'אמא! אנ'רוֹצָה שמלה חדשה!' חזרה ריקי בפעם העשרים אותו יום, מתבכיינת בקולה הילדותי. הפנים הקטנות הביעו נחישות. היא ניסתה הכול: בכתה, התחנחנה, רקעה ברגליה בקוצר רוח, טִלטלה את ראשה בחזקה עד שתלתלי-הבקבוקים שלה פיזזו ימינה ושמאלה. שום דבר לא עזר. היא נעזרה אפילו באחת מהִתחלוּיותיה הרבות, אך גם זאת ללא הועיל. בדרך כלל לא היתה אמא אֶסְתֵּרָה עומדת בפני תכסיסיה הערמומיים של הצעירה בבנותיה, אך הפעם באמת לא היה לה כסף לקנות בד לשמלה חדשה.
'אני חייבת ללבוש שמלה חדשה כשיבוא פראנץ פרדיננד!' המשיכה ריקי בנעימה רצינית, כאילו יגיע הארכידוכס האוסטרי לסראייבו רק כדי לראות את פניה. 'אני אגש אליו ואבקש ממנו לחמניה! בשבילו בטח אופים כל יום לחמניות טריות!'
מאמא אסתרה לא היו הילדות מבקשות כסף. תפקידה של אמא היה להסביר כל מה שלא היה ברור להן. היא דאגה שיאכלו היטב ושימשה דוברת של אבא במשפחה. נוסף לכך טיפלה בהן כשהיו חולות. אמא תמיד עבדה קשה. זה לא הפריע לבלנקי לפנות אליה בשאלות בכל נושא שעניין אותה, גם בעת שעסקה בעבודות הבית. אמא אסתרה ניחנה בסבלנות אין קץ. היא ידעה הכול. היא סיפרה לה שמלך מצרים רעמסס השני היה הראשון שרדף את היהודים, אלפי שנים לפני שנולדו בלנקי, אמא אסתרה ואפילו סבא סולומון הזקן, בהיר השיער, המכונה לִיָאצ'וֹ. ואז כינס אותם משה, מנהיגם, ציווה על הנשים להכין מהר לחם רק מקמח ומים (זה שבלנקי אוכלת בחג הפסח, הנקרא 'בּוֹיוּ')[2] והוביל אותם משם כדי להצילם מעבדות. בלנקי ידעה בעל-פה את כל עשרת הדיברות שניתנו ליהודים בהגיעם להר סיני. אבל, המשיכה אמא לספר את החלק הכי מוזר של הסיפור, אבותינו אלה לא דיברו בשפת לדינו כפי שאנו מדברים כעת, אלא בעברית, שפה שבלנקי וכל שאר האנשים, מלבד קומץ רבנים מלומדים, אינם מבינים. ואז עלו על כס השלטון מלכי היהודים שאול, דוד ושלמה החכם. שלמה בנה את בית המקדש הראשון, שהוא כמו בית הכנסת שאבא הולך אליו בפסח.
בלנקי העריצה סיפורים, אך בשביל כל אחד מהם היה עליה לטרוח ולבקש שיספרו לה אותו. לעומת זאת ריקיצָה, ה-đugatona, 'השובבונת הקפצנית' של אמא, שהיתה תמיד חולנית, זכתה ליתר פינוק. לפעמים היתה מקבלת אפילו את לב האבטיח, שבלנקי לא טעמה מעודה. ואֵילו אגדות היו מספרים לה, עוד ועוד, עד שנרדמה! בלנקי, שבדרך כלל היתה בריאה, גם כשכאב לה משהו היתה שותקת ומתביישת להתלונן, עד שאמא היתה מבחינה במצוקתה ואומרת בדאגה: 'בלנקי, Tjenis temperatura, fižikja mija! Pur luke no mi dišitis?, יש לך חום, ילדה שלי! למה לא אמרת לי?'
