גוף החיבור, עמ' 10, טור א
שער ד
הַתָּוֶךְ
<יהלךְ באמצע.>
כאשר בקשו להם הפלוסופים איזה משפט כולל
ואבן בוחן לבחון בו המדות הטובות
והרעות, גדר ארסטו ואחריו נמשך הרב בשמונה
פרקיו והרבה מחכמינו, היות המשפט: בין שני קצוות
יהיה הטוב והנכון הגבול האמצעי, הוא הבוחן במדות
ובמוסרים, היינו שבכל מדה ומדה הקצוות הם הרע
והנתעב, והאמצע העומד בריחוק שוה משניהם הוא
הטוב והנדרש. ד"מ הכילות והפזור הם הקצוות, הקמוץ
האמצעי; וכן בין המתגאה והמנבל כבוד עצמו, העניו
עומד בתוך. אולם לא הספיק זה היסוד לחכמים
האחרונים, לפי שאין בו על האמת למוד כולל ומבחין
איה איפוא האמצעי ההוא המבוקש; ולזה אף אם יצדק
המשפט: האמצעי הוא הנכון הרי הוא כצורה ריקנית
איננו כולל בקרבו העיקר הנדרש. ואמרו עוד, להיות
שכל מדה יסודתה איזה משפט שכלי מעשיי אמתי או
כוזב, והוא לבעל המדה למשפט מנהל - מאקסימע -
בהתנהגותו; ד"מ הכילי משפט יסוד מעשהו: היות
הממון והקנין ענינים טובים בעצמם, לא רק בבחינת
ההשתמש בהם לבד; ומשפט המפזר הוא: שיתכן לאבד
הקרן עם הפירות בשביל הנאה יתירה; והמקמץ יסוד
מעשיו: שראוי לבקש מההון הנאה מספקת בשעור
שתהי' עמו תקוה נכונה לקבל ממנו הנאה ההיא גם
בזמנים הבאים; הנה ראינו היות המשפט האמתי של