מלחמת החומוס חוזרת • שוקי גלילי SR
מוקדם יותר היום התראיינתי לתוכנית של רון קופמן ברדיו תל-אביב, על פרשייה משעשעת אחריה אני עוקב כבר זמן מה: מלחמת החומוס.
על קצה המזלג: פאדי עבוד, יו”ר התאחדות התעשיינים הלבנונית, מנסה ליזום מהלך שיאסור על יצואנים ישראליים למכור סלטים תחת השם “חומוס”, בטענה שללבנון יש מונופול על השם הזה. הדרישה המוזרה של עבוד מסתמכת על תקדים מ-2002, שבו הצליחה יוון לנכס לעצמה את השם “פטה” – מאז, אם גבינה כלשהי נמכרת באירופה תחת השם הזה, היא חייבת להיות מיוצרת ביוון.
למה מוזרה? תכף אסביר, רק אומר שעבוד נראה מאד עקשן – הוא החל בקמפיין שלו לפני שנה, ואחרי כל התהפוכות הפוליטיות במדינה התפנה לדחוף את העניין שוב. נראה שהוא רציני (כלומר, רציני בלעשות יחסי ציבור לעצמו, כי כל העניין חסר סיכוי ואני חושב שזה ברור גם לו).
הלבנונים, כמו שאפשר לנחש, לוטשים עין לשוק החומוס-בקופסא האמריקני, שמוערך כיום ב-150-200 מיליון דולר לשנה. בשוק הזה שולטים היום שני יצרנים: Tribe ו-Sabra, שנמצאים בבעלויות חלקיות של שטראוס (חומוס אחלה) ואסם (חומוס צבר). ישנם עשרות יצרני חומוס נוספים בכל רחבי העולם – מאוסטרליה ועד איסלנד – אבל אין ספק שהישראלים עשו חייל בשוק הזה, שעוד צפוי לגדול הרבה בשנים הבאות. הלבנונים רוצים פרוסה מהעוגה.
אם פאדי עבוד הלבנוני היה טוען שחומוס בקופסא בכלל הוא פשע, רבים מאתנו היינו בוודאי תומכים בו. כולם יודעים את האמת: חומוס הכי טוב כשהוא טרי וכשערבים מכינים אותו, ואגב – בארה”ב ובכל מדינות המערב ישנן חומוסיות לבנוניות לרוב. בכל אופן, מכאן ועד לטעון שהחומוס שייך ללבנונים ארוכה הדרך. יש גם הרבה פלאפליות ברחבי אירופה וארה”ב, של ישראלים ושל לבנונים, אבל הפלאפל עצמו הוא ככל הנראה המצאה של המצרים הקופטים, צאצאי הפרעונים.
לא צריך לפסול על הסף את הטענה על “קולוניאליזם קולינרי”, שהתרחש כחלק מקולוניאליזם תרבותי רחב יותר, אבל במקרה הספציפי הזה לא ברור שמישהו לקח משהו ממישהו, ובמיוחד מהם. על מה נסמכת בדיוק הטענה שחומוס הוא מאכל לבנוני – על זה שאוכלים הרבה חומוס בלבנון? ובכן, גם בירדן ובסוריה אוכלים הרבה חומוס.
זה עשוי להישמע דומה מאד, לרגע, לקוניאק ולשמפניה – שנמכרים בשמות האלה רק אם יוצרו במחוזות המתאימים בצרפת. מצד שני, אין מחוז לבנוני שנקרא חומוס, ויותר מזה – כלל לא בטוח שהלבנונים או הערבים בכלל המציאו את המאכל.
האדם ביית את החומוס כבר לפני עשרת-אלפים שנה, איפשהו באזור הסהר הפורה. גם השומשום, שכנראה הגיע ממזרח אפריקה, מתורבת לפחות 3000 שנה. גם אם לא נקבל את התיאוריה המשעשעת של מאיר שלו, על ארוחת החומוס ההיסטורית של בועז ורות המואביה, ברור שהחומוס בגירסת הממרח הוא מאכל עתיק יומין. ככל שניתן לקבוע מעדויות ארכיאולוגיות, חומוס נאכל בארץ ישראל לפחות מאז תקופת השלטון הצלבני. אופס… אני מקווה שהוותיקן לא ינסה לטעון לבעלות על החומוס עכשיו…
By שוקי גלילי, on 2 באוקטובר 2009 at 2:27, under מציאות 2.0, מתכונים ואוכל. Tags: המזרח התיכון, חומוס, לבנון.	3 תגובות
« 500 חתולים ואף אחד לא מיותר
גלעד שליט – פרשנות אחרת »
גלעד שליט	ביום 2 באוקטובר 2009 בשעה 7:26
יהודים מכינים חומוס טוב יותר מערבים, תאמין לי יא חביבי…
רפי	ביום 2 באוקטובר 2009 בשעה 8:24
מצא שם מדעי
2. הכנס לרשת
3. תחת ישראל
4. אוסף מחקרים ישראליים מקוריים ראשוניים
על ביות החומוס
בר	ביום 3 באוקטובר 2009 בשעה 15:36
אכן צוות שכלל גם ישראלים הוא שגילה את מקורות הבר של החומוס ואיכן הוא בויית לראשונה אבל לצערך זה קרה אי שם במזרח טורקיה ועכשו גם הם ידרשו חזקה על השם…
חוץ מזה בהודו אוכלים הרבה יותר חומוס מאש ר במזרח התיכון רק ששם אוכלים גרגרים שלמים ולא מנגבים….