בוב דילן – השפעת הקולנוע | זה לא מקגאפין
→ התפרקות – נינה מנקס
עץ החיים – ניתוח ראשוני ←
בוב דילן – השפעת הקולנוע
פורסם ב- 05/22/2011	מאת עופר ליברגל
אני שובר את ההפסקה הארוכה בתולדות הבלוג, הפסקה שנבעה מעומס של מטלות אחרות וממשבר כתיבה מסוים. אף כי בתקופה שלא כתבתי ראיתי כמה סרטים לא רעים בקולנוע (תור, צעקה 4, כנגד כל הסיכויים, קוד מקור) אף אחד מהם לא גרם לי לדחף בלתי נשלט לכתוב עליו.
לעומת זאת, בוב דילן הוא השראה תמידית. וכיוון שהשבוע רבים חוגגים לו 70 שנה והופעה קרובה בארץ, אני מצטרף בשמחה לחגיגה. פוסט זה הוא הראשון מבין שני פוסטים מתוכננים: בסמוך להופעה אכתוב על כמה מן השירים האהובים עלי, פוסט שאני מניח יהיה מעניין הרבה יותר. בפוסט הזה אני אנסה לשלב את דילן עם נושא הבלוג, כלומר הקולנוע.
אני לא מתכוון להתמקד בקרירה הקולנועית של דילן, בסרטים שהשתמשו בשיריו או בסרטים שנעשו עליו (ויש דוגמאות נפלאות לכל השלושה) אלא לנסות לעלות סברה על פיה כתיבת המילים של דילן מושפעת מקולנוע.
באופן הברור, יש עדויות לקולנוע ברבים משיריו. האלבום הראשון שלו אשר התבסס ברובו על חומר מקורי The Freewheelin' Bob Dylan הסתיים בבדיחה:
I make love to Elizabeth Taylor ,Catch hell from Richard Burton
כך לפחות הומור על רכילות קולנועית הייתה לדילן. באותו שיר, אגב, הוא מציע לנשיא קנדי לעזור לצמיחה בארה"ב בעזרת ברדג'יט ברדו, אניטה איקברג וסופיה לורן, כך שדילן מראה בקיאות לפחות במימד אחד של הקולונע האירופאי בן זמנו (השיר נכתב בראשית שנות הששים; הנשיא היה קנדי).
אבל בדיחה זו היא רק כלי על מנת להגיע לעיסוק רציני יותר. כשנה מאוחר יותר, דילן שיחרר שיר הומורסטי נוסף, רק שהפעם הוא החיל מבנה סיפורי וכל הבנת השיר הייתה מותנת בהיכרות עם קולנוע. השיר הוא Motorpsycho Nightmare שומע שלא מכירר את פסיכו לא יכול להבין את השיר. אבל יש בו גם אזכור ללה דולצ'ה ויטה של פליני, יוצר שהציבור האמריקאי אולי פחות הכיר באותה תקופה ובטוח פחות מכיר היום (זמן קצר אחרי זה, דילן כתב שיר לדוגמנית-זמרת ניקו, אשר הופיע בסרטו של פליני). נדמה לי שדווקא האזכור של פליני הוא משמועתי יותר לכתיבה של דילן.
כי הכתיבה של דילן לא מזכירה כתיבת פזמונים רגילה. היא גם לא בדיוק שירה, או לא דומה לכל שירה שאני מכיר. לקצב ולמניגנה יש בה חשיבות. כל מילה היא בעלת משמעות בהקשר של המסר של השיר כמו גם בהקשר הצלילי. אבל רוב השירים לא מציירים מצב רגשי ברור, אלא בונים עולם בקווים כללים. דילן הוא אמן של תיאורי מצב לא ברורים, כמעט סוראליסטים.
אני חושב שדילן כותב שירים כמי שרגיל בצפייה בסרטים. הקולנוע הוא אמנות של תמונה אשר לא ניתן לבטא אותה במילים. הקולנוע האירופאי המודרני, שפליני הוא מניצגו הבולטים, מציג דימוי שהוא בו זמנית מציאותי ונוכח ובלתי ניתן להבנה בכלים המובנים. בעוד השירה היא אמנות של מילים, הקולנוע הוא אמנות של מה שלא ניתן להביע במילים. הכתיבה של דילן קרובה לשירה יותר מלכל אמנות אחרת, אבל היא מכילה ניסיון נואש לתאר את מה שמילים לא יכולות להעביר. השירים של דילן מתארים דמויות. לא פעם הם מתעכבים על תיאור מזג האוויר, או פירטי רקע אחרים. לפעמםי נדמה כאילו הם הכנה לתסריט, או תסריטים אשר נותבו לדרך ביטוי שונה.
ניתן כמובן לומר שדילן משלב את השירה עם מוזיקה, אך מצד שני הלחנים של שיריו הם כמעט תמיד פשוטים ומנימליסטים. אפשר גם לדבר על השפעה של ציור, אמנות אשר גם בה דילן עוסק. אבל בניגוד לציור, השירים של דילן תמיד כמעט תמיד מכילים גם התפתחות. כמו הקולנוע, הוא גם מספר סיפור. דילן גם כתב פרוזה. רק שהפרוזה שלו מופשטת אף יותר משיריו ונראה יותר מכל שהיא שואפת לייצר חזיונות ויזאוליים.
דילן כאמור גם עסק בקולנוע. למשל, כשחקן ומלחין באחד מסרטיו הטובים ביותר של סם פקינפה פאט גארט ובילי הנער, סרט שדומה כי לוהק אליו משום שכמו פינקפה, דילן מהווה מתעד אלטרנטיבי של ההיסטוריה האמריקאית, כזה המאדיר גיבורים אך גם חושף משוה רקוב בחברה אותה הוא מתאר.
מלבד זאת, דילן יצר כבמאי של סרט בן חמש שעות בשם רנאלדו וקלרה. הוא גם היה תסריטאי שותף ושחקן בסרטו של לארי צ'ארלס Masked and Anonymous. שני הסרטים האחרונים נקטלו בידי הביקורת (לגבי השני, לא לגמרי בצדק לדעתי) ונחשבים למוזרים מאוד. כך שקשה לומר כי קולנוע הוא המדיום בו דילן הכי מטיב להתבטא.
אבל הוא אוהב קולנוע. באוטוביוגרפיה שלו יש קטע בו הוא נהנה לחשוב של דנזל וושינגטון, ששניים מן נסרטים בהם כיכב מבוססים במידה מסוימת על שירים של דילן, אכן מעריץ אותו.
חוץ מזה, בוב דילן אוהב לשלב כוכבות קולנוע בקליפים. הדוגמא עם מולי רינגוולד לא זמינה מחות לארה"ב ביוטויב, אבל יש את סקרלט ג'והנסון: