דף הבית > חדשות משפטיות > ישראל והרש"פ לא אחראיות לנזקי ענף התיירות בעקבות אינתיפאדת אל-אקצה
10/08/2015, עו"ד לילך דניאל
ביהמ"ש המחוזי דחה את תביעתן של חברות העוסקות בשיווק תכשיטים ומזכרות לפיצוי של 10 מיליון שקל נגד ישראל והרשות הפלסטינית, וקבע כי מדובר בנושא מדיני שכלל אינו שפיט וכי התובעות לא הצביעו על פעולה שגויה מסוימת של ממשלת ישראל ולא הציגו כל תשתית ראייתית להוכחת אחריות הרש"פ לפיגועים שפגעו בענף התיירות
בית המשפט המחוזי דחה את תביעתן של חברות העוסקות בשיווק תכשיטים ומזכרות נגד ישראל והרשות הפלסטינית, בטענה לנזקים כלכליים שנגרמו להן כתוצאה מהפגיעה שספג ענף התיירות בעקבות אירועי אינתיפאדת אל-אקצה בתחילת שנות האלפיים. השופט משה דרורי קבע כי מדובר בנושא מדיני שכלל אינו שפיט וכי התובעות לא העלו טענה לפעולה מסוימת של ממשלת ישראל אשר יש בה טעם לפגם וכן לא הציגו כל תשתית ראייתית להוכיח את אחריות הרש"פ לכל אחד מן הפיגועים אשר במקובץ פגעו בענף התיירות בארץ.
התובעות עתרו לפיצוי כספי בסך של 10 מיליון שקל בגין הפסדים שנגרמו להן לטענתן בעקבות אירועי "אינתיפאדת אל אקצה" שהתרחשו בתחילת שנות האלפיים. לטענתן, האירועים הביטחוניים שהתחוללו בתקופה זו גררו אחריהם ביטול הזמנות בבתי מלון וביטול טיולים לישראל מטעם סוכנויות נסיעות וחברות תעופה, כך שהיקף התיירות במדינת ישראל קטן באופן משמעותי. בעקבות האמור, ירדו ההכנסות מאותם תיירים שביטלו את הגעתם לישראל וכפועל יוצא נגרמה גם ירידה משמעותית בהכנסותיהן של התובעות. עילת התביעה נגד מדינת ישראל היא חתימתה על הסכמי אוסלו והעובדה שלא מנעה את אירועי האינתיפאדה.
הרשות הפלסטינית טענה כי כתב התביעה אינו מגלה עילת תביעה ממשית כלפיה שכן נזקים לענף שלם במשק עלולים להיגרם כתוצאה משלל גורמים, בהם שינויים בכלכלה העולמית, שינויים מדיניים, פיתוח שווקים מקבילים, וכדומה. לטענת הרש"פ, לא ניתן לבודד גורם אחד ולייחס לו את כל משקלו של השינוי בענף מסוים במשק, וגם הפגיעה בהכנסות התובעות יכולה הייתה להיגרם כתוצאה משלל גורמים נוספים אשר לא הוצגו בפני בית המשפט, כגון שינויים כלכליים בענף התכשיטים או היהלומים המקומי או העולמי, שינויים כלכליים עולמיים, שינוי באופן תפקודה של הנהלת התובעות, ועוד. מדינת ישראל טענה כי אין לה חובת זהירות כלפי התובעות ובשל כך אין עילת תביעה נזיקית כלפיה, שהרי גם לשיטתן של התובעות הפרת הסכמי אוסלו נעשתה על ידי הרש"פ ולא על ידי המדינה.
נהנה אקראי או טפיל משפטי
השופט משה דרורי דחה את התביעה נגד ישראל והרשות הפלסטינית. בשאלת אחריותה של המדינה, קבע השופט כי העד מטעם התובעות לא פירט את האופנים שבהם היתה המדינה אמורה למנוע את האינתיפאדה ואף לא פירט את פעולותיה השגויות בהקשר זה. השופט הבהיר כי לכאורה היה די בכך כדי לדחות את התביעה נגד המדינה בשל היעדר עילה.
עוד נקבע כי בחינה וביקורת של מדיניותה הכללית של הממשלה בתקופה מסוימת, ללא מיקוד בפעולה ספציפית, שמורה לזרועות אחרות של הממשל הדמוקרטי ואינה נחלתה של הזרוע השיפוטית. יתירה מכך, הימנעות התובעות מלהציג טענות בדבר פעולות ספציפיות של הממשלה אשר היו מוטעות לטעמן, מביאה לכך שהלכה למעשה, אף אם הנושא היה שפיט לא ניתן היה לייחס למדינה רשלנות או חבות נזיקית משום העדרה של פעולה ספציפית שתיבחן בכלים נזיקיים. עוד הוסיף השופט כי יש חשש מוצק שמא דיון תיאורטי בעניין מדיניות הממשלה בנושא הסכמי השלום או האינתיפאדה יהיה בעל השפעה מזיקה של ממש ויחשוף את הממשלה לתביעות נזיקין בגין החלטות שונות שהיא מעריכה כנחוצות, מטעמים שונים של ביטחון. במובן זה, מדובר בהרתעת יתר שאינה נכונה כמדיניות משפטית.
השופט התייחס להסכם הביניים הישראלי-פלסטיני בדבר הגדה המערבית ורצועת עזה מ-1995, המהווה לטענת התובעות "חוזה לטובת צד שלישי", המזכה אותן בפיצויים במקרה של הפרתו על ידי מי מהצדדים. בעניין זה ציין השופט כי הסוגיה של מעמד הסכם הביניים כחוזה לטובת צד שלישי טרם הוכרעה לגוף העניין ונותרו בפסיקת בתי המשפט המחוזיים דעות סותרות, כשגם בית המשפט העליון הותיר אותה בצריך עיון. לדעת השופט, עדיין לא הגיעה שעתה של ההכרעה בסוגיה משפטית זו, מה גם שההסכם נקלט במשפט הישראלי עם חקיקתם של חוקים שונים, ואילו על פי ההלכה הפסוקה אדם פרטי אינו רשאי להסתמך על מקורות חקיקה. עוד נקבע כי התובעות נכנסות להגדרה של "נהנה אקראי" (או "טפיל משפטי") משום שמטרת הסכם הביניים בין ישראל לרשות לא הייתה להקנות הטבה לתובעות.
טענות המבוססות על גזרי עיתונות
בבחינת אחריותה של הרשות הפלסטינית ציין השופט כי התובעות הוכיחו שאכן נגרם להן נזק כלכלי משמעותי בין השנים 2001-2007. אשר לשאלת קיומה של חובת זהירות בין הרש"פ לתובעות, נקבע כי חובת זהירות מושגית וקונקרטית קיימת לרשות בכל הקשור לנטילת חיי אדם, אלא שבמקרה זה השאלה המתעוררת היא בנוגע להפסדים הכלכליים העלולים להיגרם. בעניין זה, סבר השופט כי מבחינה עקרונית יש להרחיב את חובת הזהירות על מי שמעשיו נעשו במזיד, גם על נזק כלכלי טהור ואפילו נזק "ריקושטי". יחד עם זאת, התובעות לא הוכיחו כי הרשות הפלסטינית הפרה את חובת הזהירות שלה, שכן הן התבססו על גזרי עיתונות והודעות מטעם מזכירות הממשלה המהוות עדות מפי השמועה שאינה קבילה.
גם עדותו של מנכ"ל התובעות אינה מהווה עדות מומחה לעניין התנהלותה של הרשות הפלסטינית בתקופה הקובעת, כי אם עדות סברה בלבד המבוססת על דברים שקרא או שמע באמצעי התקשורת. משכך, הטענות שהועלו כנגד הרשות בתיק זה היו בעיקרן טענות כלליות בנוגע לאחריותה של הרשות לכלל האינתיפאדה ולא לפיגועים מסוימים, ומטבע הדברים טענות כלליות אלו אינן ניתנות לבחינה בכלים משפטיים. לדעת השופט דרורי, נראה כי התובעות הניחו שאחריותה של הרשות הפלסטינית לביצוע פיגועי החבלה מהווה אחת ממושכלות היסוד שבידיעת בית המשפט אשר אינה צריכה הוכחה, אך לא כאלה הם פני הדברים. משכך, התובעות לא הרימו את הנטל המוטל על כתפיהן להוכיח את אחריות הרשות לכל אחד מן הפיגועים אשר במקובץ פגעו בענף התיירות בארץ.
מעבר לצורך, בחן בית המשפט גם את הקשר הסיבתי בין הנזקים לבין העוולות הנטענות וקבע כי המצב העובדתי העולה מן הראיות הוא שנגרם לתובעת הפסד כספי, אך מקורו של אותו הפסד כספי אינו ידוע. לדעת השופט דרורי, ייתכן שהנזק נגרם בשל מעשיה העוולתיים של הרש"פ (שכאמור לא הוכחו די הצורך) אך ייתכן גם כי הוא נגרם על ידי גורמים אחרים, עוולתיים או שאינם עוולתיים, ואשר לא הוזכרו בכתב התביעה. משכך, נוצר מצב משפטי המכונה "עמימות סיבתית", כאשר בנוגע לנזקים רכושיים וכלכליים שאינם נוגעים בנזקי גוף נותרה סוגיה זו בצריך עיון.
ת"א 3372-01