מגדלים מאוויר: האדריכלות המתנפחת חוזרת - אמנות - הארץ
מגדלים מאוויר: האדריכלות המתנפחת חוזרת
המבנים המתנפחים, שבסיקסטיז היו עוד דרך להיכנס בממסד הבורגני, חוזרים בגרסה פחות בועטת ויותר ירוקה. אדריכלות במשקל נוצה
ניצן ברטוב, עכבר העיר
עם תחילת הסתיו, בשעה שרבים מאיתנו ינסו את מזלם באוריגמי בסגנון חופשי וייאבקו בקיפול ודחיסה של מה שרק לפני רגע היה בריכה מתנפחת, יוציאו כמה משוגעים לדבר את המשאבות המאובקות מהבוידם ויתחילו לנפח במרץ את מה שרק אפשר.
המבנים המתנפחים נמצאים בשולי העשייה האדריכלית כבר עשורים רבים. ראשית התחום במחקריו של האדריכל הגרמני פריי אוטו, אשר עסק משנות ה־50 ואילך במבני מתיחה. לחץ המתיחה המופעל על מבנה מתנפח הוא פנימי, ונגרם כתוצאה מהאוויר המוזרם לתוכו. זרקור מיוחד הופנה לעבר מבנים אלה לאורך שנות ה־60 על ידי קבוצות האדריכלים ארכיגרם הבריטית ואוטופיה הצרפתית, שעסקו בעיקר באדריכלות קונספטואלית, וזיהו במבנים אלה הבטחה לניידות, לאנרגיה ולבריחה, שהיוותה התרסה של ממש אל מול חברה בורגנית נוקשה ושמרנית.
בשנים האחרונות, מסיבות שונות, זוכים המבנים המתנפחים לתשומת לב מחודשת. הוקדשו להם תחרויות אדריכליות משל עצמן, ובהן Pfff האמריקאית והתחרות השנתית בלסטוק, שבמסגרתה הוקמה בפריז עיר מתנפחת, המורכבת כולה ממבנים שיצרו סטודנטים לאדריכלות (בהם אפילו חברי המשלחת הישראלית). הנושא זכה להתייחסות מקומית גם בתוך גבולות ישראל הקימו סטודנטים לאדריכלות מאוניברסיטת תל אביב מבנים מתנפחים באזור ים המלח, במסגרת סדנת אביב מטעם האוניברסיטה שהתקיימה במרץ האחרון.
התרסה של ממש אל מול חברה בורגנית נוקשה ושמרנית (צילום: ניב קורן)
למה דווקא עכשיו? העניין המחודש באדריכלות המתנפחת מיוחס בעיקר להתפתחויות האחרונות של הכלים הדיגיטליים, המאפשרים תכנון של מבנים כאלה ביתר קלות. “מבחינת הדור שלנו, מה שהופך את התחום לנגיש זה השימוש בטכנולוגיות דיגיטליות חדשות”, מסביר האדריכל תמיר לביא, המנחה לצד ד”ר ערן נוימן סטודיו דיגיטלי בבית הספר לאדריכלות של אוניברסיטת תל אביב. “הכלים החדשים הפכו את היכולת שלנו לשלוט בפרישה של גוף תלת ממדי להרבה יותר קלה וזמינה. בייצור של נגזרות כאלה יש המון ניסיון והרבה ידע נצבר שצריך לדעת ליישם. יש כמה כלים דיגיטליים שמאפשרים לעשות את האדפטציה הזאת בצורה יותר מהירה, יעילה ונוחה. המיידיות שבה אתה יכול לקבל את התוצאה שלך קרובה ככל הניתן לתוצאה הסופית. זאת אומרת לא לעבוד כדי להכין מודל, אלא לעבוד וממש להשיג את המוצר עצמו. זה דבר שהופך את המבנים המתנפחים למאוד זמינים ונוחים בעיני”.
