סידורים, הכל סידורים | דבורית שרגל * Dvorit Shargal
סידורים, הכל סידורים
שבוע רחפני עבר עלי. המון דברים תלויים באוויר, כך שנשאר לי די הרבה זמן למחשבה ולבהייה, ואפילו ליחסים טובים יותר עם הכלים בכיור המטבח, שזכו לתשומת לב יתרה.
אחר הצהריים יצאתי מהבית למה שקוראין "סידורים". משמע, בצקלוני כמה מטלות מבאסות, אבל איכשהו הן הסתיימו במהירות ועל הצד הכי טוב שרק אפשר, ובשעה אופטימלית ליומית מלבבת כמו שלא חוויתי מזמן. וכך מצאתי עצמי מחליטה בספונטניות מרגשת להזדרז ולראות את לאהוב אותך מאז.
אני פוצחת בריצה קלה בנבכוכי דיזנגוף סנטר, מגיעה לאשנב ומבקשת כרטיס. "הסרט מתחיל השנייה", אומר לי הקופאי, ואני שועטת לאולם הקטן, מתפעלת מהמהירות בה החלטתי לזנק פנימה, ומהתזמון המושלם. קצת חוששת מהפנסיונרים של חמש וחצי, אבל הם דממו לגמרי במשך שעתיים, ואף לפיפי לא יצאו.
הסרט הצרפתי, סרט ראשון לסופר הצרפתי פיליפ קלודל יצא פה בעת מתקפת הנשים הרצחניות על ילדיהן, כך שהיה לו לכאורה היבט אקטואלי. רק לכאורה. אני שמחה שראיתי אותו היום, כשהאבק, המים, החול והדם שקעו קצת.
ז'ולייט (כריסטין סקוט תומס, מימין), שישבה בכלא 15 שנים על רצח בנה משתחררת, ולומדת להכיר מחדש את אחותה הצעירה ומשפחתה. זה סרט על בדידות, על הרצח הדוסטויבסקאי, על נכות, על מחלה, על אלם, על זיכרון ועל שכחה. על ילדים. על אימוץ. על הפחד הנורא לאבד את מה שיש לך: את האנשים לצדך. את האהבה. את הקול. את הכל. את הרגליים. את המוח. אין לי חשק לכתוב על כל מה שלא בסדר בלאהוב אותך מאז. זו לא ביקורת, זה רק תיאור של שעתיים בחיים של אחרים, שמשיקים לאלו שלי בהרבה מאוד אופנים.
מספרי סיפורים זו התכונה הכי מוערכת של המין האנושי. מהימים ההם, של האדם הקדמון במערה, ועד יום. זה הדבר היחיד שאנחנו רוצים למעשה: שיספרו לנו סיפורים. אחד, ועוד אחד ועוד אחד. למבוגרים אין מי שיספר סיפורים לפני השינה, ולכן הם צריכים למצוא תחליפים: לקרוא לבד ספרים, לראות סרט (רוב האנשים צופים בסרט בלילה). אבל אין דבר משמח יותר מלגלות מספר סיפורים סתם כך במהלך פגישה או כל פעילות יומיומית אחרת. השבוע נתקלתי במספר סיפורים. איזה כיף היה.
כך קוראים למשהו שאני כותבת. זה מוזר. לכתוב משהו, ולצפות שיהפוך למשהו אחר. לדעת שמה שאני כותבת זה לא מוצר סופי, אלא התחלתי, שממנו צריך לצאת לדרך. ואני מאוד מחכה שזה באמת יקרה.
כמה מהארוחות שלכם אתם אוכלים לבד?
→ שפרה, נינט, אומה תורמן ו…….
יש לי דומיין ←
23 מחשבות על “סידורים, הכל סידורים”
בתנוע המתמדת הגיב:
נובמבר 21, 2008 בשעה 1:48 am
אחד הפוסטים היפים שלך
נובמבר 21, 2008 בשעה 4:08 am
לזו/זה שמעליי
באמת אחד הדברים היפים שכתבת
משהו נפשי-רגשי פורץ מתוך המינימליזם הרגיל שלך
את ארוחת הצהריים כמעט תמיד לבד, בעבודה, עם העיתונים. צהריים זה האצבעות שחורות שלי
גם בוקר זה לבד
ערב- תלוי ולא רק בי
נ.ב: ב'לאהוב אותך מאז' התרשמתי בעיקר מתצוגת המשחק. העלילה בסופו של דבר נתגלתה כמרובת חורים
נובמבר 21, 2008 בשעה 8:03 am
בתנועה ונועה (אאוצ', איזה צירוף מקרים)
כן נועה, כמו שכתבתי, יש הרבה בעיות בסרט, אבל החלטתי לכתוב פוסט אחד בחיים בו אני לא מדווחת ומטווחת בעיות
אני מקווה שאוכל להביא את ממצאי סדר הסעודות הגדול אחרי הפוסט הזה.
