אדום חזה | הסיפור האמיתי והמזעזע של
31 במרץ 2012 דבי אילון 3 תגובות
יש אלבומים שאת שומעת והם כל כך יפים שמתחשק לעשות משהו קיצוני. לקעקע אותם על המצח. לכתוב על הסדין הכי גדול בבית ולתלות על מגדל הקריה. להסתובב בעיר עם מגפון ולצעוק: אזרחים, שימו לב, יש אלבום חדש של אפרת בן-צור!
לכתוב פוסט בבלוג שאף אחד כמעט כבר לא קורא בו.
פינת הוידוי: היו המון שנים בחיים שלי שלא הקשבתי בכלל למוזיקה. רשמית זה היה בגלל הפער בין מחירי הדיסקים לגובה ההכנסה שלי, אבל זאת לא הסיבה האמיתית. אני לא אכתוב כאן את הסיבה האמיתית.
כשחזרתי לשמוע מוזיקה, האלבום הראשון שקניתי היה "צוללת". הקשבתי לו בריפיט, בווליום מטורף, במשך חודשיים בערך. הוא זרם לי בורידים. ואז עזבתי אותו והמשכתי הלאה, ובכל פעם שנזכרתי בו מאז הנחתי שהתגובה החזקה שלי לא היתה קשורה לאיכות ה"אמיתית" שלו אלא להרעבה המוזיקלית שממנה הגעתי אליו.
לפני חודש היתה הופעת השקה לאלבום החדש של אפרת בן-צור באוזן בר. הלכתי, בעיקר בשביל הנוסטלגיה וגם קצת בשביל אמילי דיקינסון. זאת היתה אחת ההופעות הכי טובות שראיתי בחיי. זאת היתה חוויה טוטאלית, מטלטלת ומרוממת-נפש. לעתים נדירות מאוד זוכים לראות אמן שנוכח כל-כולו על הבמה. אפרת היתה שם לגמרי – במלוא הרצינות והשטותיות, הפאתוס וההומור, האומץ לנסוק וגם להודות בחן בטעויות. כל החדר התמגנט אליה, ואני לא הבנתי איך יכולתי לשכוח את ההשפעה העצומה של השירה והלחנים שלה עלי. אבל יותר מזה, הרגשתי שעומדת על הבמה מישהי שנותנת לי משהו שקשה מאוד למצוא – מודל של נשיות כמו שאני עצמי תופסת אותה. נשיות זורמת, צומחת, משתנה מרגע לרגע, לא מחויבת אף פעם למה שהיא היתה לפני דקה. נשיות שיש לה נוכחות אבל לא תופסת פוזה. שום אלבום לא יכול לשחזר את הטוטאליות של הנוכחות הנשית הבימתית הזאת, וכמובן לא את העוצמה של הביצוע החי לעיבודים המעולים של השירים, אבל ROBIN מתקרב לזה ככל שאלבום יכול בכלל להתקרב.
לשירים של אמילי דיקינסון יש איכות של אטומים. המילים הן כמו פרוטונים ונויטרונים ואלקטרונים, שמוחזקים ביחד במתח עצום למרות הריק העצום שמתוח ביניהם. דבר זעיר, מיקרוסקופי, שאוצר בתוכו עוצמה אדירה. הקול והלחנים של אפרת בן-צור מלבישים את העוצמה הזאת במוזיקה. צריך המון יומרה והעזה, ובאופן פרדוקסלי גם המון ענווה, כדי להלחין משוררת ענקית כמו דיקינסון. צריך בשלות עצומה כדי להגיע לאיזון הנכון של יומרה וענווה שיאפשר הלחנה וביצוע שלא יביישו את הטקסט וגם לא יסתירו אותו. אפרת בן-צור נתנה מתנה לעולם, ובשם העולם, אם יורשה לי, אני מודה לה.
כאן אפשר להאזין לאלבום. מומלץ להגביר את הווליום ככל שירשו השכנים ועור התוף.
אלבומים קרובים ברוחם, למי שצריך: Misery is a Butterfly של בלונד רדהד, The Milk-eyed Mender ו-Ys של ג'ואנה ניוסם.
אמילי דיקינסוןאפרת בן-צורבלונד רדהדג'ואנה ניוסםמוזיקה
פוסט קודםחרז'אנובסקי ומאבקו בגבולות המופלאפוסט הבאמוותרים על בורדייה ובודריאר?
3 תגובות “אדום חזה”
2 באפריל 2012 בשעה 1:09
כבר שבוע אני מנסה למצוא מילים ליופי המצלצל הזה והנה. איזה דיוק יא וולי. תודה.
2 באפריל 2012 בשעה 13:24
אין מה לומר המוסיקה כאן כל כך מושלמת לפרטי פרטים, זה פשוט ליגה אחרת מעל כל השאר.
יפה ומדוייק מאוד.
כתבת על צוללת נזכרתי באלבום של קרני פוסטל ששמעתי שוב ושוב ושוב והצטמררתי כששרה וניגנה "צוללת", ושלשום ליוותה בצ'לו העמוק שלה את אפרת צור ששרה אמילי דיקינסון וכישפה את הקהל בקולה ובמתיקות מרירה שובבה וקורצת חן ויופי. נקודה.
זהות אקדמיה כך הרסה הספרות את חיי להשמיד את האינטרנט שיח פרויקט עבודה מחאת האוהלים ספרות שפה ייצוג עיתונות פמיניזם זן שירה גוף עולם מיוצג ארצות הברית נמען אינטרנט 12 דקות בלוג ז'ורז' פרק פוליטיקה תקשורת פרויקט פורנו טלוויזיה קולנוע פרויקט חינוך כיבוש כתיבה מוזיקה פרויקט מחאה מיכאיל באחטין גוגל אמנות ז'אנר דובר סמיוטיקה ספרות עברית אינטרטקסטואליות ההם - הרצאות פוסטמודרניזם נרטיב קומיקס היסטוריה שמאל מסמן פרודיה פרויקט מרחבים נרטולוגיה