בלנקי דאגה לאליאס הקטן ואבא דאג לאיסאק, הבן הבוגר, המכונה אַתְלֶטָה. ריקי, לעומת זאת, היתה ילדת התפנוקים, שכל בני המשפחה חיבבו אותה וכל אחד מהם דאג לה. במשפחת סָלוֹם שרר סדר. הסדר הוא דבר מחויב המציאות, חשבה בלנקי. הרי אלמלא כן היה אליאס יכול לתת פקודות לסבא ליאצ'ו, ואמא היתה צריכה לשמוע בקול הילדים! בלי סדר אין משפחה. משום כך, גם אם לפעמים היה נמאס לה להיות ממושמעת, אהבה בלנקי את העובדה שבבית ידעו מיהו מי.
'אמא, את מי את הכי אוהבת מכולנו?' היתה שואלת כשהיא טובלת פרוסת לחם ברוטב החמצמץ-מתוק, העשוי שמן זית מהול בתחמיץ והנקרא 'מינדרוּגוּס', שהילדים אהבו בשל טעמו וההורים בשל מחירו הזול.
'כמה אנחנו, fižikja, בתי?'
בלנקי היתה סופרת על אצבעותיה וממלמלת: 'אליאס, ריקי, קלָרי, נינה, אתלטה, בוקה, אני, אמא, אבא, סבא ליאצ'ו… כולם ביחד עשרה!' אמרה כמנצחת.
'וכמה אצבעות יש לך?'
'Dijes, עשר.'
'Buenu, טוב. ומה את חושבת, איזו אצבע היית הכי רוצה שיחתכו לך?'
ריקי חשבה שעה קלה ואמרה: 'Ningunu!, אף אחת!'
'הנה, את רואה! ככה זה גם אִתכם. כולכם שווים בעיני ולא הייתי מוותרת על אף אחד מכם. את יודעת, כשהיית קטנה מאוד, עוד באיסטנבול, איש אחד עשיר וטוב לב, חבר של אבא, רצה לאמץ אותך. תחילה חשב שאת בובה, כי ישבת על הספה בשקט גמור. וכשראה שאת מתנועעת ואת יצור חי, כל כך מצאת חן בעיניו, עד שהציע לי שאתן לו אותך, והוא ייתן לי הרבה זהב. ואנחנו היינו כל כך עניים, עד שכולנו יחד אכלנו דג אחד קטן ליום. אבל אני לא נתתי אותך… לעולם לא הייתי נותנת אותך לאף אחד, בעד כל הון שבעולם! כשראה כמה אני אוהבת אותך, נתן לי קצת כסף בלי ידיעתו של אבא.' עיניה הכחולות של אמא התנוצצו מדמעות. 'Luke fazija jo sin ti, anđelikju miju?, מה הייתי עושה בלעדייך, מלאכי?'
מאושרת ומעודדת לשמע הסיפור, המשיכה בלנקי לשאול: 'Mama, pur luke tu tjenis ožus mavis, למה יש לך עיניים כחולות ושׂיער בלונדיני, ולאבא ולי ולכולנו יש שיער שחור ועיניים שחורות? הייתי רוצה שהכול יהיה אצלי כמו אצלך!'
'Pa ja savis, đoja mija, הרי את יודעת, משוש חיי. הלוא כבר סיפרתי לך…'
'No se, no se, לא, אני לא יודעת!' שיקרה בלנקי, שרצתה לשוב ולשמוע את הסיפור האהוב עליה.