מעבר לפישוט התהליך התכנוני ניתן לזהות בגלגול העכשווי של המבנים המתנפחים גם שפה צורנית חדשה־ישנה, המשלבת בין טכנולוגיית תכנון שמאפשרת לפרוש כל צורה שהיא, ובין אילוציה הנוקשים של טכניקת הבנייה. ”לכל טכנולוגיה יש את ההיגיון המובנה שלה ואת היכולת לייצר סך מסוים של צורות”, אומר לביא, “נעשו כל מיני ניסיונות לבנות קיר שטוח או קובייה בטכנולוגיה של מבנים מתנפחים. זה מהר מאוד חוזר לאיזושהי משמעת בסיסית שצריכה להיות כשאתה מתעסק עם הטכנולוגיה הזו. למשל, אם אתה רוצה לייצר משטח שטוח במבנה מתנפח, מה שכדאי לך לעשות זה לחשוב על זה כאוסף של גלילים שמחוברים זה לזה. גליל הוא הצורה הבסיסית הפשוטה ביותר של הטכנולוגיה הזו”.
אוסף של גלילים שמחוברים זה לזה (צילום: ניב קורן)
המבנים המתנפחים של שנות ה־60 נתפסו כנושאי בשורה חברתית־פוליטית חתרנית. אתה מזהה ממד אידיאולוגי גם בעיסוק העכשווי בנושא?“אני, באופן אישי, לא מוצא בעיסוק בתחום איזו אידיאולוגיה או שליחות. אני יודע שאני שמח להיות חלק ממגמה שמנסה לחבר מחדש את התכנון הממוחשב, שחלק מבני דורנו עושים בצורה קלה, עם הרצון והתשוקה להבין ולחקור מחדש את העולם החומרי, שזה דבר שהפך למנותק מהיומיום האדריכלי. ואני חושב שדרך כלים כאלה, וגם דרך כלים אחרים, אנחנו יכולים לעשות את זה. לחקור את המפגש שבין החומר לאל־חומר בצורה יותר משוכללת וקלה, דרך הטכנולוגיה והטכניקה”.
אידיאולוגיה מובהקת יותר ניתן למצוא דווקא בבשורה שמציעים מבנים מתנפחים מזווית בת קיימא. במשך שנים נחשבו יריעות ה־PVC שבהן משתמשים עבור מעטפות מבנים מתנפחים רבות לחומר רעיל ומאוד לא מומלץ לשימוש, שתהליך הייצור שלו אינו ידידותי לסביבה. “ה־PVC נחשב ממש לאויב הסביבה”, נזכר ד”ר אדריכל נועם אוסטרליץ, המתמחה באדריכלות ירוקה ובתכנון בר קיימא, “אבל לאחרונה, בזכות פיתוחים חדשים ומפעלים שמייצרים אותו בצורה מסויימת, הצליחו להכניס אותו לתוך התקנים הירוקים. בכלל, כל חומר היום, גם פוליאתלן וגם חומרים אחרים שמשתמשים בהם לייצור יריעות מסוגים שונים, ניתן לתכנן בתהליך הייצור ככה שיפלטו פחות חומרים רעילים ויהיו ניתנים למיחזור”.
רגישות סביבתית לא מבוטלת (צילום: ניב קורן)
בהקשר המיחזורי, עולם האדריכלות המתנפחת מציע בנייה של מבנה שלם מחומר אחד, מה שחוסך לסביבה את כל עניין פירוק המבנה למרכיבים שלו. מבחינה סביבתית, מדובר ביתרון חשוב. בנוסף לכך, בחומר הגלם המתנפח ניתן להשתמש שוב ושוב עד שהוא מתבלה ויוצא משימוש, וגם זה מרכיב חשוב מההיבט הירוק. במובן הזה, המבנים המתנפחים יכולים להתהדר ברגישות סביבתית לא מבוטלת. הם גם לא משאירים טביעת רגל פיזית על האדמה – לרוב אין צורך להשתמש במהלך בנייתם ביסודות בכלל, כך שזה יתרון נוסף. "בעיני זה מעניין כי זה מראה שיש אדריכלות אחרת", מסכם אוסטרליץ, "אולי זה לא יהיה זה, אולי לא נתקדם דווקא בכיוון של התנפחות או מילוי של אוויר. אבל הרעיון שאפשר לחפש כיוונים חדשים באדריכלות הוא רעיון חשוב”