ארה"ב | בחזרה אל הכפור? | קו חוץ
ארה"ב | בחזרה אל הכפור?
עד 26 דקות אחרי חצות ב-28 לאוגוסט 2008, רוב האמריקאים בכלל לא ידעו מי זו שרה פיילין. ב-00:27 פרסמה סי אן אן שהמושלת האנונימית של אלסקה – המדינה הכי נידחת בארצות הברית – מונתה כמועמדת לתפקיד סגן הנשיא תחת ג'ון מקיין. מקיין לא רצה את פיילין. הוא העדיף את ג'ו ליברמן הדמוקרט, אבל הוא ידע שהאגף השמרני במפלגה יאכל אותו חי. במקום זה הוא בחר את פיילין, שמתנגדת להפלות ואוהבת להצטלם ליד ראשים של חיות מתות (ככה שגם הלוביסטים למען הנשק והציד יהיו מרוצים). פיילין היתה כל מה שמקיין לא היה – צעירה, אולטרה-שמרנית וסקסית – אם מורה חובבת נשק במשקפיים היא הטיפוס שלכם. היא באה מצוידת בבעל שנראה כאילו המרכיב העיקרי בתזונה שלו הוא באדוויזר, משפחה אוהבת (ועם נטייה להריונות בתקופת התיכון) וניסיון שכלל ניהול עיירה בגודל של מצפה רמון. בעיני העולם היא היתה ג'ורג' בוש בריבוע – קריקטורה של כל החלקים המוטרפים יותר באמריקה, אבל במיד ווסט, הקסם עבד.ֿ
אלא ש"אפקט פיילין", שהקפיץ את מקיין ליתרון בסקרים וגייס סוף סוף את ראש לימבו לטובתו, החזיק מעמד שבוע בדיוק. אחר כך באה הטלנובלה סביב ההריון של בתה – וההכרזה הנרגשת שהיא תינשא לאב, תיכוניסט בשם ליוויי ג'ונסון – והראיון המטורלל לקייטי קוריק (שבו פיילין הצהירה שקרבתה של אלסקה לרוסיה הכשירה אותה לטפל במדיניות חוץ, התבלבלה במושגים בסיסיים וגלשה בשלב מסוים לחוסר קוהרנטיות מוחלט). בשביל מרבית האמריקאים זה היה יותר מדי. בדיעבד, נראה שפיילין עלתה למקיין בהפסדים בפלורידה ופנסילבניה – שתי מדינות קריטיות במירוץ. כך או כך, זה לא שינה הרבה. אחרי שמונה שנים עם בוש הבן, רק אירוע בסדר גודל של הפיגוע בתאומים היה מונע מאובמה את הניצחון.
השאלה אם פיילין נזרקה למים העמוקים מוקדם מדי, או שהקריירה שלה לא היתה אמורה להרחיק אותה מדובי הקוטב לא רלבנטית לדיון. המושלת היא מסוג הדמויות שהציבור לא נשאר אדיש אליהן – או שמתים עליה, או ששונאים אותה ובזים לה בכל הלב. זה, וההתנהלות המטורללת שלה ושל משפחתה, הפכו אותה לאובייקט אידיאלי לתקשורת גם אחרי הבחירות. פיילין אולי לא היתה מועמדת טובה לסגנות הנשיאות (תפקיד שאומרים עליו שמסתכם בלא לעשות נזק למועמד לנשיאות), אבל היא פוליטיקאית נהדרת לעידן הדיילי שואו וההפינגטון פוסט. עוד לפני שאובמה הושבע, היא סומנה כמועמדת להתמודדות מולו ב-2012.
מה הסיבה שהביאה את שרה פיילין לפרוש מתפקיד המושלת שנה וארבעה חודשים לפני סיום כהונתה? האם מדובר בסוג של התמוטטות תחת לחץ? יומיים לפני ההודעה שלה התפרסמה ב"ואניטי פייר" כתבה על תפקודה במהלך הקמפיין. יועצים בכירים של מקיין טענו שהיא סבלה מדיכאון שלאחר לידה, והיתה בלתי אפשרית לניהול או שליטה. יכול להיות כמובן שהם רק ניסו להסיט את האש מעצמם, אבל זה לא אומר שהם לא צודקים (וגם מעיד משהו על קבלת ההחלטה השערורייתית על ידי הבוס שלהם). אולי פיילין פרשה, כמו שכותבים לא מעט בלוגריסטים, כדי להקדים תרופה לאחת מהשערוריות הכספיות שהיא מעורבת בהן? האף בי איי הודיע שלא מתנהלת נגדה שום חקירה, ופיילין עצמה איימה בתביעה על שיינין מור, פרשנית ובעלת טור בהאפינגטון פוסט שהעלתה את הספקולציה הזאת. בכל מקרה, לפי חשדות העבר נגד פיילין, נראה ששחיתות אישית היא לא הסיפור אצלה. מדובר בכסף קטן, יחסית לניגוד אינטרסים מהלך כמו דיק צ'ייני. ההדלפות על מסעות הקניות שלה במהלך הקמפיין היו נבזיות (שוב, אנשי מקיין מחפשים אשמים בתבוסה), ודיווחים קרובים ומהימנים יותר ציירו תמונה שונה לחלוטין. כך למשל, כשפיילין נסעה לפגוש את מקיין לפני קבלת המינוי, היא ומשפחתה התאכסנו במוטל פשוט.