'Buenu, estu stuvi ansina, טוב, זה היה ככה', פתחה אסתרה ואמרה בקולה הרך, המילים בלדינו מתגלגלות על לשונה כגרגרי פרי מתוק. 'הנוֹנוּ שלך ליאצ'ו היה חי בווינה. הוא היה גבר גבוה, בלונדיני ויפה תואר, ונשא לאשה בלונדינית יפהפייה. הוא היה אדם עשיר מאוד. הם גרו בארמון ובו שפע מגדלים מחודדים בקצותיהם, חדרים ופרוזדורים. בגן ביתם היה אגם שברבורים צחורים שטו בו. מזג האוויר אצלם היה תמיד אביבי, כי כשבחוץ התחילה עונת החורף היו בני המשפחה מסתגרים בארמון ושם, בקמין שבכל חדר, דלקה אש מחממת והנרות הפיצו שפע אור, עד שנראה היה כי תמיד השמש זורחת. אפילו הקטן בחדרים היה מקושט בפרחים. כך היו הופכים בימות החורף את הארמון לגן, ובקיץ מבלים בגן האמיתי. היו להם שבע בנות ולכל בת משרתת. הזמן חלף מהר, הבנות גדלו והגיעו לפרקן. צריך היה למצוא להן חתנים. ואולם במקום ההוא חיו מעט יהודים ספרדים, וכמעט איש מהם לא דיבר לדינו כמונו. את קומץ המשפחות הספרדיות לא הביא ליאצ'ו הפיקח בחשבון כחתנים, כי בין כולם התקיימו קשרי משפחה. כפי שכבר אמרתי לך, לא טוב להינשא לקרוב משפחה. ילדים בנישואים כאלה עלולים לצאת מכוערים או חולים. אמנם, מחזרים אשכנזים היו שם די והותר…'
'נושאי המזוודות?' קטעה בלנקי את דבריה.
'כן, ככה אנחנו הוותיקים היינו מכנים אותם. אבל זה לא יפה, כי גם אנחנו הגענו הנה לפני זמן רב ובידינו רק מזוודות. בימים ההם נפלה סבתא שרה למשכב ותוך זמן קצר הלכה לעולמה. כולם התאבלו עליה, ובתום ימי האבל התחיל סבא להתעניין איפה יש צעירים ספרדים. לבסוף שמע שרבים מהם חיים כאן בסראייבו. היות שנכסף לנכדים, אסף את שבע בנותיו עם שבע המשרתות שלהן, ועם עשרים ואחד ארגזים יצא לדרך ארוכה. לאחר ימים ולילות רבים הגיעו אל העיר הזאת, עם הבוץ ועם השבילים המרוצפים באבנים גבנוניות ועם האנשים שדיברו בשפה בלתי מובנת. בני המקום הביטו בהם, נדהמים למראה החצאיות הרחבות וסלסולי התחרה, המגבעות, הכובעים והכפפות. 'כאילו נפלתם לכאן מעולם אחר!' היו קוראים לעברם – בעוד נוֹנוּ, הבנות והמשרתות נדהמים בשומעם את צלילי השפה הסרבית ובראותם את חצאיות-המכנס של נשי המוסלמים, את התרבושים, את הכפכפים המבריקים ואת מקטרות הצ'יבּוּק הארוכות. אך הם מצאו את אשר חיפשו: שפע של חתנים ספרדים צעירים. כל אחת מהבנות וכל משרתת בחרה לעצמה את נסיך חלומותיה. וככה, kerida, נישאו כולן, חיו באושר וילדו הרבה ילדים. אבל הכי חשוב, וזה הדבר שבגללו עשה סבא את הדרך הארוכה: הן המשיכו לטפח את המנהגים, החגים והשפה שלנו. גם הן, כמוני, לא למדו סרבית, אבל זה לא הפריע להן, כי אהובי לבן דיברו כולם לדינו. בזכות עוד משפחה גדולה אחת גדל והסתעף הגזע הספרדי… אחת משבע בנותיו של סבא ליאצ'ו ילדה בת וקראה לה בשם אסתרה, וזוהי אמא שלך, שמספרת לך כבר בפעם המאה את הסיפור הזה. הנה, בגלל זה אני בלונדינית כמו סבא ליאצ'ו, ואתם כולכם שחרחרים כמו אבא ליאון.'
'אז למה נוֹנוּ שואל אם אני נכדתו או הנינה שלו? מה, הוא לא יודע את זה?'
