לשון הרע במושב | איילת רייך
ראשי » לשון הרע » לשון הרע במושב
לשון הרע במושב
מחלוקות בין חברי מושב בנוגע לנושאים ציבוריים כגון ניהול ענייני האגודה והשימוש במשאביה אינן דבר נדיר. לעיתים מלווים הסכסוכים בהחלפת דברי ביקורת קשים והשמצות בין הצדדים הניצים, תוך פרסום הדברים בין חברי האגודה. במקרים כגון דא עולה השאלה מתי קמה לנפגע עילת תביעה בגין הוצאת שם רע? בעקבות מקרה שהגיע לטיפול משרדי לאחרונה, במסגרתו הוגשו תביעות הדדיות בין שני חברי מושב בגין לשון הרע, ראיתי לנכון להביא בפניכם את עיקרי הוראות החוק וההלכות הפסוקות בנושא.
סעיף 1 לחוק איסור לשון הרע תשכ"ה-1965 (להלן: "החוק") קובע כי "לשון הרע היא דבר שפרסומו עלול – (1) להשפיל אדם בעיני הבריות או לעשותו מטרה לשנאה, לבוז או ללעג מצדם; (2) לבזות אדם בשל מעשים, התנהגות או תכונות המיוחסים לו; (3) לפגוע באדם במשרתו, אם משרה ציבורית ואם משרה אחרת, בעסקו, במשלח ידו או במקצועו;
(4)לבזות אדם בשל גזעו, מוצאו, דתו, מקום מגוריו, גילו, מינו, נטייתו המינית או מוגבלותו". חשוב לציין כי הגדרת סעיף 1 לחוק אינה מתנה את קיומו של לשון הרע בכך שתוכן הפרסום יהיה שקרי. פרסום יכול להכיל עובדות שהן אמת בלבד, ועדיין ייחשב לשון הרע. כך למשל, העברת ביקורת על חברי ועד שעניינה ניהול האגודה באופן לא תקין ומושחת יכול ותחשב פרסום לשון הרע כשהיא נועדה לפגוע במשרתם של חברי הועד. במקרה כזה יכול ותעמוד למפרסם הגנת "אמת דיברתי" כפי שאפרט בהמשך.
יסוד הכרחי בעוולת לשון הרע הוא פרסום הדברים שהרי אין חבים בחבות נזיקית על דברים שבלב. בהתאם לסעיף 2(א) לחוק, פרסום לשון הרע יכול שייעשה בכתב או בעל פה. יחד עם זאת, סעיף 2(ב) לחוק עושה הבחנה בין פרסום בעל פה לבין פרסום בכתב באופן הבא: פרסום בעל פה ייחשב פרסום רק אם היה מיועד לאדם אחר זולת הנפגע והגיע בפועל לאותו אדם או לאדם אחר. לעומת זאת, במקרה של פרסום בכתב ניתן להטיל על אדם אחריות לפרסום לשון הרע גם כאשר לפי הנסיבות הכתב היה עשוי להגיע לאדם אחר זולת הנפגע אף על פי שבפועל לא הגיע אליו. כך למשל, בפסיקה נקבע כי כאשר נשלחת מעטפה ועליה לשון הרע (להבדיל מהכתוב במכתב עצמו), אף על פי שהמעטפה מיועדת רק לנפגע ייחשב הדבר לפרסום לשון הרע שכן יכול ואדם אחר זולת הנפגע ייחשף לכתוב על המעטפה (עובד הדואר למשל).
אדם המפרסם לשון הרע באחת הדרכים האמורות חשוף לתביעה אשר בהתאם לסעיף 7א לחוק יכולה להגיע עד לסך של 100,000 ₪ מבלי שהתובע יצטרף להוכיח שנגרם לו נזק. יחד עם זאת, המחוקק קבע מספר הגנות שהנכנס בגדרן יהיה מוגן מפני תביעת דיבה. הגנה מפורסמת היא הגנת "אמת דיברתי". אולם, חשוב לדעת כי אמירת האמת אינה תנאי מספיק לחסינות בפני תביעה. כך, סעיף 14 לחוק קובע כי "במשפט פלילי או אזרחי בשל לשון הרע תהא זאת הגנה טובה שהדבר שפורסם היה אמת והיה בפרסום ענין ציבורי; הגנה זו לא תישלל בשל כך בלבד שלא הוכחה אמיתותו של פרט לוואי שאין בו פגיעה של ממש". כלומר, בהתאם להוראות הסעיף, תנאי נוסף לתחולתה של הגנת "אמת דיברתי" הוא כי לציבור היה עניין בדברים שפורסמו. בפסיקה נקבע כי ככלל לציבור יש עניין במידע, מקום בו מדובר במידע שיאפשר לו לגבש דעה על האנשים המשפיעים על חייו. יחד עם זאת, ככל אדם, גם לאנשי ציבור קיימת הזכות לשמירה על שמם הטוב. לפיכך, פרסום לשון הרע שהוא אמת, אך לציבור אין עניין בו ומדובר ברכילות גרידא, לא יזכה להגנת "אמת דיברתי" והמפרסם חשוף לתביעה בגין הוצאת שם רע.
לסיכום, הואיל ובעת הזו אנו עדים לכך כי תביעות דיבה מוגשות חדשות לבקרים אנו ממליצים לפנות לקבלת ייעוץ משפטי בטרם פרסום דברי ביקורת, כאשר קיים חשש כי תוכנם מהווה לשון הרע, בבחינת "סוף מעשה במחשבה תחילה".