פסיקה - שמעון חיים נגד קרן אש ג. בע"מ
ברוכים הבאים לאתר פסיקה - פסקי דין בחינם, להלן פסק הדין שמעון חיים נגד קרן אש ג. בע"מ :
קרן אש (1992) ג. בע"מ
נ.צ. גב' עדנה גרוס
1. בפנינו תביעה לתשלום פיצוי פיטורים וזכויות סוציאליות נוספות: דמי מחלה, פדיון חופשה, גמול בעבור עבודה בשעות נוספות ודמי הבראה.
כמו כן מונחת בפנינו תביעה שכנגד לתשלום החזר הלוואה.
2. הנתבעת עוסקת בשיווק ותחזוקה של מטפי-אש.
התובע הועסק בנתבעת החל מיום 1.6.92 ועד לסיום עבודתו ביום 5.12.09, עת הודיע לנתבעת על התפטרותו. לטענתו, לצורך טיפול באביו החולה (יליד 1.1.36). זאת, ובאופן המזכה אותו בתשלום פיצויי פיטורים בהתאם לסע' 6 לחוק פיצויי פיטורים, התשכ"ג- 1963 (להלן: "החוק" או: "חוק פיצויי פיטורים").
3. אין חולק כי התובע הודיע על התפטרותו כאמור, במכתב מיום 5.11.09, אשר הופנה למנהל הנתבעת - מר חנניה [חנן] אסייג (להלן: "מר אסייג"). מפאת חשיבות הדברים להכרעה נביא את תוכנם בלשון המכתב, כדלקמן:
"חנן כמו שאתה יודע, אבא שלי חולה מאוד והוא זקוק לי. האבא כמעט ואינו רואה ואפילו עבר ארוע מוחי בגלל בעיות בריאות בלב ועבר כמה וכמה צנתורים. חוץ מזה האחיות שלי לא מדברות איתו בכלל וניתקו איתו קשר וגם אמא שלי התגרשה ממנו והוא חי היום לבד.
לאחרונה אפילו חלה החמרה במצבו ואני מלווה אותו אבל זה בכלל לא מספיק וזה לא טוב לו ואפילו מאוד מסוכן מבחינה רפואית כי הוא זקוק להשגחה 24 שעות. כי למשל אני צריך להיות איתו בכל שעות היום, לעזור לו לאכול, להיות איתו ולדאוג לו כל הזמן. בעיקר שיקח את התרופות.
גם אני צריך לקחת אותו באמצע היום לבתי חולים ולקופת חולים ולרופאת המשפחה ולהחזיר אותו ואין אף אחד שיעשה את זה חוץ ממני.
בגלל מצבו הבריאותי ובגלל שאני בנו היחיד ובגלל שכיום אני עובד אצלך ולא יכול להיות איתו, אין לי ברירה ואני חייב לעזוב את העבודה אצלך. מאחר ואני עובד אצלך תקופה של 18 שנים בערך הרי שמגיע לי פיצויי פיטורים ממך.
הבנתי שאני מחויב לתת לך הודעה מוקדמת ולכן נא ראה בתאריך של מכתב זה תחילת ההודעה המוקדמת.
בהזדמנות זו אני רוצה להודות לך על ההתנהגות החברית כלפיי ועל הדאגה שלך לאבא שלי."
ראה - נספח ב' לתצהיר מר אסייג.
4. לתמיכת טענותיו ביחס למצבו הבריאותי של אביו צירף התובע לתצהירו מסמכים שונים המתייחסים לתקופה הרלבנטית לתביעה (עד חודש 12/09) ואף לאחריה, כדלקמן:
א. מסמך "סיכום אשפוז" של האב מיום 1.4.09, אשפוז שנבע מקשיי נשימה במאמץ מינימאלי, אשר בסיכומו נכתב כך:
"התקבל למחלקתנו עקב קוצר נשימה במאמץ מינימלי. חולה במשך כחודשיים. לא לוקח תרופות עקב בעיה כספית. בקבלתו חולה במצב כללי טוב. ללא חום. יציב...
