מאת רונית גולדברג [ 30/05/2012 ]
מילים במאמר: 1291 [ נצפה 1211 פעמים ]
אנחנו חיים בחברה מבלבלת שמשדרת לנו מסרים סותרים ללא הרף. מצד אחד – אנו חשופים לפרסומות מפתות למעדנים ומוצרי מזון שונים, ומצד שני – מצפים מאיתנו להראות יפים וחטובים. הצצה מקרית בטלוויזיה או בעיתונים חושפת בעוצמה רבה את מקור הקונפליקט. אנחנו צופים בטלוויזיה ורואים על המסך המבורגר מהביל ועסיסי, פסטה ברוטב קטיפתי מבעבע, או שוקולד אגדי... גם אם איננו רעבים, לנוכח מראות אלה, מתעורר אצלנו חשק לאכול. אנו פותחים עיתון ונתקלים בפרסומת לשוקולד. השוקולד מוצג כמקור לפיתוי והנאה חושנית, ההתייחסות אליו היא ממש סקסואלית: לפתוח... לחשוף... לטעום... לאט... לאט... מממ... הפרסומת מעבירה בעוצמה את המסר, שהשוקולד הינו מקור לסיפוק תשוקות ומסב למי שאוכל אותו הנאה עילאית.
העיסוק בנושאי אוכל נחשב לבון טון. מי שמבין ומתמצא במזון, ואולי אפילו חוטא בתחביב הבישול, נחשב למי שנמצא בעניינים. נשות חברה מתגאות בהיותן בשלניות לתפארת, הטלוויזיה מציעה תכניות בישול לרוב, העיתונים מלאים בביקורות על מסעדות תוך פירוט כל מרכיבי הארוחה, מתכונים מתפרסמים בכל עיתון שמכבד את עצמו... המסר עובר חזק: להיות IN פירושו להיות אכלן גורמה ולהתמצא בענייני מזון. ומצד שני – כל הפרסומות שאנו צופים בהן, חושפות אותנו למודלים של אנשים זוהרים המשדרים יופי, בריאות והצלחה. ואיך נראים כל הדוגמנים הללו? כמובן, רזים וחטובים. עיון נוסף בעיתון, חושף אותנו לפרסומת שממנה נשקפת דוגמנית כחושה וגרומה. הדוגמנית, שצלעותיה בולטות וכולה עור ועצמות, מוצגת כאישה סקסית ומפתה, כאשר המסר שעובר הוא: כדי להראות סקסית ומושכת עלייך להיות רזה כמו הדוגמנית שבתמונה.
• אנחנו אוכלים את המנות, כפי שרשום בתפריט, מבלי לבדוק אם זו הכמות המתאימה לצרכינו הגופניים. כך איננו יכולים לגלות מה סף הרעב ומה סף השובע שלנו, ומתחזקת הפנטזיה: "אם ארשה לעצמי לאכול ללא תכתיבים, לא אוכל להפסיק...".