׳¡׳™׳₪׳•׳¨׳™׳� ׳‘׳¢׳‘׳¨׳™׳× ׳�׳¨׳›׳™׳•׳� ׳¡׳™׳₪׳•׳¨׳™ ׳¢׳� ארכיון
ההתמודדות הגורלית
מחבר/מבצע: דב נוי
פורסם ב: שבעים סיפורים וסיפור מפי יהודי לוב
יום אחד עבר שונא ישראל מובהק ליד אחד מבתי-המדרש בטריפולי, שבו למדו התלמידים אצל הרב במוסד של "תלמוד תורה" בספר ישעיה. לאוזני הרשע הגיעו דברי הנבואה של ישעיהו בראש פרק ס'": "קומי עורי כי בא אורך וכבוד ה' עליך זרח". פרק זה מסתיים במלים שבפסוק כ"ב: "הקטן יהיה לאלף והצעיר לגוי עצום, אני ה' בעתה אחישנה". שמע הצורר את הפסוקים האלה, ולבו נחמץ עליו. הוא נכנס לישיבה פנימה וביקש את הרב להסביר לו, מה ככוונת הפרק ומה פירושו.
מילא הרב את בקשתו של הצורר הסקרן ותיאר בפניו את עתידו המפואר של עם ישראל בבוא היום. חשב הצורר בלבו: עם בזוי זה, הנמצא בשפל המדרגה וכל העמים רודפים אותו, מחזיק עדיין באמונה כי פעם יגדל אורו על כל העמים היושבים עתה בשלווה על אדמתם? אלך למלך ואגלה לו את מזימות היהודים. כדי להגיע לגדולה הם מתכוננים בוודאי להפיל את ממשלת המלך ולהתנקם בבני העם השליט. הביא הצורר את דיבת היהודים בפני המלך, וסיפר כי הם חורשים רעה על המלך ומלמדים את ילדיהם להתקומם נגדו ונגד ממשלתו. כעס המלך מאוד והחליט להתנקם ביהודים ולשים לאל את מזימותיהם. פנה אל הצורר ושאלו- : מה לעשות כדי להביא על היהודים צרה, מצוקה ומבוכה?
הציע לו הצורר -:אדוננו המלך לעולם יחיה! צווה לערוך ויכוח פומבי עם הרב כדי שאשאל אותו שאלות בענייני דת ואמונה. והיה אם לא יענה על שאלותי נשפוט אותו למיתה. וגם אם יענה תשובות מתקבלות על הדעת נמצא אפשרות להטיל עליו ועל כל היהודים פחד ואימה עד לא יעזו להתקומם, ויבינו כי מה שאמר הנביא הוא רק משל. שמע המלך לעצת הצורר הרשע, ועוד באותו יום עצמו שלח אל הרב הראשי במקום מכתב-הזמנה לבוא אל הכיכר הראשית שליד הארמון, ושם על הבמה הנישאת לעיני כל העם חובה עליו להשיב על שאלות. הרב רשאי גם לשלוח ממלא-מקום, אם לא ירגיש עצמו די חזק להתמודד עם יריבו המלומד. קיבל הרב את ההזמנה וחרד מאוד, כי הרגיש שגזירה קשה זו עלולה לגרום צרות איומות ליהודי טריפולי ולכל יהודי לוב. במכתבו נתן המלך לרב שהות להופיע בפניו במשך חמישה עשר יום מתאריך קבלתו, והרב ניצל את הזמן כדי לקרוא לעצרת את פרנסי הקהילה ואת נכבדיה. ישבו הזקנים כמה ימים בדיונים ובהתייעצויות, עד שהחליטו להתפלל בבתי-הכנסת ולצום, כדי לבקש מאת היושב במרומים לתת חכמה ותבונה בלב הרב, שיוכל לנצח את יריבו הרשע.
כל בני הקהילה ציפו בקוצר רוח לבוא יום הוויכוח, שבו יתמודדו הרב הצדיק והצורר הרשע. כולם ידעו שהתמודדות גורלית זו תקבע את גורלם של יהודי טריפולי בפרט, ושל יהודי לוב בכלל. רק ארבעה ימים נשארו למועד שנקבע לקיום הויכוח, והנה באותו יום הגיע לעיר יהודי אחד, רוכל שהיה מסתובב בכפרים הסמוכים לטריפולי. לפתע הופיע בחצר בית הכנסת והנה הוא רואה את קהל המתפללים זועק ובוכה, והחזן אומר סליחות. התפלא האיש מאוד ושאל לפשר הדבר...