שוחרר במצב כללי יציב הביתה."
בסיכום המסמך נכתב כי עקב החמרה במצבו של האב יש להגביר את העזרה הביתית מהביטוח הלאומי.
ב. מסמך שכותרתו: "אישור בריאות" מיום 9.6.09, בו נכתב כי התובע מטפל באביו הסובל מסכרת לא מטופלת (משנת 2002), מחלת ריאות (משנת 2000), עיוורון (משנת 1997), מחלת לב (משנת 2006) וכי הוא [אבי התובע] זקוק לעזרה "ב- BADL"; קרי - בפעולות היום יום.
ג. מסמך "סיכום מידע רפואי" מיום 9.2.10; מאוחר למועד ההתפטרות, בו נכתב כי אבי התובע זקוק לעזרה חלקית בפעולות היום-יום בשל החמרת מצבו בתקופה האחרונה.
ד. מכתב "סיכום מידע רפואי" מיום 5.7.10, בו פורטו שוב המחלות השונות מהן סובל אביו של התובע.
5. מהראיות עולה - כי התובע ביקש להתפטר מעבודתו אצל הנתבע עוד בתחילת שנת 2008 כאשר לגרסתו, הדבר נבע ממצבו של האב, אשר באותה עת טרם הוחמר, ולאור חששו מהחמרה עתידית (ראה - עמ' 10 לפרוטוקול ש' 23-27; עמ' 11 ש' 1-2).
כמו כן, עולה מהראיות - כי ביום 20.1.09 שוב ביקש התובע להתפטר מעבודתו, כאשר הנתבע הביע הסכמתו לשלם לו פיצויי פיטורים בכפוף להתחייבות לאי תחרות משך 18 חודשים ולשמירה על סודיות (ראה - נספח ת/15 לתצהיר התובע)
6. לאחר הפסקת עבודתו בנתבעת הגיש התובע תביעה לביטוח הלאומי לתשלום דמי אבטלה, כאשר בעקבות הגשת התביעה שולמו לו דמי אבטלה. לאחר מכן החל התובע לעבוד במשרה חלקית כאיש תחזוקה של מטפי-אש (ראה - ת/17). בד בבד זוכה התובע במענק כעובד בשכר נמוך בהתאם לתביעה שהגיש בעניין זה לקבלת השלמת הכנסה.
ביום 31.1.11 הופסקה עבודתו של התובע אצל מעסיקו החדש כאשר במכתב הפסקת העבודה נכתב כי הטעם לכך נעוץ בשינויים ארגוניים.
7. אשר לנטל הטיפול באב, הרי שהתובע לא הכחיש את העובדה כי לאביו שלוש בנות נוספות - אחיותיו של התובע - אולם הדגיש כי הוא בן המשפחה היחיד שטיפל בו בתקופה הרלוונטית לתביעה. זאת, עקב גרושיו של האב וניתוק הקשר בין אחיותיו לאביו שנבע מסכסוך משפחתי הקשור בחלוקת רכושו של האב.
במאמר מוסגר יאמר - כי במהלך חקירתו הנגדית של התובע הוגשה תעודת הגירושין של האב, ממנה ניתן ללמוד כי אלה נרשמו עוד ביום 12.7.05; קרי - יותר מ- 4 שנים טרם למועד התפטרותו של התובע.
8. במסגרת החקירה הנגדית, הבהיר התובע כי הקרע המשפחתי בן האב לבנותיו, החריף "בסביבות 2008 עד 2009" עת שהוא [התובע] החל לבנות בית פרטי על מגרש בקרית-אונו שקיבל מהאב ללא תמורה.
