נינו ביטון - מאסטר המוסיקה האלג'יראית - תרבות - הארץ
נינו ביטון - מאסטר המוסיקה האלג'יראית
בנוף העכשווי של אלבומי הפיוטים, האלבום החדש של נינו ביטון נשמע כמו עץ זית עתיק בשדה פרחים מפלסטיק. לקראת מופע ההשקה של אלבומו, הערב בירושלים, הוא מספר למה הקדיש את חייו למוסיקה האלג'יראית הקלאסית ואיך זה כמעט עלה לו בחייו
צלילים מעולם אחר, בווליום נמוך מאוד ובאיכות שמע מגוחכת, מקדמים את פניו של האורח בדירתו הקטנה של נינו ביטון. הם נשמעים כמו שדרים מעולם ערבי עתיק, שכבר מזמן אינו קיים מחוץ למובלעות בודדות כמו הסלון הירושלמי הזה. מה אנחנו שומעים? "מוסיקה אלג'יראית מלפני שנולדת. הקלטתי אותה לפני הרבה שנים מהרדיו של אלג'יריה. זה הבית ספר שלי", אומר ביטון על הקלטות האהובות שלו.
הקלטות האלה הוקלטו במאמצים גדולים ואף עלו לביטון בפגיעות פיסיות. בשנות ה-60 וה-70, כשהוא התחיל את מסע החקר שלו אל עומקה של המוסיקה האנדלוסית, התברר לו שבחצות, אחרי שמסתיימים שידורי קול ישראל, אפשר לקלוט בירושלים את הרדיו של אלג'יריה. אבל כדי לשמוע משהו היה צורך לעלות לגג ולהתחבר לאנטנה של הבניין. אז ביטון היה עולה לגג כל לילה, בכל מזג אוויר, מוצא מקלט מהגשם מתחת לסככה שהוא בנה, מחבר כבל לאנטנה, קושר אותו לרגל שלו כדי שתהיה הארקה, מקשיב לשירים, מקליט אותם, מפנים את המנגינות ורושם את המלים. ארבע פעמים נפל מהגג. "כמעט לא הייתי בגלל המוסיקה הזאת", הוא אומר.
מאוחר יותר, בשנות ה-80, אחרי שביטון נהפך למאסטר של מוסיקה אנדלוסית, הזדמן לו להופיע בפאריס עם מוסיקאים אלג'יראים דגולים כמו הפסנתרן מוסטפה סקנדראני, שבוודאי כיכב בשידורי הרדיו האלג'יראי שביטון הקליט בצעירותו על הגג. היום יש מוסיקאים אלג'יראים בפאריס שמתפעלים מנגינתו של ביטון עד כדי כך שהם מכנים אותו "השד", אבל בשנות ה-80 עדיין לא הכירו אותו. "כשסקנדראני שמע את נינו", מספר הפסנתרן עומרי מור, תלמידו של ביטון, "הוא התרשם ממנו בצורה בלתי רגילה. הוא אמר לו: ?אם בחור מישראל יכול לנגן את המוסיקה שלנו ככה, אז ניצחתם אותנו בכל'".
המשוגע של המיתרים
אבל סקנדראני לא צדק לגמרי. כי בישראל לא ידעו להקשיב למוסיקה הנהדרת של ביטון, והאיש ואמנותו נותרו הרחק מהעין הציבורית. זה לא מפתיע. כמו ביטון היו עוד רבים, מוסיקאים נפלאים שבאו מארצות ערב והמגרב ונתקלו בקיר של אטימות תרבותית, ואם זה לא מספיק, ביטון הוא אחד מאותם מוסיקאים שיודעים לעשות רק דבר אחד, לנגן, ואינם בנויים להתדפק על דלתות ולעשות לעצמם שם ומעמד.
וכך קרה שאדם שמחזיק בידע מוסיקלי נדיר בהיקפו ובעומקו מוציא רק עכשיו, כשהוא מתקרב לגיל 60, את אלבום הסולו הראשון שלו. האלבום הזה, "נינו ביטון", שיושק הערב בהופעה בבית אבי חי בירושלים, כולל בעיקר פיוטים, אבל בנוף העכשווי של אלבומי הפיוטים הקורצים אל הקהל הרחב, הוא נשמע כמו עץ זית עתיק בתוך שדה של פרחים מפלסטיק. מי שמכיר היטב את המוסיקה האלג'יראית והמרוקאית ואת הפיוטים של יהודי המגרב יחשוב בוודאי על אסוציאציות אחרות, אבל מי שאינו מכיר עשוי לחשוב על זהר ארגוב כשהוא יקשיב לביטון שר. שירה רזה מאוד, מרוכזת מאוד - שירה שנשמעת קצת כמו שביטון נראה. אגוז קשה.
