מקרה שלד / יצחוק זילבר
מקרה שלד <?xml:namespace prefix = o ns = "urn:schemas-microsoft-com:office:office" />
יצחק זילבר - געש איור מאת יעקב גוטרמן
[מתוך "ימי עלי קאסם"] צחוק, צחוק... (סיפור מקברי, פנטסמגורי ואספלוזננטי).
איור מאת יעקב גוטרמן	התגלית - למה ואיך ילדי קבוצת "כרובית" פרצו לחדר זה? טרם הוברר. מילא (לאן כבר פרצו?) כי השאלה הנכבדה הייתה בעצם: איך זה קרה שאיש לא נכנס קודם לכן במשך שנים לאותו החדר?<?xml:namespace prefix = o ns = "urn:schemas-microsoft-com:office:office" />
כך או אחרת, שערו בנפשכם את ההלם הלא נורמאלי שחטפו החברים במזכירות כאשר הופיעו הילדים והודיעו, כולם ביחד, בהתרגשות רבה ובקולות חנוקים, שבאחד החדרים, בצריף ישן יש... שלד אדם.
שלד אדם ממש, רבותי! לבוש מכנסי חקי מרופדים (רחבים למטה), חולצה דהויה ספק כחולה במקורה וכובע טמבל מכווץ המכסה בקושי חצי קודקוד מבריק מלובן.
כעבור דקה לא היה איש במזכירות, כולם יצאו בריצה אל מקום התגלית: מנהלי חשבונות, מנשקה המזכיר, וינה הסדרן, אברמלה החצרן (אשר חיפש לשווא את מרכז המשק), סוחר מחיפה (שבא לגבות חוב), האינסטלאטור (שחיפש את תנחום), מבקר מס הכנסה, גובה מס אחיד, פקח מס קנייה, מבקר ברית הפקוח... ו-ארבעה זמניים שחיכו לדואר ולא הבינו מה הולך, פרט לכך שכל אחד חייב להימלט על נפשו.
החדר - עמדו החבר"ה בפתח החדר והנה נתגלה כי לא רק בשלד מדובר. החדר - כולו "אנטיק", כוננית ספרים: קרשים גסים מונחים על בלוקים - מודל ידוע מראשית התקופה הקולוניזטורית. ממול, ארון פשוט, מכוסה בוילון. לאחר התבוננות ארוכה בשלד, עד כדי שכנוע שאין כבר מה להציל, שוטטו העיניים בחדר המוזר. עיני מנשקה התעכבו בספרים: כל כתבי סטלין, לנין, בורוכוב, מילון וינוקור, ספרים מאת אדם שאף, ליסנקו, פבלו נורדה, כרכי "אורלוגין", "מחברות למרקסיזם", מרטין פיארו, חוברות "ריקו-טיפו"... לבסוף התגבר על המועקה שבלב ופלט: חברים! חדר זה לא נפתח במשך שנים רבות, רבות.
פרץ שיח מלא התרגשות. יונה הסדרן היה בטוח כל הזמן, שכאן מחסן המיטות והמזרונים. לעומת זאת אברמ'לה החצרן, סבר שכאן המחסן הרזרבי של התחפושות לפורים ואחרים סברו... שכאן ארכיון הקבוץ, הספרייה הלועזית, צעצועי ועדת חינוך, רהיטי ועדת חברים, ה"אטלייה" של הציירים, החדר של ה"מ'ממית", האוסף הארכיאולוגי, המוזיאון האינדיאני, מעבדת הצלמים, מרכזיית הרדיו הישנה...
לפתע נזכר מנשקה בדיון סוער מלפני שלוש שנים כאשר ועדת הדירות תבעה בתוקף חדר זה עבור הגרעין. זו הייתה ישיבה מן הסוג שלא נשכח לעולם. כי אז, אחרי שתי התפטרויות דרמתיות עם זריקת מפתחות של ממש, ושתי התקפות אישיות שנסתיימו בבירורים, סוכם לפי רוח ההצעה של אברמ'לה, "אין להשתמש בחדר זה כל עוד לא ימצא מקום אחסון אלטרנטיבי לכל מה שיש בו..." ומה היה בו? בהיזכרו בדיון התברר לו למנשקה שאף אחד למעשה לא ידע מה יש בחדר, אלא חשב שהאחרים כן יודעים. מה שכל אחד כן ידע היה לעמוד בתוקף על גישתו העקרונית לעניין...
