ביקורת קונצרט: דן אטינגר מנצח על תזמורת ראשל"צ | בעיקר מוזיקה
ביקורת קונצרט: דן אטינגר מנצח על תזמורת ראשל"צ
פורסם ב"גלובס", 12.11.2009
דו אטינגר. צילום Eisuke Miyoshi
דן אטינגר, בן 38 בסך הכל, הפך בשנים האחרונות לאחד המנצחים הישראלים הבולטים בעולם. החל מהשנה הוא מנהל את בית האופרה של מנהיים בגרמניה, ובינואר יתחיל לנהל גם את התזמורת הפילהרמונית של טוקיו. במקביל לשני תפקידים אלו ולהופעות אורח רבות בעולם הוא ממשיך את הניהול המוזיקלי של תזמורת ראשל"צ. בראיון ל"גלובס" לא מזמן הסביר, כי המוטיבציה העיקרית שלו להמשיך לנצח כאן היא כדי שיהיה לו אילוץ לחזור מדי פעם לארץ- מקום בו נמצאים משפחתו ורבים מחבריו.
אם לשפוט לפי קונצרט אמש, העובדה שאטינגר מוביל את תזמורת ראשל"צ היא נכס אמיתי עבורה. יש בו כל מה שצריך מנצח מוצלח: ההופעה הבימתית שלו מלאת אנרגיה וחן, הקשר שלו עם המוזיקאים מצוין, ומה שהכי חשוב, הוא פשוט בחור מוזיקלי להפליא. הניצוח שלו משוחרר מאד מבחינה ריתמית, ובמקביל גם מדויק ובהיר. בדיוק כמו שמוזיקאים אוהבים.
שפת הגוף של אטינגר עדיין מזכירה מאד את המנטור שלו, דניאל ברנבוים. אבל בניגוד לברנבוים, שנראה תמיד נוקשה וחמור סבר, אטינגר יודע גם לחייך, להשתעשע ולשחרר. נכון, עדיין אין לו את ההילה של המנצחים הגדולים בעולם. אבל אמש, לראשונה, קיבלתי רושם שהוא בדרך לשם. הניצוח שלו בשל וסוחף יותר מהעבר, ויש לו את הכריזמה והמוזיקליות הדרושים כדי להגיע לצמרת.
הקונצרט נפתח עם סימפוניה מס' 25 של מוצרט, זו שניתן לקרוא לה "הישראלית": חלק מהנושאים בה אגרסיביים יחסית, והפרק האחרון נפתח בנושא שמזכיר את השורה "עורו אחים בלב שמח" מתוך "הבה נגילה". אטינגר ניצח עליה ללא תווים וללא שרביט, ונראה כאילו הוא נהנה מהחיים בכל שנייה. הוא פתח את הסימפוניה בטמפו מסחרר, והצליח לשמור על מתח מתמיד לכל אורכה. התזמורת צילצלה יפה מאד, ולמעט רגעים קצת נלהבים מדי זה היה ביצוע מצוין.
את מרכז התכנית מילאה "כרמינה בוראנה" של קרל אורף, להיט בטוח אצל הקהל הישראלי. יש לי הערכה די מסויגת ליצירה הזו, שנעה בין קטעים מעודנים ויפים לבין וולגריות לשמה. זו יצירה שקל להתלהב ממנה ברובד החיצוני, אבל מוזיקה גדולה זה לא.
הביצוע, בכל מקרה, היה מרשים מאד. "כרמינה בוראנה" כתובה להרכב ענק: תזמורת בהרכב מלא, שלושה סולנים, שתי מקהלות מבוגרים ("האיחוד" ומקהלת האופרה הישראלית), ומקהלת ילדים (מקהלת "בת קול", שמורכבת רובה ככולה מבנות). אטינגר הוביל את המבצעים לביצוע עוצמתי ומלא צבע, שהביא את הקהל למחיאות כפיים סוערות ומוצדקות. הבעיה היחידה מבחינת הפרשנות היתה נטייה קלה להיסחף עם היצירה, ולהדגיש את הצד הצעקני שלה. מצד שני, אורף זה לא בדיוק המקום להיות בו מעודנים.
מבחינת המבצעים- המקהלות נשמעו סביר ומעלה, בודאי בהתחשב בעובדה שלא כל הזמרים בהן מקצועיים. שלושת הסולנים היו טובים, למרות שאיש מהם לא היה עוצר נשימה. התזמורת נשמעה מצוין, ובמיוחד ראויות לשבח חטיבות כלי הנשיפה וכלי ההקשה.
לסיכום: תצוגת תכלית מרשימה של אטינגר וחבריו, שכדאי מאד לבוא לשמוע. הקונצרטים הקרובים יהיו היום (ה') ובמוצ"ש בראשל"צ, וביום א' בת"א.
התזמורת הסימפונית ראשון לציון עם מקהלות וסולנים. מנצח: דן אטינגר. היכל התרבות ראשל"צ, 11 בנובמבר.
מר לוויתן permalink
אני מאוד שמח לראות שישראלי מצליח, ובכישרון רב, להגיע לרמה גבוהה בעולם המוזיקה, אבל זה די מצער אותי לשמוע שהמוטיבציה להגיח לביצה המקומית, אינה נובעת ממניעים של מצויינות, או אתגר מקצועי, אלא בשביל שיהיה "אילוץ לחזור מידי פעם לארץ".
זה ממחיש שישראל לא מהווה כר לנביטה אלא יצרנית נבטים שצריכים לנבוט ולפרוח במקומות אחרים.
דנה permalink
למר לוויתן- כמי שמכירה את המצב הזה מקרוב, צר לי לומר שלמרבה הצער זה בדיוק המצב. לאיזו מצוינות אפשר להגיע עם מקהלות סוג ח' ותזמורות סוג ג' שיש בארץ, בהשוואה לתזמורות שאטינגר מנצח עליהן בחו"ל? אז ברור שהמוטיבציה היא לא מצוינות. מצוינות יש במקומות בהם יש כסף לשלם לנגנים ולזמרים, קרי יפן, גרמניה ומקומות מסוימים בארה"ב. ושם בדיוק אטינגר מתמקד. זה שיש פה רמה גבוהה יחסית כמו זו שמתוארת בביקורת זה נס. כשתשמע כמה מרוויח נגן בתזמורת ראשל"צ תתפלץ.
ניר permalink
ראיתי אותו מנצח במטרופוליטן בניו יורק על "נישואי פיגרו".היה פשוט מדהים,הוא עוקף את ברנבוים בסיבוב רק בגלל הקלילות שלו עם מוצרט.
החיוך שלו כשהוא עלה לנצח היה פשוט מדבק!
« ביקורת הקלטות: כל כתבי מרתה ארגריך, שאיי מנצח על מנדלסון ו"התחיה" של הנדל
ביקורת קונצרט: גאלה עם אנג'לה גיאורגיו בפילהרמונית »