תגובה לרשימתו של אלישע שפירא "לא להתייאש כלל"
רבים מהמחנכים אומרים לחניכיהם את מה שנעים להם או חיוני להם מבחינה אישית או רעיונית לשמוע. הם מעודדים, מפריחים תקוות, ולעיתים גם מסתירים את עמדותיהם הפסימיות לגבי העתיד המחכה להם. כך נוהגים לעיתים קרובות גם מנהיגים חברתיים ופוליטיים. לעיתים מסתירים עובדות הידועות להם, לעיתים מרככים את הידיעות שידיעתן אמורות להחליש את האמונה בדרך בה הם מובילים את המחנה ההולך אחריהם.
כך למשל נהגו מנהיגי הקיבוץ הארצי כאשר ניסו להשתיק את ניצולי השואה שהשמיעו ביקורת נוקבת על המשטר הסוציאליסטי הסובייטי. הם נהגו לטעון שהם, ניצולי השואה, רואים את העצים בעוד המנהיגות רואה את היער כולו. על פי תפיסתם התייחסות ליער חיונית יותר מאשר התייחסות לעצים הבודדים.
יש להניח שהסיבה לאמירה זאת הייתה החשש שאם תתערער האמונה בסוציאליזם המתגשם בברית המועצות, לא ניתן יהיה להמשיך ולקיים את אחדות המחנה ההולך בסך אחרי מנהיגותם. ולכן, מי שהעז לערער על עמדת המנהיגות בנושאים הקשורים לברית המועצות, נדחק אל שולי המחנה בצורות שונות ומגוונות. מסתבר שעמדת הנהגת התנועה היוותה מעין "שקר תועלתי", תכסיס אשר מטרתו היא להגן על האינטרס התנועתי הכולל על פי תפיסתם של מנהיגי התנועה.
ישעיהו לייבוביץ חזה בבהירות נבואית את התוצאות האפשריות של המשך הכיבוש הישראלי של הגדה המערבית. במבחן הזמן הסתבר שצדק. אבל הוא לא קיבל את פרס ישראל משום שרבין, שהיה אז ראש הממשלה וייצג את עמדת רוב רובו של הציבור בישראל, סבר שדעתו של "נביא הזעם" המלומד יכולה להחליש את כוח העמידה של אזרחי ישראל ולכן סירב ללחוץ את ידו כפועל יוצא מעמדותיו. והתוצאה, הפרופסור בעל יכולת הנבואה החליט להוריד את מועמדתו לקבלת הפרס.
הנהגת השכר הדיפרנציאלי בקיבוצים מהווה מעבר חד לצד השני של הרוביקון. יש הטוענים שזהו צעד נכון, מתבקש ורצוי. אבל אין חולק על כך שהוא מהווה קפיצת מדרגה המוליכה מקיבוץ אל חברה אחרת, שונה, שאינה קיבוץ על פי הגדרתו ומהותו. רבים יודעים זאת אבל מסרבים לציין אותה באופן פומבי.
לדעתי, הצעדים שננקטו על ידי הנהגת התנועה בכול הקשור ליחס לברית המועצות היו פסולים מעיקרם, החלטתו של רבין הייתה שגויה ומזיקה וגם מי שנמנע מלציין באופן פומבי את דעתו שהמעבר לשכר דיפרנציאלי מהווה שינוי המהותי במהות קיומה של החברה הקיבוצית, טועה ומטעה.
בהתייחסות לכול הדוגמאות שצוינו למעלה ודוגמאות נוספות, היו אנשים שהתריעו, היו שמחו על הצעדים שננקטו, אבל הם היו במיעוט. הרוב הגדול קיבל את עמדות "המוסדות המוסמכים". והסיבה העיקרית לעובדה זאת היא שמבחינות רבות עדיף לטעות עם הרוב מאשר לצדוק עם המיעוט. או לחילופין יש הנוטים לחשוב שההנהגה והמנהיג מתוקף תפקידם ומעמדם בהירארכיה החברתית, יודעים טוב יותר מהי הדרך הנכונה ללכת בה.