הזמן - כעת כולם הבינו שהשלד - דייר החדר הינו, ואם כך שלד זה מן המניין הוא!! צמרמורת אחזה בכולם. ריבונו של עולם - במי מדובר? איך אפשר לפרוש מן הציבור בשקט ובצנעה כזו מבלי שאיש ירגיש בדבר?
יקותיאל מועדת החברים שסקר את החדר שתי וערב, שם לב שאין בו קומקום חשמלי... "כל זה קודם למועצת תל עמל", מיהר לפסוק, "עניין של כעשרים שנה". חיימקה, שהבחין בפתיליה, ייחס מיד את האירוע לתקופה מאוחרת יותר: "הרי הגיוס החברתי לפתיליות היה ב-1945, לפני כן הלאימה ועדת החברים את כל הפתיליות שהתקבלו כמתנה".
חפשו לוח שנה, עיתון כלשהו, אך ללא הצלחה. מישהו הזכיר שאז חילקו עיתון אחד לכל צריף. הוסיף על כך חבר אחר: "העיתונים היו אז רב-שימושיים, בנוסף לקריאה עצמה...". ילד הרים פתאום מן הרצפה גרוש אחד שהיה בו חור! תעודות? מכתבים? - לא מצאנו. מכרסמים, כנראה כירסמו אותם עד ללא הכר. ג'ארה יבשה הייתה תלויה מן התקרה, ממש מעל גולגולת השלד.
מהו היהודי? בכל זאת, איך אפשר כך להיעלם? הידידים? הקרובים? אברמ'לה הזכיר את המקרה של אחד, מוני, שהודיע לפני שנים שהוא יוצא למילואים ל-30 יום ולא חזר עוד. סתם כך! שום צל"ש לא הגיע על שמו. שום הודעה לא נתקבלה מקצין העיר.
אולי זהו מוני עצמו?
שטויות! רק לפני שנה היה פה בביקור! הופיע פה עם אשתו, שלושה ילדים ושתי דודות מאמריקה המבקרות אצלו. איך אשכח? הופיע לי בחדר בשבת בצהריים!
הזכירו גם את מישו, אשר ביקש לנסוע לחו"ל, לעזרת המשפחה ויותר לא נודע עליו. "האם משהו נפרד ממנו?"... "האם ראו אותו מפליג בכלל?"
"רגע! ומה בדבר השכנים? מי גר אז בצריף הזה?"
הוזכרו שני שמות - שניהם עזבו מזמן. על אחד שנמצא באלסקה, ידועה אפילו הכתובת. "צריך לכתוב לו! אולי הוא זוכר!" מנשקה דחה את ההצעה: "האם משהו מעלה על הדעת נוסח של מברק? מה נאמר... מי היה שכנך בצריף? מצאנו את השלד!" ובזה תמה חלקה של אלסקה בפרשה.
לפקה, ספק תם ספק ציני, כדרכו ניסה איזה הסבר, כרגיל מבלי לדעת לאן הוא מוביל: "אתם יודעים? לפעמים מישהו אומר לי שלום בחמימות בחדר האוכל ורק אז אני שם לב שלא ראיתי אותו כמה שבועות... מילואים, קורס, ניתוח... השד יודע מה! ולמה שנשים לב אם מישהו מסתלק? או כאשר למעשה הוא מתייבש לו לאט בחדרו?" לא הייתה תגובה, רק מבטים זועמים פה ושם.
נחמיה, גם הוא מוועדת חברים וגם מהמח' לחברה עם בי.אי. בסוציולוגיה, העלה הרהורים נוגים: "מקרים מסוג זה אינם נדירים בכרך הגדול, בחברה המודרנית, יש כאן ביטוי דרמטי לבדידות קיצונית של הפרט אך איך יתכן ומקרה כזה יתרחש בסולידרית שבחברות אדם, בחברה קטנה בה כולנו ערבים זה לזה?" החרשה כללית. מעכלים... לאט לאט.