סביר יותר להניח – והודעה שפיילין פרסמה אתמול בעמוד הפייסבוק שלה תומכת בגירסה הזאת – שהיא הבינה סוף סוף שהיא חייבת זמן מסוים כדי להתכונן למירוץ לנשיאות, ושהיא לא יכולה לעשות את זה בג'ונו (בירת אלסקה). מכיוון שאין תפקידי סנאטורים פנויים עבורה שהיו מאפשרים שהייה בוושינגטון, נסיון בפוליטיקה הלאומית והשלמת פערי מידע קריטיים בשאלות כמו “היכן נמצאת כוויית?”, היא נאלצה לבחור באופציה הפחות טובה: קריירה קצרה כ"פוליטיקאית בהפסקה", בנוסח ביבי-ברק – הרצאות, פרשנויות בטלוויזיה, הסתובבות בעולם. כך יש סיכוי שהיא תגיע לעמדת הזינוק ב-2010 (הקמפיינים לנשיאות התארכו מאוד בעשור האחרון) קצת יותר אפויה.
יש סיכוי? לא ממש. לפרישה של פיילין לא נלוו הסברים משכנעים, ובניגוד למתרחש בארץ, נטישת תפקיד שנבחרת אליו סתם כך לא עוברת טוב באמריקה. בימים האחרונים הדיבורים על ההתנהגות הסהרורית או האקסצנטרית שלה – בהערת שוליים, זה מסוג התוויות שתמיד מודבקות מהר יותר לנשים – רק התגברו. לפיילין היה סיכוי מסוים לזכות בפריימריז הרפובליקנים – מפני שבפריימריז תמיד יש ייצוג גדול יותר לגרעין האידיאולוגי של המפלגה, שם בסיס כוחה – אבל בבחירות ארציות, נגד נשיא מכהן, לא היה לה סיכוי רציני. ג'ורג' בוש עצמו נבחר בפער זעום ובנסיבות קיצוניות, ופיילין, כאמור, היא בוש בריבוע.
יותר מכל, דמותה של שרה פיילין, והדיון הער סביבה, ממחישים את עומקו של המשבר שהמפלגה הרפובליקנית נקלעה אליו. שינויים סוציולוגיים ואידיאולוגיים שהמפלגה איחרה להסתגל אליהם, ביחד עם הכהונה השנויה במחלוקת של בוש – במיוחד ארבע השנים הראשונות שלה – שחקו את בסיס התמיכה בה מאוד. ההסתברות שאמריקאי צעיר יהיה דמוקרטי גבוהה מאשר שיגדיר את עצמו כרפובליקני, ובקרב מיעוטים אתניים היחס הזה דרמטי בהרבה. יתרה מכך, המפלגות בארצות הברית הם קואליציות של קבוצות חברתיות וזרמים שונים – כמו קואליציית ה"ניו דיל" אצל הדמוקרטים, או "קואליציית רייגן" של השמרנים – ונראה שהקואליציה הרפובליקנית פשוט התפרקה. מצד אחד יש את הימין השמרני, ההומופובי, המתנגד להפלות, תומכי המלחמה בעירק, ומנגד ניצבים אנשי "העסקים הגדולים", המעמד הגבוה והשמרנים הכלכליים, שכל הלהט הדתי-לאומני הזה קצת מפחיד אותם. אין הרבה דמויות שמסוגלות לחבר אותם.