זאת בנוסף לבית בחולון שקיבל מן האב בו התגורר ואשר חלקים ממנו החל לדבריו להשכיר החל משנת 2008 בתמורה לדמי שכירות בסך של 5,600 ₪ (ראה - עמ' 8 לפרוטוקול ש' 4-19 וכן עמ' 12 לפרוטוקול ש' 22-24).
זכאות התובע לתשלום פיצויי פיטורים
אשר לדעתנו יאמר - כי לא שוכנענו בזיקה שבין התפטרותו של התובע לבין מצב הבריאות של האב, וזאת כפי שיפורט, להלן:
9. תביעתו של התובע לתשלום פיצויי פיטורים מושתתת כאמור, על הוראת סעיף 6 לחוק פיצויי פיטורים הקובע לאמור:
,התפטר עובד לרגל מצב בריאותו הוא או של בן-משפחתו, ולאור המימצאים הרפואיים, תנאי העבודה ושאר נסיבות הענין היתה סיבה מספקת להתפטרות - רואים לענין פיצויי פיטורים את התפטרותו כפיטורים.
בסעיף זה, "בן-משפחה" - בן-משפחה שנקבע בתקנות באישור ועדת העבודה של הכנסת."
10. בפסיקה נקבע כי במקרה של התפטרות בנסיבות שדינן כפיטורים לצורך תשלום פיצויי פיטורים ובהתאם לסעיף 6 הנ"ל, צריך להראות כי הקשר הסיבתי בין מצב הבריאות ובין ההתפטרות פעל למעשה במעמד ההתפטרות ולא היה בבחינת אפשרות שלא פעלו מכוחה (ראה - דב"ע לג/3-8 טוטנאור נ' אליהו לפידות פד"ע ד' 321).
עוד נפסק, כי עובד המתפטר לרגל מצב בריאותו הוא או של בן משפחתו צריך שיודיע על סיבת ההתפטרות עם התפטרותו על מנת לאפשר למעביד להציע תנאי עבודה מותאמים ולהשפיע על שאר הנסיבות כך שלא תהא סיבה מספקת להתפטרות (ראה - דב"ע לג/3-2 חיים זילבר נ' גלוביס בע"מ פד"ע ד' 153).
אשר להקשר הראייתי נפסק - כי על מנת לבסס תביעה על פי עילה זו שבחוק, על העובד להוכיח באמצעות תעודות רפואיות כי מצב הבריאות שלו או של בן משפחתו אינו מאפשר לו בתנאי העבודה ויתר נסיבות העניין להמשיך בעבודה אצל המעביד באותו מקום עבודה, ולכן קיימת סיבה מספקת להתפטרות עם זכאות לתשלום פיצויי פיטורים (ראה - ע"א 80/63 אונגר נ' פיינר את יוסף ואח' פד"ע יז 285).
11. מעבר לעקרונות יצירי הפסיקה עליהם עמדנו לעיל וטרם שנתייחס לנסיבות הספציפיות של המקרה שבפנינו, רואים אנו להקדים הערות נוספות הנדרשות לטעמנו לצורך יישומו הראוי של סעיף 6 לחוק פיצויי פיטורים. זאת, על רקע תכליתו של החוק כפי שיש לפרשה בהתאם לשינוי העיתים:
חוק פיצויי פיטורים נחקק כידוע בשנת 1963 והוא טמן בחובו בעת חקיקתו מספר מטרות ובכלל אלה - מטרות הנוגעות להבטחת "רשת בטחון" כלכלית לעובד המאבד את מקום עבודתו בשל נסיבות שנכפו עליו, להתוויית דפוסי התקשרות בשוק העבודה שנראו כרצויים בזמנו שעניינם תמרוץ העסקה מתמשכת אצל מעביד אחד. זאת באופן שהפסקת העבודה ביוזמת העובד (טרם לגיל הפרישה) תוביל לאובדן הזכאות לפיצויי פיטורים.