ביטון השקיע את כל כולו בלימוד והנחלה של המוסיקה האלג'יראית הקלאסית. "פייטנים בשפה האלג'יראית אין חוץ מעבדך הנאמן", הוא אומר. וגם: "רוב הפייטנים הם מרוקאים, ואני אמרתי: וכי למה לא הלחן אלג'יראי?". אבל הוא עצמו יליד מרוקו. הוא נולד ברבאט בתחילת שנות ה-50 ועלה עם משפחתו לישראל בגיל ארבע. המשפחה התיישבה בירושלים, תחילה בשכונת ממילא ואחר כך בשכונת אוהל משה.
ממי למדת לנגן?
"מאבא, שהיה חייט אבל ידע לנגן, וממורי ורבי, אברהם אטדגי סווירי, יעני מהעיר סווירה במרוקו. הוא ניגן עוד, כינור, מנדולין. היה שמפיון. קראו לו ?המשוגע של המיתרים'. ובמיוחד היה טנק במוסיקה אלג'יראית (בכל פעם שביטון מדבר על מוסיקאי מעולה הוא משתמש במלה "טנק", ב"ש). יצא שהוא היה שכן שלנו כשעברנו מממילא לאוהל משה. הוא לא לימד אותי, אני למדתי ממנו. זה לא כמו עכשיו שבא תלמיד ואני יושב אתו ראש בראש ואומר לו זה פה דיאז זה לה במול. אין דבר כזה. היית צריך שיהיה לך טייפ פה" - ביטון מצביע על הראש שלו - "בשביל לדעת מה הוא עושה. אם אין לך טייפ בראש, לך הביתה.
"כשעברנו לאוהל משה אבא שלי קנה מערה. בלי חלון, בלי כלום. טלוויזיה לא היתה אז, ואחרי העבודה אבא שלי וחברים שלו היו יושבים ומנגנים. אבא, מורי ורבי, עוד אנשים שהלכו לעולמם. היו באים בשביל לנגן, להיזכר, וצחוקים, ושותים. ואני הייתי יושב ומקשיב. מורי ורבי היה שותה ערק 90% כשרציתי שהוא ישיר לי איזה שיר שרציתי לשמוע, הייתי מביא בקבוק או שניים. לפעמים הייתי מתופף אתם. תופפתי גם בבר שהיה בו סטריפטיז. הייתי בן שמונה, אתה מתאר לעצמך? לא הגעתי לפדאל של המערכת. זה היה בתקופה שכולם היו באים לבלות בירושלים. אורי זוהר, שייקה אופיר. אני זוכר שסורמלו לא רצה להכניס אותי למועדון שלו. אמרתי לו, אני אכנס בכל זאת. סורמלו אמר, אבל אתה ילד. אמרתי, אם אתה לא מכניס אני שובר לך את הוויטרינה. אז הוא צחק ואמר, בגלל שאמרת שתשבור את הוויטרינה אתה תיכנס".
יותר מכל ביטון רצה לנגן בעוד, והוא מספר שבלילות היה שוכר מהמורה שלו את העוד שלו ומחזיר לו בבקרים. את העוד של אביו הוא לא העז לבקש, והאב כלל לא ידע שבנו נהפך לנגן עוד מעולה. "הוא לא רצה שאני אכנס למוסיקה", מספר ביטון. "לעבוד במוסיקה זה לעבוד עם, סלח לי, זונות, ערסים, עבריינים. במקומות של אלכוהול. אבא שלי פחד שאני אצא לתרבות רעה.
"הסוד שאני מנגן בעוד התגלה בברית מילה של בן דוד שלי. הדוד שלי היה היחיד שידע שאני מנגן, ובאמצע החגיגות של הברית מילה, בשעת הסוטול שלהם, הוא אמר לאבא שלי: אם אני אבקש ממך בקשה אתה לא תגיד לי לא, נכון? אם הייתי יודע מה הוא הולך לבקש, הייתי בורח משם. אבא שלי החזיק את העוד שלו, והדוד שלי אמר: אני מבקש שתיתן את העוד לבן שלך נינו. הוא שלף אותי מאיפה שישבתי ואמר: תנגן. נהייתי קרח. אבא אמר, נשמע מה אתה יודע. אז התחלתי לנגן, וכשהוא שמע אותי ירדו לו דמעות. הוא נדהם. הוא עצר את הכל ואמר ?מהיום אני לא נוגע בשום כלי. מי שרוצה לקנות את הכלים שלי, אני מוכר אותם עכשיו'. ובאמת מאותו רגע הוא לא ניגן".
הוא נתן לך את ברכתו?
"לא. הוא רצה שאני אלמד מקצוע ושהמוסיקה תהיה בנספחות. אבל הוא לא יכול היה להוציא אותי מזה. הוא אמר: אני אשלם בשבילך שתהיה אסטרונאוט, רק תלמד מקצוע. ואני אמרתי ?אבא, תשמע, ממך למדתי את זה, איך אתה יכול להגיד לי שאתה לא רוצה שאני אתעסק בזה?"
