שש סיבות שבגללן אנחנו נכשלים בניתוח סיכונים – הרגולטור – בלוג על מדיניות רגולציה
שש סיבות שבגללן אנחנו נכשלים בניתוח סיכונים
מה עדיף – לרכב על אופניים בלי קסדה או לרבוץ על הספה ולהשמין?
ומה לגבי אכילת ירקות שרוססו בחומר הדברה, מול הימנעות מאכילת ירקות?
החיים מלאים בהחלטות על סיכונים אבל בסך הכל בני אדם הם יצורי שדי גרועים בניתוח סיכונים. הנה 6 סיבות לכך שאנחנו נכשלים בהערכת סיכונים. זה קורה לכולנו – בחיים הפרטיים, בעבודה ובעיצוב מדיניות.
למה אנחנו לא טועים בהבנת סיכונים?
1. האבולוציה והרגשות שלנו מנהלים אותנו
החלק המודע והמחושב במוח שלנו עובד הרבה יותר לאט מרגשות ורפלקסים אבולוציוניים. לפני שאנחנו בוחנים נתונים סטטיסטיים ואפילו לפני שאני חושבים שכדאי להסתכל על הנתונים – המוח שלנו כבר גיבש עמדה.
בדרך כלל העמדה הזו מגיעה "מהבטן" (למעשה מהמוח הקדום שלנו).
כתוצאה מכך רגשות ופחדים עתיקים מעצבים את ההחלטות שלנו. נחשים ועכבישים מפחידים אותנו בצורה לא פרופורציונאלית שאנחנו לא יודעים להסביר. זה בגלל שהפחד מהם הוא שריד אבולוציוני. הבעיה היא שסיכונים חדשים לא מפחידים אותנו באותה מידה. למשל, מכוניות מסוכנות הרבה יותר מנחשים, אבל אתם לא חשים פחד ממכוניות, נכון?
2. אנחנו מפחדים ממקרים יוצאי דופן
כשאנחנו נחשפים לאירוע עוצמתי ויוצא דופן אנחנו חווים אותו הרבה יותר חזק ממה שהוא באמת. הבעיה היא שבראש שלנו אירוע חמור ונדיר – מתורגם ליותר נפוץ ושכיח. כן, זה סותר את ההיגיון. התופעה הזו נקראת הטיית הבולטות (salience bias). פגיעות ברק, התאבדויות, תאונות מטוס ותקיפות כריש – כמעט לא מתרחשות. אבל אנחנו מתייחסים אליהם כסיכונים שכיחים. כנראה שגם עבור מקבלי החלטות יותר אטרקטיבי לטפל במקרים צבעוניים.
3. אנחנו מתעלמים מסיכונים מצטברים
הצד השני של המשוואה הוא סיכונים כרוניים. מלחמות ואירועי טרור מפחידים אותנו יותר מתאונות; תאונות מפחידות אותנו יותר מסרטן; וסרטן מפחיד אותנו יותר ממחלות לב והשמנת יתר. אבל באופן פרדוקסלי, דווקא הסיכונים ה"זוחלים" עם ההשפעה המצטברת, מסוכנים ושכיחים יותר.
כנראה שגם זה קשור לשורשים האבולוציוניים שלנו, שהתפתחו במשך מיליוני שנים. כשתוחלת החיים הייתה קצרה (ולפני המדע המודרני) – הסיכונים המרכזיים היו אקוטיים: אלימות, תאונות וכו'. לא היה זמן לחלות מסרטן או לפתח מחלת לב, כי תוחלת החיים הייתה פחות מ-40. עכשיו הגלגל התהפך. אנשים כמעט לא מתים ממלחמות, אלא ממחלות שמתפתחות לאורך שנים כתוצאה מאורח החיים המודרני (כאן יש השואה בין מדיניות שונות בעולם).
4. אשליית השליטה
אנחנו מרגישים יותר בטוחים כשיש לנו שליטה על התוצאה או כשאנחנו בוחרים לקחת סיכון. נסו לנהוג ברכב ואז להתחלף עם מישהו ולעבור למושב ליד הנהג. פתאום חוויה הנסיעה הרבה יותר מלחיצה (ואתם כל הזמן מעירים לו).
כשאנחנו חושבים שיש לנו שליטה או בחירה – אנחנו יותר מוכנים לקחת סיכונים. האפקט הזה מתעצם עם הזמן. יש לזה שתי משמעויות – אנחנו פוחדים יותר כשאין לנו שליטה, גם אם מדובר באותו סיכון בדיוק; ואנחנו מנסים לקחת לשליטה (למשל להטיל פיקוח או להשתמש באמצעי זהירות יקרים) כי זה גורם לנו להרגיש בטוחים יותר.
5. יש לנו העדפה לדברים טבעיים
אנחנו תופסים את הטבע כ"שפיר" ובטוח. ומנגד מילים כמו "כימיקלים" ו-"קרינה" מלחיצות אותנו. יש לנו רתיעה מחומרים סינטטים ואנחנו בעד מוצרים אורגניים. טבעי הוא לא בהכרח בטוח.
יש לזה השפעות מעשיות. אנחנו מפחדים מקרינה גרעינית אבל לא מפחדים ולא נזהרים באותה מידה מקרינת השמש, למרות שהיא הורגת הרבה יותר אנשים (סרטן העור). בשנת 2004 ה-FDA הכניס לפיקוח ואף פסל תוספי תזונה טבעיים שהכילו חומר טבעי בשם ephedrine alkaloids – מאחר שהוא נמצא לא בטיחותי.
6. אנחנו לא מפחדים מהפחד עצמו
הסעיף הזה הוא סעיף כפול. ראשית, התרבות שלנו (במיוחד במגזר הציבורי) מעודדת זהירות. זה מתבטא בעקרונות כמו "better safe than sorry" והשגיאה המכונה "עיקרון הזהירות המונעת". שנאת סיכון נתפסת כדבר חיובי, ומי שמוכן ליטול סיכונים מוגדר כפזיז או כיוצר הפקרות. אבל כמו שהדגמתי בעבר הימנעות מסיכון היא אסטרטגיה מאוד מסוכנת.
שנית, הלחץ (stress) שכרוך בפחד מסיכונים לא בריא. מספר מחקרים (למשל – פה, כאן ופה) מצאו שככל שאנשים נחשפו יותר לסיקור התקשורתי של אסונות (כמו פיגוע מגדלי התאומים) – כך הם סבלו יותר מחרדה ודיכאון (ויש ממצאים לגבי השלכות נוספות כמו סכרת ומחלות לב). במילים אחרות – הפחד לא בריא לנו, literally.
ולסיום חידה: איזה גורם מוות יותר שכיח בארה"ב: התאבדות או רצח?
(התשובה כאן)
פורסם בתאריך 06/05/2019 15/10/2019 מחבר theregulatorקטגוריות ניהול סיכונים ציבוריים
קודם רשומה קודמת: רגולציה ובינה מלאכותית (1): אדם, מכונה ורגולטור
הבא רשומה הבאה: רגולציה ובינה מלאכותית (2): האתגרים של הרגולטורים