כמו כן, יש הרואים בפיצויי הפיטורים ביטוי לזכות "המעין קניינית" של העובד במקום עבודתו ובהתאם לכך לפסיקת פיצויי כפי שיעורה של זכות הקניין שהתהוותה מכוח השקעת עבודה לשם טיוב נכסי המעביד.
כפי האמור, עם שינוי העיתים חל שינוי גם בהתייחסות לתכלית המרכזית העומדת בבסיס החוק ונדמה כי התכלית העיקרית נכון לעת הזו קשורה בהבטחת "רשת בטחון" כלכלית לעובד המאבד את מקום עבודתו עקב פיטוריו או עקב נסיבות אחרות אשר המחוקק מצא לנכון להטיל בהן חבות לתשלום פיצויי פיטורים על המעביד. זאת, בנוסף לתשלום בגין חלף הודעה מוקדמת וכהשלמה לדיני הביטחון הסוציאלי ולתשלום דמי אבטלה על פי פרק ז' לחוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב] התשנ"ה - 1995.
12. לאור האמור ניתן אפוא לעמוד על שני סוגים עיקרים של הוראות המעוגנות בחוק פיצויי פיטורים שתכליתן להבטיח "רשת בטחון" כלכלית לעובד במקרה של פיטורים או עזיבה של מקום העבודה בנסיבות מסוימות:
הסוג האחד מתייחס להוראות התולות את הזכות לקבלת פיצויי פיטורים מן המעביד בהצדקה מוסרית הנעוצה בחובתו של המעביד המפטר עובד לאחר שנות עבודה (לעיתים ממושכות) ובגיל מבוגר מהגיל בו החל להיות מועסק על ידו, להבטיח בטחון כלכלי מסוים לעובד לתקופה שלאחר פיטוריו. זאת, בין היתר, בתמורה לעבודה שסיפק לו העובד בעבר במיטב שנותיו ולעיתים תוך ויותר על אופציות כלכליות אחרות.
הסוג השני של ההוראות אינו קשור כלל ועיקר בהתנהלות המעביד ובחובות המוסריות הנובעות מן היחסים הישירים המתמשכים שבין עובד למעביד. סוג זה קשור בעקרונות נורמטיביים שקבע המחוקק אשר מצא לנכון לקדם ערכים חברתיים מסוימים שהגשמתם כרוכה לעיתים באובדן מקום העבודה תוך הטלת חובה חברתית כלכלית על המעביד בדרך להשגת יעדים אלה. ביטוי מובהק להוראות מעין אלה ניתן למצוא בסעיף 7 לחוק פיצויי פיטורים המחייב מעביד בתשלום פיצויי פיטורים להורה המבקש לטפל בילדו סמוך לאחר הלידה, בהוראת סעיף 7א לחוק המטיל חובת תשלום פיצויי פיטורים בשל התפטרות עקב שהייה במקלט לנשים מוכות, או בסעיף 8 לחוק המחייב תשלום פיצויי פיטורים לרגל העתקת מקום מגורים לרגל נישואים, מעבר ליישוב חקלאי, ליישוב באזור פיתוח, לרגל הצטרפות לבן זוג הנושא בתפקידים ציבוריים שונים ועוד.
סוג זה של הוראות נותן ביטוי לאחת התפיסות המקובלות כיום ביחס לקניין הפרטי - זו הרואה בקניין מקור לא רק לזכויות אלא גם לאחריות מיוחדת כלפי פרטים אחרים וכלפי החברה בכללותה.
על תפיסה זו השואבת מן הפילוסופיה הקנטיאנית עמד, בין היתר, פרופ' ח. דגן הכותב בהקשר זה כך:
"על פי תפיסה זו [של הקניין הפרטי] בני אדם נטועים בקהילה חברתית ובקשרי גומלין מתמשכים אחרים של 'תן וקח' מערכות יחסים אלה מהוות [לפחות במידה מסוימת] מקור נורמטיבי ראוי של חובות כלפי אחרים אשר חיים, עובדים או מושפעים בדרך אחרת מרכושם, גם אם חובות אלה אינן מעוגנות בהתחייבות רצונית שבני אדם נטלו על עצמם או בעובדה שיש בעמידה בחובות אלה כדי לספק להם כפרטים יתרונות מיידיים שווי ערך. עצם ההשתייכות לקהילה מטילה אחריות מיוחדת."