'El ja savi, kerida, הוא יודע, יקירתי, אבל כשאנשים מזדקנים הם קצת שוכחים, ואנחנו צריכים להזכיר להם בנימוס. No ti sulvidis, אל תשכחי, הוא כבר בן יותר ממאה…'
'אמא, את מוכנה לתפור לי שמלה?' צייצה, כאילו היא שואלת בפעם הראשונה.
'Fižikja mija linda, ילדתי היפה, כבר הסברתי לך הרבה פעמים: אין לי ממה לתפור לך,' ענתה אסתרה בסבלנות והמשיכה במלאכתה.
'אתן רואות, ermanjkjas, אחיותי,' אמרה בוקה, 'סראייבו מקושטת והדורה, מתגנדרת כמו כלה לפני החופה.'
אנחנו בטח שווים הרבה אם כל כך רוצים אותנו, חשבה בלנקי, ובקול רם המשיכה ואמרה: 'את יודעת מה, ריקי? אני יכולה לבקש ממנו לחמניות, ואת תבקשי שמלה.'
'Buenu,' ענתה ריקי בנימה מפויסת והוסיפה: 'את יודעת, כשאגדל אני אתחתן עם ארכידוכס יהודי ותמיד יהיו לי הרבה שמלות, לחמניות וחמאה.'
'זה מרוב התרגשות,' מלמלה.
את כל הכובעים האלה תפרו אחיותיה נינה וקלרי, חשבה בלנקי בגאווה. 'Todus estus ćapejus, כל הכובעים האלה,' אמרה בקול רם. אחיותיה הן נשים חשובות מאוד בסראייבו! אלמלא הן איך היו הנשים יוצאות מבתיהן לרחוב? אלמלא הן לא היתה קיימת החנות שלהן לאבזרי אופנה, ואלמלא החנות לא היו כובעים, ואלמלא הכובעים לא יכלה אף אשה לצאת מן הבית!
המיית מימי המילייָאצקָה הרדודים ליוותה את שאון הקולות. הן הגיעו לרציף אַפֶּל. בלנקי נהנתה להסתכל במים הזורמים במהירות מעבר לגדר האבן, נעים כל הזמן באותו כיוון. מה היה קורה אילו היה זרמם נעצר איכשהו והמים היו מתחילים לגאות? עלולים היו להציף את העיר! את כל הגשרים שנראים עכשיו מלאים אנשים בלבוש חגיגי, וגם את גשר העִזים וגשר צֶ'האיָה וגשר המלך ואפילו את הגשר הלטיני!
'כולם יותר גבוהים מאיתנו,' אמרה ריקי בכעס וניסתה להשתחל ברווח שבין רגליו המפושקות של אחד השוטרים, שניצבו במקומם כמאובנים. היא שרבבה את שפתיה המלאות והעלתה על פניה חיוך שובב. בלנקי ידעה שהיא מתכוננת לאיזשהו תעלול, ולכן צעקה: 'ריקי! Ven aki!, בואי הנה!' – בתגובה נע השוטר ממקומו וסיכל את מעשה הקונדס שתכננה ריקי.
'פרדיננד יעבור מכאן?' שאלה בלנקי את השוטר, וריקי אחזה בשרוולו וצרחה במלוא גרונה: 'איפה הוא יעבור? איפה הוא יעבור?'
'הסתלקו מכאן, ילדים!' אמר השוטר.
'Vamus prestu d'aki, בואו נלך מכאן מהר,' קראה בבהלה. היא העיפה מבט במבוגרים שמאחוריה. תמיד חשבה שהרבה יותר מעניין להתבונן בפני האנשים מאשר להסתכל בעלים ובשמים, אבל עכשיו היה בהם משהו מפחיד, שכמו העיד כי במקום הזה משהו אינו כשורה. היא היתה מוקפת בהמון רגליים ממהרות, מתרוצצות הלוך ושוב. כמכושפת הסתכלה בצבעיהם הססגוניים של המכנסיים הטורקיים הרחבים ובנעליים למיניהן. היא אחזה בחוזקה בידיהם של ריקי ואליאס והחלה לסגת מן המקום בתחושה לא ברורה של סכנה.
