השפעת הפופ על קצב נשירת השיער - גלריה - הארץ
השפעת הפופ על קצב נשירת השיער
"Human League" הוותיקה שוברת שתיקה לאחר עשר שנים
08.03.2011 08:43 עודכן ב: 12.09.2011 09:07
השיער השחור המסורק באופנתיות עם הרבה ג'ל ונוכחות כבר נשר על הרצפה ולא יחזור עוד. לא נורא. בניגוד לתחזיות, פיליפ אוקי, סולן "Human League", לא מתרגש מכך. הקרחת הבוהקת שנהפכה בשנים האחרונות לסימן ההיכר שלו היא סוג של השלמה עם המציאות. הלהקה, שהוקמה ב-1977 בעיר התעשייתית שפילד שבאנגליה, מבקשת גם היא להשלים עם הדברים שהשתנו מאז.
כל כך הרבה להקות קמו והתפרקו, התאחדו ושוב קרסו. רבות מהן רצו לשנות את העולם, או לפחות להוציא את הקהל משלוותו או אדישותו. אחרות שאפו להרקיד אותו בכל סוף שבוע באמצעות סאונד אלקטרוני תזזיתי ורועם. "Human League" ניסתה כנראה לשלב בין שני הדברים, בסטייל, על פי צו האופנה.
בעוד כשבועיים ייצא אלבומה החדש של הלהקה, "Credo", אלבום ראשון שלה לאחר עשור. היא אמנם כבר אינה משפיעה כבעבר, והופעתו של האלבום הקודם, "Secrets", היתה כשמו כמעט סודית. לא בדיוק באשמתם. חברת התקליטים פאפילון סגרה את שעריה מיד לאחר מכן.
אבל אוקי, כבר בן 55, מפוכח ואופטימי. לצד שתי החברות הנוספות שבהרכב, סוזן אן סאלי וג'ואן קטראל, שאותן ראה לראשונה לפני 30 שנה כשהופיעו כזמרות ליווי ורקדניות בנות 17 במועדון לילה, הוא ממשיך להאמין בכוחה של מוסיקת הפופ לרגש.
"אני אוהב את תרבות המועדונים וחושב שהמוסיקה שלה היא הדבר הכי מלהיב שהיה אי פעם", אמר למגזין האינטרנטי The Quietus. "אבל המוסיקה הזאת לא באמת השתנתה מאז שה'בי-ג'יז' התחילו. כשמוסיקת הדיסקו פרצה זו היתה תקופה מסעירה. אנשים הרגישו שהיא מדברת אליהם ולכן היה להם חשוב כל כך לרקוד לצליליה".
אנשים בגילו כבר אמורים להיות ציניים וספקניים בכל הנוגע למוסיקת פופ, בוודאי כזאת המנוגנת במועדונים רועשים, אבל אוקי, שלהקתו היתה מחלוצות הסינת-פופ והגל החדש הבריטי, אינו מרים ידיים. אחרי הכל, צריך למצוא דרכים לשמר את המסורת.
איאן קרייג מארש ומרטין וייר, שהקימו את להקת "Future" בסוף שנות ה-70 והזמינו את אוקי להצטרף אליהם להרכב שלאחר מכן שמו נהפך לאנושי יותר, ראו את העתיד באופן קצת אחר. בשיר "Dance Like a Star", למשל, הם ביקשו לפנות כדבריהם אל "כל האגואיסטים שחושבים שמוסיקת הדיסקו נחותה יותר מהשטויות המוסיקליות והדברים הרדודים והעייפים שאתם מנסים להרשים בהם את ההורים".
רצינו להראות שאנחנו יותר חכמים מכולם, הסביר באחרונה וייר ל"גרדיאן" במעין הודאה בחטא. "חשבנו שמה שאנחנו עושים הוא פופ חדש ולא הבנו למה האחרים לא מצטרפים אלינו. היינו יהירים מדי".
אוקי, בניגוד אליהם, ידע מה רוצה ההמון: מוסיקה בגובה האוזניים, בלי טיפת אליטיזם או התנשאות. אין זה אומר בהכרח כי היה צריך לוותר לשם כך על האיכות. "Dare", האלבום השלישי של "Human League", הצליח מאוד וגם המבקרים הריעו לו. וייר וקרייג מארש, שעזבו עוד קודם לכן את הלהקה, אולי עיקמו את האף והתייחסו אליו כאל התפשרות וכניעה בפני כוחות השוק. אבל התעוזה של אוקי השתלמה.
האלבום, שעומד במבחן הזמן גם 30 שנה לאחר יציאתו, יעבור גם היום את הבדיקות הקפדניות של המאבטח בכל מועדון שאליו ירצה להיכנס. יש בו מינון משכנע של מיניות, תשוקה, אלקטרוניקה וקצב לצד חיבור מדויק בין הקולות הגבריים לנשיים.
אוקי, אולי בלי שהתכוון לכך, היה בין היחידים בסינת-פופ והגל החדש הבריטי שלא התייחסו אל עצמם ברצינות תהומית כאשר הופיע מול הקהל, או הצטלם לקליפים. הוא בהחלט היה מודע לעצמו ולא פעם השקיע בפוזה, אבל היא מעולם לא גרמה לו לשקוע בבוץ. את המבט האפל והדוק המורבידי הוא השאיר לאחרים. העיקר שאיש לא יפריע לו לרקוד.
''Human League''. בגובה האוזניים