הבין באיזה מספר מדובר, וכשניסה להבהיר זאת מלמל אליו רג'וב בקולו הסדוק: "עזוב, אל תעשה בעיות כי חבל, אני עלול לשנות לך את הפרצוף...". הוא הוסיף ושאל: "איפה היית בירדן?". עבד השיב בקול רועד שיצא לביקור אצל דודו. "מה המספר שלו?", שאל רג'וב והמשיך: "תלך עם החבר'ה ותודה בכל. חבל לשחק משחקים".
תוך כדי אירוע החיסול, בעוד הוא מסייע לחלץ פצועים מהריסות המבנה שבו שהה הבכיר, שלפו אותו נציגי המוחאבאראת, השב"כ הפלשתיני, והורו לו להתלוות אליהם. "לקחו אותי למתקן החקירות. הם האשימו אותי באחריות לחיסול. ראיתי שהחוקר הראשי שחוקר אותי עובד גם הוא עם השב"כ הישראלי, אבל כאן הוא בתפקיד החוקר... הכחשתי. מיד הלבישו לי שק על הראש והתחילו להכות בכל הכוח. העבירו אותי למתקן החקירות המכונה 'המשחטה' והמשיכו להרביץ עד שאיבדתי את ההכרה. רצו להכניס אותי לכלא, אבל האחראי שם אמר שהוא לא מוכן לקבל גופות. היה לו ברור שלא אחזיק מעמד. הוא דרש שאגיע רק אחרי שיטפלו בי בבית חולים. למחרת בבוקר התעוררתי. כל העצמות שלי היו שבורות, הרגליים נפוחות, סימני כוויות מסיגריות שכיבו עליי, ובכפות הרגליים נשארו עד היום סימני חורים מהמסמרים שהכניסו בי. לקחו אותי לבית חולים, שם ניתחו אותי, ומבית החולים הועברתי חזרה לחקירות".
לאחר 18 חודשי עינויים וחקירות שהביאו אותו עד שערי מוות ("הטבח של הכלא לא האמין כשראה אותי עומד וחי. הוא סיפר שמצא אותי מת זרוק במזבלה של בית הכלא..."), נפתח תא כלאו של עומאר. מישהו, כך סיפרו לו, הודה במה שיוחס לו עצמו, מישהו הודה שהוא היה זה שהוביל לחיסולו של בכיר החמאס. עומאר, שיודע מה מידת מעורבותו שלו בחיסול, משער שמדובר בהודאה כפויה ומי יודע מה עלה בגורלו של המודה.
תיוג:שמעון כהן, אתנחתא 758