ואז פרצה בבכי: 'Akapito una koza teribili,' אמרה מבעד לדמעות. 'Ajdi, turnemus presto a kaza, קרה משהו איום; בואו, נחזור מהר הביתה.'
'No keru! No keru ir!, לא רוצה! לא רוצה ללכת!' צווחה ריקי. 'את פחדנית! פה מוצא חן בעיני! הכול מתפוצץ, כמו בחגיגה סרבית! Deša mi aki!, השאירי אותי פה!'
תשושה ומבוהלת נכנסה לחצר הבית. מה יגידו ההורים? מאבא בטח תקבל מכות. איך למצוא את ריקיצה? אולי מישהו גנב אותה, לקח אותה לעולם ועד? אולי השוטרים תפסו אותה? אולי אף פעם לא תשחק איתה עוד? היא החליטה לחכות ולראות מה יקרה, ואם ריקי לא תימצא, היא תאבד את עצמה לדעת. היא לא ידעה בדיוק מה זה אומר, אבל הניחה שזה משהו שאדם מעולל לעצמו. 'Si meto solu, הרג את עצמו,' היו המבוגרים אומרים לפעמים.
ואולם כשנודע מה אירע, נתקפה המשפחה בהתרגשות גדולה. כולם מיהרו להתלבש. האב, חם מזג מטבעו, התפרץ וגער באמא על שבכלל הניחה לילדות לצאת. בוקה ניסתה להרגיע אותם, באומרה: 'ריקי יודעת להתמצא ולהסתדר, אני לא דואגת לה,' אך ידיה רעדו בשעה שחיזקה בסיכה את המגבעת. נינה קוננה בקול. בראותה את אמא חובשת את הטוּקָדוּ[5] ומתכוננת לצאת, הבינה בלנקי כי משהו רציני מאוד קרה. גיצים רשפו מעיני אביה הזועם. הוא חבש את תרבושו חיכה בקוצר רוח שאסתרה תסיים את ההכנות ליציאה.
אבא ערך אותם בחצר הבית וקבע לכל אחד מהם באיזה מקום יחפש את ריקי. על אתלטה הוטל לסרוק את הרובע הטורקי וְרָטְנִיק, המאוכלס במוסלמים ונקרא כך על שם הדלתות הכבדות של בתיו.[6] הוא ציווה עליו להתחיל ברחוב פּוֹדְזֶ'בְּהָנָה שבקצה השכונה ולהציץ בכל חצר וגינה, בכל סימטה ובכל פינה. אף שהסיכוי שריקי נדדה עד לשם היה קלוש, צריך לבדוק ולוודא.
על קלרה ונינה הטיל לסרוק ביחד את השכונה היהודית בְּיֶלָוָוה. בוקה, שנותרה לבדה, נדרשה לחפש בסביבת מגוריהם, והוא עם אמא פנו אל מחנה הצבא שביַיְצֶה, ומשם לשכונת דְז'ידְז'יקוֹבָץ הסרבית. בלנקי ואליאס נשארו בבית, לחכות לריקי אם תשוב בכוחות עצמה.
'No ti sulvidis la kavane, אל תשכח את בית הקפה 'מתחת לאלונים', אם כי קשה לי להאמין שהיא הגיעה עד לשם,' קרא אבא לעבר אתלטה.
ואז, אי שם ממעל, נשמע קול דק בוקע מבעד לחלון, תחילה ב'אוּ-וּ-וּ' קצר, שבהמשך התגבר והתמיד. בעוברה ליד החלון הביטה אמא אל השמים בתקווה ובדאגה, בעוד כל השאר מתנפלים על החלון ונתלים בו. ריקי התנדנדה על ענף של עץ התרזה הגבוה ונופפה אליהם בידה בקוראה: 'Mama, Mamaaaa… Keru novu vistidu!… אמא, אמאאאא, אני רוצה שמלה חדשה!'