"שיקולים חלוקתיים בדיני נטילה שלטונית של מקרקעין", עיוני משפט, כ"א תשנ"ח (1998) 91. כן ר' Michael J. Sandel Liberalism and the Limits of Justice (Cambridge, 1982) 141.
משמע - פרופ' דגן מציע למעשה לראות בבעלות בנכס - לא רק כמקור לזכויות - אלא גם בסיס לאחריות מיוחדת כלפי הקהילה וכלפי יתר החברים בה.
תפיסה זו מובלעת למעשה באותן הוראות שבחוק פיצויי פיטורים, המטילות על המעסיק חובה סטטוטורית לתשלום פיצויי פיטורים תוך פגיעה בקניינו אף בנסיבות שאין בינן לבין התנהלות המעביד כלפי העובד ולו דבר ומטעמים הקשורים בקידום מטרות חברתיות חיצוניות למערכת היחסים שבינו לבין עובדו. זאת שעה שההצדקה להטלת חבות מעין זו יונקת למעשה מן התפיסה הקניינית חברתית עליה עמד פרופ' דגן כאמור לעיל.
13. בנסיבות אלה, נראה כי בבואנו לחייב את המעביד בתשלום פיצויי פיטורים על רקע נסיבות מהסוג השני; קרי - לאור האחריות החברתית הנגזרת מהיותו בעל קניין פרטי, הרי שיש לבחון בקפידה ובהגינות - האם אכן התקיימו אותן הנסיבות המצדיקות את הטלתה.
לבחינה קפדנית זו יש פן מהותי-ערכי ופן ראייתי כאחד - אשר לפן המהותי הערכי - הרי שלצורך גיבוש הזכאות לפיצויי פיטורים בנסיבות מן הסוג השני מוטלת חובה על העובד ליתן במקרים המתאימים התראה למעביד שתאפשר לו עריכת התאמות במקום העבודה במטרה למנוע את ההתפטרות. מצב דברים שיאפשר הן את השגת התכלית החברתית שביסוד ההצדקה לתשלום פיצויי פיטורים בשל התפטרות מזכה והן את השגת התכלית החברתית שבהמשך העבודה. אשר לפן הראייתי - הרי שזה קשור בטבורו לדרישה להצגת ראיות מוצקות התומכות בקיום הנסיבות המזכות על פי חוק כמו גם לקשר הסיבתי שבין ההתפטרות לבין הנסיבות הללו. הבחינה הקפדנית נועדה אפוא למנוע פגיעה בלתי מידתית ובלתי מאוזנת בזכות הקניין של המעביד ולהביא להגשמה ראויה של המטרות החברתיות והסוציאליות שמבקש החוק לקדם.
על בסיס עקרונות אלה, יש להבין את הפסיקה הקיימת המתנה את הזכאות לתשלום פיצויי פיטורים לעובד המבקש להתפטר בשל מצב בריאות שלו או של בן משפחתו בחובה לאפשר למעביד לערוך את ההתאמות הנדרשות על מנת למנוע את ההתפטרות וכן את הדרישות הראייתיות השונות, כמפורט לעיל, לרבות הדרישה להצגת מסמכים רפואיים.