לדברי תלמידיו, וגם לפי עדותו שלו, ביטון מסור למוסיקה בצורה קיצונית. "זה וירוס שאי אפשר להרגיע אותו", הוא אומר. "אפילו כשאני ישן, אני ישן ממוקצב. אני ממספר. אני מנגן ככה על עצמי". והסקסופוניסט אייל תלמודי, שלמד אצל ביטון, אומר: "הדבר היחיד שמעניין אותו זה לנגן, כל השאר באמת לא רלוונטי. יש לו מזל שהוא מוקף בחברים שאוהבים אותו. מבחינתו לקום בבוקר, או ליתר דיוק בצהריים, לנגן עד הבוקר הבא, ואז לישון, לקום ולנגן. לנגן כל היום, לדבר על מוסיקה, לחשוב על מוסיקה. זה דבר מדהים ומעורר השראה, אף על פי שאלה לא חיים נורמליים. בחיים נורמליים אתה צריך לעשות עוד כמה דברים. אבל מבחינתו, המוסיקה והמסירות למקצוע ולגורל של להיות מוסיקאי, אין יותר חזק מזה".
שיעורים ללא תשלום
מאחר שביטון רצה לעסוק אך ורק במוסיקה, האפשרות היחידה שלו להתפרנס היתה בנגינה בחתונות ובברים. הוא לא אוהב לדבר על הנושא הזה. הניסיונות לדלות ממנו סיפורים צבעוניים על החמארות של ירושלים בשנות ה-70 עולים בתוהו. הוא רק אומר שזאת היתה עבודה קשה מאוד - שבע או שמונה שעות שירה בערב, נטו. "הייתי אתו בכמה חאפלות", אומר עומרי מור. "זה לא פשוט. החאפלות מקושרות לאורח חיים לא כל כך בריא שנינו מנסה להימנע ממנו, וזה לא תמיד הפורום המוסיקלי הכי מכובד. יש את המנהג של הגראמה ששמים כסף על הזמר ובעצם קונים ממנו את השיר. זה יכול להימשך לנצח, שעות על גבי שעות, כל אחד קונה שיר והזמר חוזר הביתה תשוש". ואייל תלמודי מוסיף: "זה כולל שתייה וכל מה שאתה צריך כדי להישאר ער, ואם אתה מפסיק לנגן אתה יכול לחטוף מכות או לאבד את הגיג".
לפני כ-15 שנה, כשביטון העייף הפסיק לנגן כל ערב בשמחות, הוא לא דימיין שבתוך זמן קצר הוא ייהפך למורה הנערץ של קבוצת מוסיקאים צעירים שבאו בכלל מג'ז. כשסגן ראש העיר ירושלים, יגאל עמדי, הציע לו לקבל כיתה במתנ"ס במבשרת ולהתחיל ללמד, הוא דחה את ההצעה. הוא לא חשב שהוא יכול להיות מורה. אבל לקראת סוף שנות ה-90, בצורה לא מתוכננת, התחילו לזרום אליו תלמידים, שגילו אצלו אוצר בלום של ידע מוסיקלי. אחד התלמידים הראשונים של ביטון, ומי שנהפך אולי לתלמידו האהוב ביותר, הוא עומרי מור.
"הייתי בן 14 ופגשתי אותו באיזה ג'ם סשן במסעדה לבנונית בעין כרם", מספר מור. "הוא ניגן בבנג'ו והמוסיקה שלו מאוד סיקרנה אותי. אף פעם לא שמעתי כזה דבר, ואף פעם לא נתקלתי בסוג כזה של נגינה. נגינה יצרית, חייתית, בלתי מתפשרת, שאפשר לראות לפעמים אצל נגני פלמנקו. אז התחלתי לבוא לדירה שלו, ולא לשעה או שעתיים כמו שנהוג. יכולתי לבוא בארבע אחרי הצהריים ולצאת ממנו בשש בבוקר. היינו מנגנים כל הלילה. אנשים היו נכנסים, אנשים היו יוצאים, אבל המוסיקה לא היתה מפסיקה. הוא היה מנגן משפט, ואני הייתי חוזר אחריו עד שהייתי שולט בו, ואז עוברים למשפט הבא. זאת שיטת הלימוד, וכך זה נשאר עד היום".