כאשר סיפרו לו על מעשה ההלשנה של הצורר פנה הרוכל לרב ואמר לו: מלאכתי היא לסובב בין הכפרים, לסחור עם הכפריים ולמכור להם את סחורתי: תבלינים שונים, מלח, סוכר ושמן תמורת חיטה, שעורה, מצרכי חלב, גבינה ושאר ירקות מעשי ידיהם. תורה לא למדתי אך יודע אני לעמוד במיטב שכלי נגד כל צר ואוייב. תנו לי לעמוד מול הצורר. אם ינצחני תגידו, כי נוצח יהודי שלא למד תורה ואין שכלו משיג את כללי האמונה היהודית. ואם אני הדל בישראל אנצחהו, יאמרו הכל, כי רוכל יהודי פשוט ניצח גוי מלומד. קיבל הרב את הצעת הרוכל. בבוא היום המיועד נאסף עם רב בכיכר המרכזית של טריפולי, מול ארמון השליט. על הבמה שהוקמה ניצבו זה מול ה היהודי הרוכל והצורר.
אמר הצורר ליהודי- : אראה לך סימנים בידי, וגם אתה תשיב לי בסימנים, ותוכיח לי על-ידי כך את חכמתם ואת פיקחותך.
בסדר – הסכים היהודי.
הוציא הצורר מחיקו ביצה ונופף בה מול עיני היהודי. מה עשה היהודי? הוציא מתוך תרמילו גביש מלח, שם אותו על כף ידו והושיטו לצורר. הרים הצורר שתי אצבעות של ידו הימנית. מה עשה היהודי? הושיט מול הצורר אצבע אחת.
זרק הצורר חופן חיטה על פני האדמה. מה עשה היהודי? פתח מייד את תרמילו, והתרנגול שקפץ מתוכו ליקט את הגרעינים עד שאחד מהם לא נותר.
הפנה הצורר את פניו אל המלך ואל השרים שעל הבמה ואמר-: יהודי זה ענה על כל שאלותי. לאלוהים המשפט, ואתם תדונו אותו ואותי לשבט או לחסד.
אמר המלך לצורר-: אנא, הסבר לנו בטובך את שפת הסימנים והרמזים, כדי שגם אנחנו נבין אותה. הסביר הצורר-: הראיתי ליהודי את הביצה כסימן האוצר: לבו של היהודי לבן מבחוץ אך צהוב מבפנים: היהודי הגיש לי את גביש המלח לאות, שלב היהודי צח וטהור כגביש מלח זה. הושטתי ליהודי שתי אצבעות כאות שהיהודים סוגרים לשני מיני אלוהים. בהושיטו לי אצבע אחת רצה היהודי לומר: רק אלוהים אחד לנו, ורק לו אנו סוגדים. פיזרתי את החיטה על פני האדמה כהוכחה שבני –ישראל מפוזרים בין העמים ולא יחזרו אל ארץ מולדתם. תרנגולו של היהודי שאסף את גרעיני החיטה הביע את אמונת היהודים בביאת המשיח שלהם שיאסוף באחרית הימים את פזורי ישראל ויחזירם לארץ אבותיהם. דברי התשובה של היהודי, כשהפי שהסבירם הצורר, עשו רושם חזק על השרים ועל המלך, שהבין כי אם הצורר עצמו מקבל בהכנעה את תשובות היהודי, אות הוא, כי הוא מתחרט על מזימתו הרעה. מייד שיחרר המלך את הרוכל היהודי ושלחו לרב, כדי להודיע לו על ביטול הגזירה נגד היהודים. ואת הצורר דן למיתה על שהסית את עם הארץ נגד היהודים החכמים, המביאים בפיקחותם עושר למדינת לוב. בהגיע הרוכל אל בית הרב, התאספו בו כל פרנסי הקהילה ובירכוהו על הצלחתו. אך הרוכל צחק ואמר-: טיפש גדול הוא הצורר, והמלך גם הוא לא חכם ביותר. יריבי רצה תחילה לזרוק בי ביצה; הראיתי לו גביש המלח והזהרתיו שאם יזרוק בי ביצה, אטיל בו גביש-מלח, וכאבו יגדל מכאבי. אחר-כך הראה לי שתי אצבעות, כי רצה לנקר את עיני. הראיתי לו אצבע אחת שלי, שהיא ארוכה יותר, כדי שיבין: לפני שינסה לנקר את שתי עיני, אוציא לו עין אחת. תרנגולי היה רעב מאוד כי זה יומיים שלא בא דבר אוכל לפיו. כאשר ראה גרעיני חיטה פזורים על הקרקע, מייד הסתער עליהם, ליקטם ואכלם בתיאבון , ולא נודע כי בא אל קרבו. שמחו יהודי טריפולי על שזכו להינצל מגזירה רעה בזכות רוכל תמים, ועל מות הצורר הרשע שהתנכל להם ורקם נגדם מזימות שפלות. יום הוויכוח נהפך ליהודי טריפולי ליום חג ושמחה, תפלה ורננה, והם חגגוהו בגיל מדי שנה בשנה.