14. במקרה שבפנינו, מבט שטחי על הדברים קרי - על העובדה שאכן מדובר ביחסי אב ובן, על החובות המוסריות הנלוות לכך, במיוחד לעת זקנה וחולי עשוי להטות את הלב או ליצור מעין "חזקה שבלב" לעבר טיעוני התובע. אלא שסבורים אנו כי עיון מדוקדק יותר בחומר הראיות על רקע דברינו לעיל, צריך להוביל למסקנה שונה שאיננה מצדיקה חיוב הנתבעת בפיצויי פיטורים לשם קידום הערך הנעלה של טיפול בהורה חולה בעת זיקתנו. זאת כפי שיוסבר מייד להלן:
15. ממכלול הראיות, לרבות עדות התובע עולה - כי התובע ביקש להתפטר מהנתבעת מספר פעמים - בתחילת שנת 2008, בתחילת שנת 2009 ולבסוף בסוף שנת 2009, עת מימש את התפטרותו.
מעדות התובע אף עולה כי רצונו להתפטר בשנת 2008 ובראשית שנת 2009 לא התחייב ממצבו הבריאותי של האב, אשר בתקופה זו לא היה זקוק לעזרה - חרף המחלות הרבות שקיננו בגופו הרבה לפני התפטרות התובע. (ראה - עמ' 10 לפרוטוקול ש' 21-22). מנגד עולה מעדותו כי בשנים אלה (08-09) הוא [התובע] שקד על פעילות אחרת אשר סביר להניח כי דרשה הקדשת זמן לא מבוטל והיא - בניית בית פרטי על מגרש שקיבל מאביו בקרית-אונו לצד עבודה במשרה חלקית אצל מעסיק אחר (ראה - עמ' 8 לפרוטוקול ש' 5-6). לא למותר לציין כי גם הגשת התביעה לקבלת דמי אבטלה כמו גם קבלת דמי אבטלה מכוחה מן המוסד לביטוח לאומי בהתאם לפרק ז' לחוק הביטוח הלאומי ולהגדרת "מובטל" שבסעיף 163 (א) לחוק זה בתקופה שלאחר ההתפטרות - אינן עולות בקנה אחד עם טענתו של התובע באשר לסיבת ההתפטרות שנבעה מן הצורך להעמיד עצמו לשירות האב. זאת בשים לב להגדרתו של מובטל כמי שפנוי ומוכן לעבוד ובשים לב לכך שביטחונו הסוציאלי של אדם המקדיש את עיקר זמנו לטיפול בבן משפחה חולה מובטח באמצעות מנגנון אחר קרי - בהתאם להוראות סעיף 2(ג) לחוק הבטחת הכנסה התשמ"א - 1980 ובתקנה 3(3) לתקנות הבטחת הכנסה התשמ"ב - 1982 ולא - באמצעות תשלום דמי אבטלה.
16. על רקע כל האמור לעיל ובנסיבות הללו, כאשר מכלול העובדות מעלה שאלות נוקבות ביחס לגורם האמיתי שהביא להתפטרות במועד בו ארעה היה מצופה מן התובע להביא בפני בית-הדין ראיות משכנעות ומוצקות לכך שמצבו של האב עובר להתפטרותו אכן החמיר במהלך שנת 2009 וחייב טיפול והשגחה אינטנסיביים מעבר לאלה שנדרשו טרם להתפטרות וכן לכך שהתובע הוא שנשא בעיקר העול הכרוך בטיפול באב. דא עקא, שהתובע ביכר להתייחס לסוגיות אלה, תוך הצגת תשתית עובדתית מעורפלת וחסרה, כדלקמן:
א. התובע לא הציג בפני בית-הדין ולו חוות דעת רפואית מנומקת אחת המלמדת על החמרה במצבו התפקודי של האב סמוך להתפטרות ועל כך שהאב אכן נדרש להשגחה ולעזרה יותר מבעבר בשל שינוי משמעותי שחל במצבו בשנת 2009 ועובר להתפטרות התובע או בתקופה שסמוך לה. זאת, בהשוואה לשנה קודמת, שבמהלכה - כך על פי גרסת התובע - לא נזקק האב לעזרתו חרף מחלותיו, שהיו קיימות, למרבה הצער, כבר אז.
