אובדן הזמזום העברי
שבעים אחוזים מבניהם של ישראלים המהגרים לצפון אמריקה משילים את זהותם היהודית-עברית כבר בדור הראשון להגירה. בשקט ובלי מאבק אנחנו נפרדים מטובי בנינו ובנותינו: משפחות ההייטק והאקדמאים, יזמים ובעלי עסקים, מהנדסים, אמנים ומחנכים. קהילות ישראלים-אמריקאים מרשימות משתלבות בהצלחה בחלום האמריקאי, אך מאבדות את נכסי התרבות והזהות שהיו להן טבע שני. עם זאת, האתגר התרבותי של שמירת הזהות העברית בחו"ל אינו נידון לכישלון
האזרח העברי מרגיש בבית בשפה, מפענח את הקודים התרבותיים בקלות ובטבעיות. הוא יכול 'לדבר' בהם. ה'זמזום העברי' מעניק משמעות והקשר.
בהשוואה ל'זמזום העברי', מערכת בית הכנסת מוגבלת בעושר המגעים התרבותיים. היא מתקיימת רק בתוך מרחב בית הכנסת.
הישראלי שבארץ ישראל רגיל להרגיש שהוא נציג הרוב, בעל מעמד מובן מאליו, עלול להרגיש צינה לא מובנת בין האמריקאים. מניות שבארץ ערכן יציב (קיבוץ, יחידה קרבית, טיול במזרח) אינן מוכרות כאן.
אובדן העברית הוא ראשית פרימת הזהות. בלעדיה אין למי שהוא עכשיו בן למיעוט תרבותי יכולת אחיזה.
כיצר לייצר 'זמזום' עצמאי
מחשבותי התגבשו בדיאלוג מתמשך עם ה IAC – אירגון הגג של הישראלים האמריקאים המקיים בכל שנה כנסים גדולים כמו גם פעילות מתמשכת באלפי מרכזים ישראלים. בין עובדי ומתנדבי האירגון מצאתי שפה משותפת ושותפות דרך, גם אירגון 'גוונים' מיסודה של הפדרציה של סן-פרנסיסקו עומד בחזית העשיה של תרבות עברית וישראלית בצפון אמריקה. קבלות שבת ישראליות, מפגשים עם בתי כנסת וחגיגת לוח השנה העברי ביחד כמו גם מפגשי לימוד ושיח מתקיימים יותר ויותר בקהילות רבות. למדתי מהם רבות ודברי נכתבים כחלק ממאמץ לשיתוף פעולה.
התנאי לתשתית תרבותית יהודית בכלל ומחוץ לארץ בפרט היא ידיעה עמוקה ושלמה של השפה העברית. היא המפתח לתחושת שייכות במקורות הראשוניים, היא הדרך לשיח משמעותי עם יהודים אחרים.