נובמבר 21, 2008 בשעה 8:49 am
תודה. אחד הפוסטים הכי יפים שלך.
סיפורים. נכון. גם הקולנוע כבר ויתר על "הסיפור", למעט אגפים מעטים ונדירים שעדיין מבינים ש"הסיפור" חשוב.
ולשאלתך: אני כמעט ולא אוכל לבד אף פעם. כבר מילדות שנאתי לאכול לבד. ולכן כשאני בחו"ל, עם עצמי, אני תמיד יורד במשקל, כי אני פשוט מוותר על ארוחות.
אוכל לבד רק כשאני ממש מוכרח. ומוצא לי פרטנרים שיבואו איתי ללעוס
נובמבר 21, 2008 בשעה 9:44 am
מספרי סיפורים, גם במילים ובתמונה אבל גם בחיים זה תמיד מאד משמח אותי. מרגש, מתנה של ממש.
צהרים, אם בכלל, לרוב לבד.
בוקר ערב, רוב הזמן לא רק שלא אוכלת לבד, אפילו חייבת להכין בעצמי, מה שלפעמים ממש נ מ א ס כי אי אפשר לחפף כמו מול עצמך, בכל זאת, ילדה
-http://www.notes.co.il/chelli/28558.asp
מכל מה שכתבת הדבר שהגבתי אליו, בלב, היא הצפיה שלך לתהליך הסיכתי. הצפיה לפריצה מול הדבר והמילים שלו. מאחלת לך שיתחיל כבר….:)
נובמבר 21, 2008 בשעה 10:00 am
אכן מהיפים
בעניין ארוחות, מאז שעיתונאים כותבים מהבית אנחנו יותר ויותר אוכלים משפחתי גם באמצע היום. אני לא פעם תוהה על הממצא הזה, ולא פעם מבקש את השקט של לאכול לבד. מצליח בבוקר. בחוץ, אוכל לבד כשאני לבד, ובדרך כלל בתנועה.
נובמבר 21, 2008 בשעה 10:22 am
בועז, חלי ודוד – תודה
חלי – סליחה מאוד, אבל הילדה צריכה ללמוד להכין סנדוויץ לה ולאמא. וגם חביתה!
בועז, גם אני יורדת במשקל בחו"ל, לפליאת כולם, אבל לא מהסיבות שלך
דוד – כן, כשאוכלים לבד לא תלויים במהירות של אחרים, ולא צריך להשקיע בתקשורת בין שולחנית, אפשר להתמקד באוכל או במחשב או בעיתון או בספר או בטלוויזיה
נובמבר 21, 2008 בשעה 10:28 am
הלו…מי אוכל סנדוויץ בארוחת ערב בבית הזה??
נובמבר 21, 2008 בשעה 11:05 am
לפעמים כשאני נוסע לבד, למשל לכנס או משהו כזה, אז אני מנסה לקחת יום לפני או יום אחרי הכנס לגלות את העיר בו הוא מתרחש, ואז יוצא לי לפעמים לאכול לבד לא רק צהריים אלא גם ערב. הדרך הכי נחמדה לעשות זאת היא במסעדה שיש בה בר שאפשר לשבת על הבר. אני מצטייד בעיתון או ספר טוב או יומן המסע שלי. ולעתים קרובות גם מתפתחת שיחה נחמדה עם הברמן. והוא – בדרך כלל זה היה הוא – נותן לטעום מאיזה יין מעניין שקיבל. רצוי ריזלינג.
בארץ כשאני הולך למה שאני קורה "דייט עם הלפטופ" בבית-קפה ביום בו בא לי לעבוד בבית קפה כמובן שזה כרוך בלאכול לבד – אלא אם כן סופרים את הלפטופ.
