השועלה הערמומית – לידתה של אופרה
בשנת 1920 קנה העורך של העיתון היומי לידובה נוביני (העיתון היומי הליברלי והפופולארי של העיר ברנו) מהצייר סטניסלב לולק סדרה של 200 איורים כדי לפרסמם בעיתון. העורך פנה אז לכתב לענייני משפט של העיתון, רודולף טסנוהלידק (1882-1928) וביקש ממנו לכתוב את הטקסטים שילוו את התמונות שהתפרסמו בעיתון. הכתב, שכבר פרסם רומנים, ספרי ילדים ושירה, נענה רק לאחר סירוב ראשוני. מתוך מכלול יצירתו רק הרומן על השועלה זכה לפופולאריות מתמדת בצ' כסלובקיה והוא מודפס מחדש בקביעות גם בימינו. הציורים והטקסט המלווה, המתארים את סיפורה של שועלה ערמומית המצליחה להערים על יערן זקן, פורסמו בעיתון בהמשכים והספר בשלמותו יצא לאור לראשונה בשנת 1921.
מריה שטז'סקלובה, שהיתה המשרתת בבית משפחת ינאצ'ק במשך 44 שנים, מתארת בזיכרונותיה כיצד גרמה לבעל הבית להתעניין בשועלה.
מהדורת הבוקר של העיתון היתה מגיעה לבית בידי מחלקי העיתונים ואילו אחר הצהריים הייתי הולכת בעצמי לדוכני העיתונים כדי לקנות את מהדורת הערב. מאז שהתחילו לפרסם בעיתון את השועלה הייתי תמיד פותחת את העיתון בדרך הביתה לראות אם התפרסם פרק חדש ואם זה היה המקרה, הייתי ממהרת הביתה וקוראת אותו לפני שהייתי מוסרת את העיתון לאדון שבכל מקרה תמיד עבד והיה קורא את העיתון רק בשעות הערב. יום אחד קראתי את הפרק המתאר את השועלה המטיילת ביער עם השועל כשהיא מחזיקה בפרח. פרצתי בצחוק כשראיתי את הציור המראה אותם מחובקים יחדיו. הייתי משוכנעת שאיש לא הקשיב לצחוק שלי כיוון שהגברת היתה מחוץ לבית והאדון בחדר העבודה שלו. אבל לפתע הוא הגיע לדלת המטבח ושאל "אישה מה כל כך מצחיק?" "השועלה, אדוני" עניתי. "איזו שועלה?" "האם אתה לא קורא את זה? זה מתפרסם בעיתון שלנו." נתתי לו את העיתון והוא הביט בתמונה, קרא את הטקסט והחל לחייך ואז אמרתי לו: "אדוני אתה יודע כל כך טוב כיצד בעלי חיים מדברים, אתה תמיד רושם את ציוצי הציפורים, האם זה לא יהיה נושא לאופרה נפלאה?" הוא לא אמר דבר, אבל החל לאסוף את כל הציורים של השועלה. ואז הוא הלך להיפגש עם מר טסנוהלידק והוא שכנע אותו והאדון החל ללמוד ולבחון בעלי חיים לאופרת השועלה שלו.
למרות שינאצ'ק היה כותב קבוע בעיתון היומי בעיר, הוא לא היה מודע לציורים ולטקסט של השועלה עד שהמשרתת שלו הראתה אותם לו. ואם הזיכרון שלה לא בגד בה והציור שהיא מציינת הוא אכן הציור הראשון שהראתה לאדונה, מדובר בציור מפרק מספר 20, לקראת סופה של היצירה. הרומן מתאר כיצד השועלה (בתרגום מילולי השועלה עם האוזניים החדות) מתגלה כגורה על ידי היערן המביא אותה לביתו ומגדל אותה ביחד עם הכלב והתרנגולות שלו. השועלה מתחברת עם הכלב ומוצאת דרך כיצד לטרוף את התרנגולות. כאשר אשת היערן מאיימת על השועלה, היא מנתקת את השרשרת שלה ובורחת ליער. ביער היא מגרשת גירית ממגוריה, אבל עם בוא החורף חוזרת מפעם לפעם לחצרו של היערן כדי לגנוב אוכל. למרות ניסיונותיו הרבים, היערן אינו מצליח לתפוס את השועלה החוזרת ליער שם היא פוגשת בשועל שמחזר אחריה ומתחתן עמה.
החיות ברומן מאוד אנושיות. הן מדברות בשפת בני האדם למרות שבני האדם לא מבינים אותן, הן מדברות זו אל זו ומסוגלות להבין את שפת בני האדם. וחלק גדול מהחיים של החיות, למשל סצנות החיזור בין השועל והשועלה, מתוארות במונחים של בני אדם יותר מאשר של בעלי חיים. החיים של השועלה קשורים לחיי היערן באופן מוזר למיד. בראשית הרומן אנו פוגשים את היערן וחבריו לשתיה, הכומר והמורה. בדרכו הביתה היערן תופס את השועלה ובסיום הרומן הוא נרדם ביער וחולם על צאצאי השועלה ועל החיות האחרות שנראו בראשית הרומן. למרות שהשועלה היא ללא כל ספק הדמות המרכזית ברומן, היערן מופיע לא מעט בסיפור והוא הדמות השנייה בחשיבותה.
ברגע שינאצ'ק החליט להלחין את השועלה הערמומית הקטנה הוא נפגש עם הסופר אך זה סרב לעזור לו בעריכ ת הליברית. ינאצ'ק שהיה מעורה היטב באמנות עריכת ליבריות לא נבהל והליברית לשועלה לא הערים כל קשיים עליו. ינאצ'ק קרא בעיון את הרומן, סימן את הקטעים שרצה להלחין ומחק אחרים ועם סיום הכנת הליברית ניגש לכתיבה וסיים את ההלחנה ב-24 בפברואר 1922.
ההבדל המשמעותי ביותר בין האופרה לבין הרומן הוא שבאופרה השועלה מתה. ברומן השועלה רואה את הרשטה הצייד צועד ביער, היא עושה עצמה כאילו נפגעה ברגלה ומושכת אותו אחריה למעבה היער שם הוא נתקל בעץ ובעת שהוא חובש את פצעיו היא לוקחת את הסל שלו ואת כל מרכולתו (תרנגולות, ביצים וחמאה). באופרה ינאצ'ק מוסיף לתמונה זו את השועלים הקטנים, ילדיה של השועלה, והם אלו שמחסלים את התרנגולות שבסל של הרשטה. אבל באופרה להרשטה יש רובה והוא יורה בשועלה והורג אותה. ושינוי משמעותי זה הופך את היצירה מרומן קליל ליצירה רצינית בהרבה העוסקת גם במוות ובאופן בו אנו תופשים את המוות. אך בניגוד לשתי האופרות הנוספות שינאצ'ק הלחין באותה עת, קטיה קבנובה ומקרה מקרופולוס שגם הן מסתיימות במות הגיבורה, כאן המוות מוצג באור חיובי שמדגיש מעל לכל את הלידה מחדש בטבע ואת החיים שמתחדשים. מבין ההבדלים הנוספים בין האופרה לרומן יש מקום לציין בעיקר את תמונת החתונה שברומן היא מזערית למדי בעוד ינאצ'ק הופך אותה לפינאלה מרשימה, בהשתתפות רוב הדמויות, של המערכה השנייה.