'Pur amor dil Dio!, בשם אלוהים! לחשה אסתרה, והוסיפה בקול: 'Ja lu ganaras, תקבלי אותה, רק תרדי למטה לאט ובזהירות!' קולה נשמע שקט, אך תקיף.
'אני הולך לעזור לה,' אמר אתלטה.
'הישאר במקומך!' פקדה אסתרה. 'היא תסתדר לבד. אם תראה שאנו פוחדים ודואגים לה, תיבהל גם היא'.
'את מבטיחה לי?' צעקה ריקי.
'מבטיחה, Anđelikju miju, מלאכי, ואת יודעת שכשאמא מבטיחה, היא מקיימת!' לאחר מכן הוסיפה חרש: 'היא תקבל את השמלה הארורה גם אם כולנו נצטרך לרעוב שלושה ימים!'
'ואני גם רוצה את המֵח של כל העצמות!' הוסיפה ריקי לסחוט, דורשת את המעדן המשפחתי האהוב ביותר. כשהיתה מבשלת מרק, היתה אמא מבקעת את העצמות הגדולות, שולפת מתוכן את המֵח החם ומורחת על פרוסת לחם, מאכל שהיה אהוב על כולם.
'תקבלי גם את זה.'
'את מבטיחה?'
'מבטיחה! ועכשיו מספיק ודי, רדי מיד!'
'Mama, pur luke joras?, אמא, למה את בוכה?' שאלה בלנקי, מתייפחת.
'Paramordi ki matarun a Ferdinand, מפני שרצחו את פרדיננד,' ענתה אסתרה.
'מה, הוא מלך היהודים? No supi ki el ez Ðidio, לא ידעתי שהוא יהודי'.
'לא, לא… אני לא בוכה על כך שדווקא הוא שנרצח, אם כי לא צריך לרמוס אפילו נמלה, על אחת כמה וכמה בן אדם. אני בוכה על כולנו, ועל כל הסרבים המסכנים שעכשיו הורסים להם את הבתים, מחריבים להם את החנויות וגוזלים מהם את רכושם… בגלל העוול. והכי קשה לי כי אני יודעת ששוב צפויים לנו זמנים נוראים, קֶרידָה, ימים קשים מאוד. תהיה מלחמה.'
'מה זה מלחמה?'
'La guera ez kuandu todus sufrin. מלחמה זה כשכולם סובלים. זה רעב, פחד ומצוקה… Todus lus mansevus ombris si van a ir, כשלוקחים את כל האנשים הצעירים.'
'אז מה זה שלום?'
'שלום,' אמרה בוקה, מהורהרת, 'הוא תקופה שמחה או עצובה, תלוי במאורעות הקטנים של היומיום. בימי שלום החיים מוּבָנים מאליהם. יש כמובן גם מוות, אבל הוא מתרחש באופן טבעי, מלוּוה באמירת 'קדיש', במודעות אֵבל בעיתונים ובהלוויות. ימי השלום הם ימים טובים, ימים שלכולם יש בהם זמן וכוח להתלונן'.
בלנקי לא לגמרי הבינה, אך אמרה: 'אני בעד שלום'.
'גם אני', הסכימה ריקי.
בלילה ההוא רשמה בוקה ביומנה: 'היום נדמה כי בעיר זו שלמרגלות הר טְרֶבֶּבִיץ' רוחש המון אדם רב, למראית עין שאנן ומחייך, ייחודי בהיותו מורכב מבני דתות שונות ולהם מנהגים שונים ושפות שונות; ברוח הקלילה והנעימה הוא נישא בבלי דעת לעבר עידן המוות. ואולם מתחת לחזות התמימה חי עם אחר: שסוע ומפוצל, לעתים עצוב ומריר, המשתוקק לחירות ולעצמאות. הוא מייצג ערב רב של אנשים המטביעים את חותמם על ההיסטוריה, אם ברעיונות ואם במעשים, ובכללם אלה הנושאים בעול חיי היומיום ובמאמץ לשרוד את האירועים ההיסטוריים, על כל מה שצפון בהם.'