מור, אחד הפסנתרנים המעולים שפועלים כיום בארץ, לומד אצל ביטון כבר 12 שנה והוא אומר שהוא תמיד יישאר תלמיד שלו. אבל האם אחרי לימוד כל כך ממושך ואינטנסיבי, יש עדיין מה ללמוד? "זה הדבר הכי מדהים אצל נינו", אומר מור. "כמות הידע שהוא נוצר במוח שלו היא מדהימה. אחרי 12 שנה אני מכיר אולי שמינית ממה שהוא יודע. הוא שולט באלג'יראית קלאסית, אלג'יראית עממית, מרוקאית, תוניסאית, מצרית, עיראקית, פיוטים. זה מה שהוא יודע לעשות והוא הלך עם זה עד הסוף. פרופסור, אבל כזה שלא יודע תווים. אנציקלופדיה".
הגיטריסט חזי חייט החל ללמוד אצל ביטון בעקבות עומרי מור. "לעומרי היה את נינו, זה היה הנשק הסודי שלו", צוחק חייט, "אז התחלתי גם אני לבוא. היית צריך לראות את המחזה הזה. נינו גר בשכונה לא מדהימה בירושלים, ובתוך הדירה שלו ישבה החבורה המוזרה הזאת: מצד אחד החבר'ה מהשכונה שבאו אליו כל יום, לנגן אתו ולשתות אתו, ומצד שני תלמידי אקדמיה כמונו. 12 איש יושבים בסלון ולומדים את המוסיקה הזאת משמיעה, כי אין תווים. והוא מלמד את כולנו, ומתעצבן, וחוזר על הפראזות".
"זה דומה למשפחה", אומר אייל תלמודי. "נינו יכול לצלצל אליך באמצע הלילה ולהגיד ?תבוא', ואם אתה תצלצל אליו אין דבר כזה שהוא יגיד ?תשמע, לא נוח עכשיו'. זה תמיד יהיה ?יאללה, בוא, אני בדיוק מנגן עם... ממש משפחה. גם ברמת העצבים. נינו הוא מורה מאוד תובעני וקפדן. המורה האולטימטיבי, לטוב ולרע. היו שם הרבה ריבים, בדרך כלל על עניינים מוסיקליים. ?אל תנגן את זה ככה'. ?אני כן אנגן את זה ככה'. אז תעוף מפה'. ?או.קיי, אני אעוף'. ולמחרת נרגעים וחוזרים להיות החברים הכי טובים. מאוד שונה מהדינמיקה הרגילה של מורה-תלמיד".
תלמידיו האהובים של ביטון לא שילמו לו מעולם בעבור השיעורים. "12 שנה הוא לא לקח ממני שקל אחד", אומר מור. "אם הייתי צריך לחשב כמה אני חייב לו, אני חושב שזה יכול להגיע לשני מיליון שקל. נניח שהוא היה לוקח כמה שאני לוקח מהתלמידים שלי, 150 שקל לשעה. אנחנו מדברים על 12 שנה, לפעמים כל יום, לפעמים שבע-שמונה שעות ביום. כן, שני מיליון שקל נראה לי די הגיוני".
מדוע בעצם הוא לא גובה כסף מתלמידיו? "כשהתחלתי להתעסק עם המוסיקה הזאת אבא שלי הזהיר אותי שהיא עומדת להיעלם", אומר ביטון. "הוא צדק. היא באמת נעלמת. אין היום מי שמלמד את הדבר הזה. זה עמד להימחק. אז לקחתי על עצמי תיק גדול, ואני מלמד את הצעירים האלה. את כל החיים שלי הקדשתי למוסיקה הזאת, לשירה הזאת ולהבנה הזאת, וכל מאודי זה להעביר את זה הלאה. אלוהים הביא אותי לייעוד הזה ללמד תלמידים ללא תמורה, ללא כלום".
יחד עם כמה מתלמידיו ביטון הקים בתחילת העשור הקודם את תזמורת המגרב, שגולת הכותרת של פעילותה היתה השתתפות במופע הענק "יהודה הלוי פינת אבן גבירול" בהיכל התרבות בתל אביב. אבל הבמה האמיתית של ביטון היא לא אולמות מכובדים בתל אביב, אלא מקום צנוע וירושלמי כמו בית הקפה אברם, שבו הוא עושה מעין קבלת שבת מוסיקלית בכל יום שישי אחרי הצהריים. בשבוע שעבר הוא ישב על הבמה הקטנה עם שבעה מתלמידיו, ובמשך שעתיים וחצי הם ניגנו בהתלהבות ובשמחה מוסיקה אנדלוסית קצבית ומפותלת.
לא רק המוסיקה היתה נהדרת, גם הדינמיקה על הבמה היתה מרתקת: תלמידיו של ביטון לא הסירו ממנו את העיניים, מנסים לנחש מתי הוא ישבור פתאום את המקצב וידהר לנתיב אחר. באחת ההפסקות, ליד השירותים, אחד הנגנים הצעירים אמר לחברו "בואנ'ה, ניגנת כמה דברים מטורפים. מאיפה הבאת אותם?" והנגן השני חייך ואמר "הייתי אתמול שמונה שעות אצל נינו, הוא הראה לי כמה דברים".