על פי תפיסתי חובתו המוסרית של כול אדם המביע את עמדותיו בפומבי להביא אותם לידי ביטוי באומץ, ובלי קשר להשפעתן הרגעית על המאזינים להן. מחנכים נדרשים לעיתים לעגל פינות, להתאים את הנאמר על ידם לגילם והשלבים הפסיכולוגיים בהם נמצאים החניכים. לעיתים הם מנחמים את עצמם בכך שכאשר יתבגרו החניכים יבינו את מה שעדיין אינם מסוגלים להבין. ובינתיים שירגישו שהם הולכים בדרך הנכונה.
לא אותו הדין לגבי מנהיגי תנועות וכותבי מאמרי דעה. אלה חייבים להיות כנים עם עצמם ולהביע את עמדותיהם באומץ ואפילו אם אלה אמורות לייאש את הקוראים והשומעים. אסור להם להתפתות לרצון הסמוי ולעיתים גם גלוי לעשות לשומעים ולקוראים "נעים בגב" אינטלקטואלי. נכון, ההיסטוריה לפעמים מפתיעה, מתפתחת לכיוונים שלא נצפו, אבל על כול אדם, ובמיוחד אלה הנותנים ביטוי לעמדותיהם בפומבי, להביע את דעתו האמיתית ובאומץ על המתרחש בתקופת חייו, כולל השפעתם האפשרית של אירועים עכשוויים על העתיד הלאומי והאישי בתחומים שונים.
בעברי הרחוק עסקתי בחינוך נוער. התנסות זאת לימדה אותי את הקושי המובנה שבין עמדות פסימיות לגבי העתיד המחכה לחניכים ולמדינת ישראל , לבין הרצון לעודד את המאזינים לדברי, באמצעות התעלמות מהצפוי להם על פי הערכתי, ולכוון את מעשיהם בעקבות התעלמות זאת. זאת הייתה בשבילי חוויה קשה, לעיתים אפילו בלתי נסבלת.
אנחנו זקוקים כפרטים וכקולקטיב לקיום דיאלוג גלוי בין עמדות שונות ומגוונות. חלקן יהיו יותר אופטימיות וחלקן יתאפיינו במבט פסימי על הקורה בימים אלה ועל העתיד הצפוי לנו. ( כמובן על פי השקפותיהם של בעלי הדעות השונות). תהליך זה הוא חיוני, לעיתים קשה ומעורר מחלוקות אבל הוא חיוני לכול חברה ובמיוחד לחברה הקיבוצית בה אנחנו חיים. הסכמה על חזון משותף לא תתרחש בלי תהליך של עימות בין תפיסות חיים שונות שיאפשר לקיים תהליך משתף של הבהרת ערכים והסכמה על הרצון לממש אותם.
בתהליך זה לגיטימי להשמיע עמדות אופטימיות באותה מידה שלגיטימי להשמיע עמדות פסימיות. האוטנטיות המחשבתית היא ורק היא מהווה קנה המידה לחיוניותן של השמעת העמדות השונות. נכון, מסר אופטימי מעודד לפעילות למען השגת המטרות המוצגות כיעד ראוי להגשמה. אבל הרצון להגשים את המטרות אינו מצדיק זיוף, טשטוש או העלמת עובדות, וזה כולל תפיסות פסימיות לגבי הסיכוי להשגת המטרות המוצהרות.
בדיונים בנושאים אלה אין מקום לתופעה של יצירת "נעים בגב" המרגיעה ולעיתים גם מעוורת את עינינו מלראות את התהליכים אותם אנחנו עוברים. תהליכים המסכנים לעיתים את קיומנו האישי והלאומי.
ממשיך לטעות עם הרוב
שתי הערות לדברי אבישי
1. כל אדם עשוי להיקלע לחשיבה פסימית לגבי דברים מסוימים, אבל מי שמחנך לקראת העתיד אל לו להציג את פסימיותו אלא אם כן הוא יכול להציע איך לעבור ממנה לאופטימיות; אוי לה לחברה שמחנכיה מקנים לחניכיהם את פסימיותם. אולי ריבוי הפסימיזם הוא שקבע את גורלו הנוכחי של השמאל הישראלי.
2. גם קביעותיו של פרופסור לייבוביץ עלו על דרך הפסימיות. רבין סירב לקבלן כיוון שידע למה נועד כיבוש השטחים - להחזרתם תמורת הסדר שלום אזורי. לרוע מזלנו, כוחו לא עמד לו לגבור על אלה שעשו הכל כדי למנוע את השימוש הזה, ובראשם דיין ופרס, שלייבוביץ טעה עם רוב השמאל לשחק לידיהם.