קצת לפני העניין עם פיילין, הרפובליקנים ספגו מפלה נוספת, כשהמירוץ לסנאט במינסוטה הוכרע סוף סוף, ויותר מחצי שנה אחרי הבחירות, קבע בית המשפט שאל פרנקן הדמוקרט ניצח בהפרש של קצת יותר ממאתיים קולות (מתוך חמישה מיליון) את נורם קולמן. הדמוקרטים זכו ברוב מיוחס של 60 מול 40 בסנאט, שיקשה מאוד על הרפובליקנים להתנגד למהלכי החקיקה שלהם. והיה גם הסיפור עם המושל הנואף מרק סנפורד, פעם מועמד לנשיאות והיום בדיחה עגומה. בקיצור, דווקא כשאובמה מתחיל להסתבך – במדיניות החוץ מול איראן וקוריאה, ובבית עם ביטוח הבריאות – הרפובליקנים עוד לא רואים את תחתית הבור. במצב הזה, אפילו על אג'נדה מאוחדת נגד הנשיא הם מתקשים להסכים. מהרשימה הלא ארוכה של מועמדים לנשיאות נותרו מיט רומני האפרורי, האיש האחרון שנותר עומד מול מקיין בשנה שעברה, וטים פולנטי, מושל מינסוטה, שלאחרונה הודיע שלא ירוץ לכהונה נוספת. סביר להניח שכל עוד אובמה נהנה מפופולריות סבירה ומעלה, יעדיף בובי ג'ינדאל הכריזמטי, מושל לואיזיאנה והכוכב האמיתי של המפלגה, להמתין ל-2016.
ואי אפשר בלי הנקודה הישראלית: בתקופת ג'ורג' בוש שינתה ישראל – אט אט, אבל באופן בטוח – את המדיניות המסורתית של אי התערבות בפוליטיקה האמריקאית, ושמה את כל האסימונים, כמו שאומרים, באגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית – זה שחטף את הסטירה הכי גדולה השנה. דני איילון, שגריר ישראל לשעבר כיום סגן שר החוץ מטעם ישראל ביתנו, אפילו פרסם מאמר שערורייתי בג'רוזלם פוסט ערב הפריימריז במפלגה הדמוקרטית, בו הביע בפני יהודי אמריקה הסתייגות חסרת תקדים מהצבעה לברק אובמה. לא פלא שנתניהו שולח את ברק ולא את איילון ואת הבוס שלו לשיחות עם האמריקאים. אבל גם ראש הממשלה הקיף את עצמו בשנים האחרונות באנשי מרכז שלם של שלדון אדלסון (עוד מעריץ של הימין האמריקאי), ואפילו מינה לשגריר בארצות הברית את מייקל אורן, שפרסם את ספרו על מלחמת ששת הימים במרכז שלם. בארץ כולם נדהמים מהליהוק המבריק – שגריר שיודע אנגלית במבטא נורמלי! – אבל שוכחים שחבורת נתניהו מייצגת את האויבים המושבעים של הממשל הנוכחי, בערך כמו לשלוח את מועצת ש”ס לכינוס של מרצ. כשזה המצב, אין לישראלים אלא להתלונן על עצמם על כך שהם איבדו את הקשר עם וושינגטון. נועם שיזף
יולי 6, 2009 בשעה 2:30 pm
Tagged with ארה"ב
« איראן | מה שלא הורג תנועה…
ארה"ב | היזהרו מסטטיסטיקאים »
ג'ו מת'יו כתב ב Daily beast דעה הפוכה, הוא טוען כי פרישתה של פיילין זה צעד מבריק משום שהיא זקוקה לזמן בכדי לנהל את מסע הבחירות של -2012.
http://www.thedailybeast.com/blogs-and-stories/2009-07-07/palins-brilliant-2012-play/?cid=bs:archive10
נדב ש
יולי 8, 2009 at 11:30 pm
נדב – אם השמועות על חקירה נגדה שעומדת להתפוצץ יתבררו כלא נכונות (וזה לדעתי מה שיקרה, במיוחד לאור ההבהרה המאוד חריגה של האף בי איי בנושא), זה באמת נראה כמו ההסבר לצעד של פיילין: שהיא מתחילה את ההכנות ל-2012. החשיבות של הצעד הזה היא לא רק לאפשרות לנהל את מסע הבחירות אלא בעיקר ליכולת לגייס כסף כאדם פרטי.
אבל כל זה לא אומר שמדובר בצעד נכון או חכם. פיילין חטפה על הראש כי היא לא הסבירה למה היא פורשת (והיא עדיין לא עשתה את זה), ורק הגבירה את היחס אליה כמו אל טלנובלה מהלכת. נקודת הפתיחה שלה בציבור שאינו תומך ב-GOP כל כך חלשה, שהיא תצטרך אירוע בקנה מידה קוסמי כדי לשנות את התדמית.
nsheizaf
יולי 9, 2009 at 9:15 am
מסכים עם כל מילה :)
יולי 10, 2009 at 1:42 am