בכלל אני מאמין שלפעמים צריך דייט עם עצמך, מקסימום עם המחשב או ספר או עיתון.
נובמבר 21, 2008 בשעה 1:48 pm
דבורית, לכתוב "גם אני יורדת במשקל בחו"ל" זה בדיוק כמו לעמוד מולי ולעשות לי ננה-בננה עם אצבעות מנופפות על האף
אלוהים אדירים, הרי אם את יורדת במשקל בחו"ל צריך לזכות אותך על הכרטיס חזרה- אין מה להטיס
נובמבר 21, 2008 בשעה 2:51 pm
סליחה מותק, את יורדת במשקל בלי חו"ל
נובמבר 21, 2008 בשעה 2:52 pm
אייל – לגמרי, אין כמו דייט עם עצמך. זה בדוק.
נובמבר 21, 2008 בשעה 3:13 pm
אכן מהפוסטים היפים שלך.
אני אוכלת לבד רוב הזמן, וגם מעדיפה לאכול לבד. בשבתות ובחגים אני אוכלת עם בן הזוג ועם הילד, וכשיוצאים לחגוג במסעדה לרגל משהו – עם בן הזוג.
נובמבר 21, 2008 בשעה 3:34 pm
בוקר אוכלת עם הבנזוג (או מדלגת)
צהריים לפעמים עם אמא/אחותי, לפעמים לבד
ערב בד"כ עם הבנזוג, לפעמים עם חברים
נובמבר 21, 2008 בשעה 3:57 pm
זוכר בנערותי נסיעות לתל-אביב, אוכל לבדי במסעדת הפועלים ברחוב ברנר, כסף מדוד מההורים, אוכל פולני, מוקף המולה ועשרות סועדים. לבד, אבל חלק מקהילה. ובדיעבד, תחושה של אושר. עשרים שנה קדימה, אני אוכל לבד בדירה בקומה ה-29 בניו-יורק, הנהר המערבי פרוש תחתיי, רצפת פרקט לכפות רגליי, שלווה ויופי, וריק, ריק.
נובמבר 21, 2008 בשעה 4:05 pm
אחחח, הייתי רוצה דירה בקומה ה-29 בניו יורק עכשיו
(כרמית – רושמת)
נובמבר 21, 2008 בשעה 11:24 pm
"זה רק תיאור של שעתיים בחיים של אחרים, שמשיקים לאלו שלי בהרבה מאוד אופנים".
"משהו נפשי-רגשי פורץ מתוך המינימליזם הרגיל שלך" נועה כתבה יפה, אך ניתן לראות סימנים לא מעטים גם בתוככי המינימליזם הקודם, לאורך כל הדרך
לאכול לבד? זה המצב האופטימלי, בדרך כלל
הרבה סעודות לבד, כמה שיותר
נובמבר 22, 2008 בשעה 6:59 am
נובמבר 23, 2008 בשעה 12:22 pm
אלא לחזק את הכותבים מעליי – בהחלט אחד היפים שלך, מאוד נהניתי לקרוא.
ארוחות – בוקר לבד, צהריים לצערי הרב עם הקולגות כי פשוט אי אפשר אחרת, וערב לבד, אם בכלל. בדרך כלל בוקר וערב מול המחשב, בחטף.
מאוד שמחה לקרוא שאת כותבת, ומקווה שיתחיל לך ויצליח 🙂
נובמבר 23, 2008 בשעה 3:04 pm
דבורתי,
הרבה זמן לא קראתי משהו יפה ונוגע כזה.
אוהב מאוד כשאת כותבת ככה.
נובמבר 23, 2008 בשעה 4:58 pm
פרינסס ומג'י
נובמבר 26, 2008 בשעה 10:15 am
וגם הפתעת אותי – סרט לפיליפ קלודל.
סופר אהוב מאוד.
דצמבר 1, 2008 בשעה 12:32 pm
יאיר רוה הצליח לרוקן ממני את כל האהבה והתשוקה לקולנוע.אני לא רוצה לגמור כמוהו,מדווח בעליצות על הכנסות סופי שבוע ועל תרגומי שמות סרטים לעברית ולקטר איך מערכת הדולבי לא עובדת מספיק טוב לטעמו בשעה שהוא הולך חינם לסרטים וגם מצפה לכבוד מלכים משום מה.תודה יאיר,עכשיו יש לי זמן וראש לדברים אחרים כמו החיים למשל.