כשאהיה גדול אני אהיה… | משתעלים בשקט
כשאהיה גדול אני אהיה…
tags: בגרות, הרהורים, עבודה
עשר שנים. זו כמות הזמן שאני נמצא בשוק העבודה באופן רציף, כולל שלוש וחצי שנות שירות צבאי (לא הייתי בנח”ל, הייתי בקבע) וכולל שלושה חודשי טיול בניו זילנד. עברתי הרבה עבודות מאז שסיימתי את כיתה י”ב בגיל 18 וקצת והתחלתי לעבוד כמוקדן טלמרקטינג של חברת אינטרנט, ועד היום, כשאני אוטוטו סוגר שנה בתור ”יועץ תקשורת ואיש יחסי ציבור” במשרד פרטי בירושלים. בין לבין הייתי, לא בהכרח בסדר הזה, ראש לשכה, מלצר בבית קפה, איש שירות חדרים בבית מלון, מתרגם מאנגלית לעברית, מלצר במסעדה, מתרגם מעברית לאנגלית, וגם עובד כללי בחברה שעסקה בייצור אמל”ח למשרד הביטחון (או בתכל’ס, מבריג ברגים ומדביק חלקים בדבק אפוקסי). לא קשה להבין שבאופן כללי תמיד השתדלתי להיות בתוך מעגל העבודה – מיד איך שנגמר ביה”ס, שבוע אחרי שהשתחררתי מהצבא, תוך כדי הלימודים לתואר הראשון וגם רגע אחרי שהם נגמרו. לעבוד, לעבוד ולעבוד – העיקר שלא אסטה מהמסלול. רק דבר אחד מעולם לא עשיתי באמת ובתמים בכל אותן עשר שנים – לא עצרתי רגע, כדי לנשום ולחשוב בשיא הרצינות, מה אני רוצה לעשות בחיים.
אני מקנא, אפילו מאוד, בחברים שלי שנמצאים במסלול ההליכה לקיסריה שלהם. אחד חולם מגיל אפס להשתלב בעולם הקולנוע והטלוויזיה ומסיים בימים אלה שנה שנייה במסלול שיכשיר אותו לכך בביה”ס מנשר. לחבר אחר, שכבר בכיתה ח’ היה קורע אותי ב”ארץ-עיר” עם שמות של ארצות וערי בירה נידחות, ברור שהכיוון ישלב משהו שקשור לייצוג המדינה מול גורמים זרים. רק אני לא ממש סגור על מה בא לי להיות בעוד שנה, שנתיים, עשר. הזכרנו כאן פעם מעט מכאבי הגדילה שמלווים בוגר תואר ראשון, ואפילו רוני התייחסה לצד מסויים שלהם לאחרונה, אבל עד עכשיו לא הודיתי בפה מלא שאני מבולבל. אולי היה לי קל יותר להדחיק, לספר לכולם שאני רוצה להיות בתחום התקשורת ואשכרה להשיג עבודה בתחום איך שנגמר התואר. זה הזמן להודות בפה מלא: שום דבר לא באמת ברור לי. העתיד לוט בערפל.
מקצוע שלא אעסוק בו #729 – יעקב טרנר (צילום: יהודה לחיאני)
זה לא שלא ניסיתי למצוא תשובה לשאלה. דיברתי על כך לא מעט עם בת הזוג (שתחייה) ועם חברים (תודה, באמת!) וכאמור, גם העבודה הנוכחית שלי היא סוג של ניסיון כזה, אבל עוד לא הצלחתי להושיב את עצמי ולקחת את כל הזמן שאני צריך בשביל להחליט על המסלול שבו אני רואה את עצמי ממשיך להמשך החיים. ברור לי מה אני אוהב (לכתוב, לנגן, לעבוד עם אנשים, להעניק שירות) אבל לא ברור לי מה אני יכול לעשות עם זה. בינתיים גם פסלתי אינספור רעיונות לדברים שברור לי לגמרי, או לפחות כך נדמה, שאין לי סיכוי, או שאני לא ממש הייתי רוצה, להגשימם.
לצערי, אין לי פואנטה. אין גם סוף טוב שנראה באופק. אולי זה עוד סממן שמאפיין את הבלבול שאני שרוי בו בתקופה האחרונה. בקיצר, תשכחו מכל מה שאומרים לכם כשגדלים הדברים נעשים ברורים יותר. הדבר היחיד שברור לי שיהיה בעתיד שלי הוא שניים: בת הזוג הנוכחית, וגיטרה באס. לגבי כל השאר, אני נשאר עם אלפי סימני שאלה ותהיות. כן, אמא, זה אומר שאני (עדיין) לא יודע מה אהיה כשאהיה גדול. עד שאדע, אני משאיר אתכם עם השיר הזה. (למתקשים, צריך ללחוץ כאן בשביל לשמוע).
← אפשר עוד קצת זמן?
תנו להשתעל בשקט →