שומר אחי-מי?
אותו לילה ישבו ותיקי הוותיקים בעלי הזיכרון הטוב, כל המזכירים לשעבר, טכניים ולא טכניים, ואימצו את המוחות. עברו על כרטיסיות, רשימות ושקופיות. חיטטו בתוך הארכיון ולא פסחו על פתק או רשימה ממנה לא יפקד איש קיבוץ: תור לספר, תור לתיקון שמשות, תור לקופה ונרשמים להצגות. הכול היה לשווא.
נזכר מישהו שלפני שנים רבות התלוננו על "ריח" בסביבות הצריף. הוטל אז על החצרן לכסח את כל העשבייה מסביב. המכסחת עלתה על שטוצר, המשיך עד שנתקל במחרשה שאנשי הפלחה חיפשו כמשוגעים במשך חודשיים... שמחו הפלחים על המחרשה, אך נבלות לא נמצאו והריח נשכח. חבל... דומיה. חושבים...
לא ולא! רתח צביקה ופרץ: "איפה מערכת הבקרה בחיינו? האם איש שיעלם לא יחסר?"
"איפה ה"פיד-באק?" - שיסע מוטקה ששב מקורס מרכזי משק.
"שמא היה חולה?"
אילו היה חולה היו מדווחים לסדרן העבודה ואז... סידור עבודה!! כולם הרימו עיניים. מערכת הבקרה הופיעה! כי איך הצליח להוציא את עצמו מהרשימה היומיומית המודפסת, המבוקרת? איך נעלם מהעיניים החודרות של ועדת עבודה? איך נשמט מגלגול השמות האינסופי בישיבותיה, מההקצאות, השיבוצים והתכנונים? איפה היה כל פעם ששיבצו חברים לענפים? כיצד נמחק מהתורנות בשבתות? מהתור לפריקה? מהשמירה? מהגשות ערב בחדר האוכל? איך לא נכלל בריכוז ללקט בוטנים? עישוב כותנה? העמסת חציר? כיצד התפלח מן הרשימה להדחת כלים? העמסת עופות? לינה בגנון? חיסון אפרוחים? איך לא הסתבך ברשת הסבוכה הזאת?
גם תעלומה זו נפתרה, תעלומת הרישום, לא הזהות. מישהו נזכר שבאותה התקופה היה סדרן ש"נשבר לו" והוא העביר את הקדנציה שלו במשך שלושה חודשים, בלי מרכז עבודה ובלי סדרן שבתות. באין ברירה, מחליפו נבחר, ערב צאתו למילואים. התפקיד הועבר אז מיד ליד... ובמקרה אזלו באותם הימים, גיליונות הסידור, וכשהודפס מחדש, נמצאו בו טעויות והשמטות בשפע. זכור עדיין מקרה של מועמד אחר שלא הופיע לעבודה במשך 5 שבועות. שמו, פשוט, לא הופיע בסידור החודש.... סוף - הייתה זו המשטרה עצמה שהציעה לסגור את התיק לאחר שזהותו של השלד לא נתגלתה. איש לא ראה בו מכר מוכר, או קרוב. אך בלוויה הייתה השתתפות המונית.
כולם היו שם, אפילו הח"צ. עצבות עמוקה שררה וזאת משום, כפי שהגדירה קלוטילדה שלמדה פעמיים ב"אורנים" ושנתיים פסיכולוגיה באוניברסיטה טוקומן: "... אין זו בלבד שיש קצת רגשות של אשמה קולקטיבית. יש פה גם מקרה של הזדהות מסוימת. פשוט, אולי כל אחד רואה בשלד אלמוני זה קצת מעצמו..."
בזמן הלוויה, כרגיל סדרו לילדים טיול עם טרקטור. משום מה נשכח שהיו אלה ילדי קבוצת "כרובית" שגילו את השלד. איש גם לא ביקש מהם לשמור על סוד. עובדה היא שבאותו היום שני ילדים מהפעוטון, השניים שכבר התחילו לדבר, סיפרו להורים בשפתם המגומגמת את המקרה כולו, על פרטי פרטיו.