בהקשר זה לא הציג התובע מסמכים בין של הרופא המטפל באב, בין של עובדת סוציאלית ובין של רופא מקצועי אחר או לחילופין, מסמכים של הביטוח הלאומי - המלמדים על מצבו התפקודי של האב ובעיקר על ההחמרה במצבו.
התובע אף לא הציג בפני בית הדין מסמכים המלמדים על ביקורים תכופים של האב במרפאה או בבתי החולים בשנת 2009, כאשר מהמסמכים הרפואיים שכן הציג (המפרטים את הליקויים והמחלות מהן סובל האב) קשה ללמוד על התווספות ליקוי, מחלה או פגימה משמעותית לרשימת המחלות של האב בתקופה זו (שנת 2009 וסמוך להתפטרות התובע) או על החמרה של ממש באחת מן המחלות מהן סבל בעבר.
זאת ואף זאת, בין המסמכים שצירף התובע אין ולו מסמך רפואי אחד התומך בטענה כי התובע הוא שליווה את האב בפעילות היומיומית, לרבות ביקור במרפאות ובמוסדות רפואיים וכי הוא שסעד את האב, ככל שהאב אכן נזקק לסעד הזה.
ב. התובע אף נמנע מלזמן לעדות עד כלשהו אשר יתמוך בגרסתו כי הוא היה האדם היחיד או העיקרי שטפל באב, בין שמדובר בבני משפחה של האב ובין שמדובר בגורמים הטיפוליים והרפואיים המצויים בקשר שוטף עם המשפחה.
הקושי לקבל את תביעתו של התובע על אף הסיטואציה האנושית הקשה עליה היא מצביעה של מחלת הורה - סיטואציה העשויה להרעיד את הנימים העדינים בכל אחד מאיתנו - אינו נובע רק מן הכשל הראייתי אלא גם ואולי בעיקר מטעמים הקשורים בהיבט המהותי הנדרש לצורך התגבשות הזכות. זאת שעה שעולה ממכלול הראיות כי התובע לא נתן לנתבעת הזדמנות הולמת לערוך את ההתאמות הנדרשות במתוכנת עבודתו כך שיוכל לטפל באביו, לרבות ההתאמה שעניינה העסקה במשרה חלקית, כתחליף להתפטרות.
במיוחד תמוה הדבר נוכח העובדה שממכתב ההתפטרות של התובע ובעיקר מהסיפא למכתב זה עולה - כי התובע הכיר והוקיר את יחסו המתחשב של מנהל הנתבעת מר אסייג, לרבות ההתחשבות במצבו של אביו. מכאן שהיה מצופה מן התובע כי בנסיבות הנטענות שנוצרו הוא יפנה למר אסייג בבקשה לצמצם את היקף העסקתו בנתבעת באופן שיאפשר לו לעבוד במשרה חלקית ולהקדיש זמן נוסף לטיפול באב. דא עקא, שלא כך פעל כנראה התובע:
כך למשל, נשאל התובע על-ידי בית הדין - האם לאור ההחמרה הנטענת במצבו של האב הוא פנה אל מי מהנתבעת וביקש לעבוד במשרה חלקית. שאלה עליה השיב באופן מתחמק, המדבר בעד עצמו כדלקמן:
"אמרתי לו בצורה אחרת, לאור מצבו של אבי לא אוכל לתת את השעות שעבדתי. וזהו. הוא לא התייחס אלי.
לא בקשתי ממנו במפורש לעבוד במשרה חלקית ובעבודה הזו עובדים מעל 8 שעות ביום ובשנה האחרונה עבדתי כמעט 11-12 שעות ביום."
ראה - עמ' 15 לפרוטוקול ש' 9-14.
לא למותר להוסיף, כי העובדה שהתובע לא התייחס במסגרת תצהירו לטענה זו של הנתבעת שהופיעה כבר בכתב הגנתה, לפיה הוא לא נתן לה הזדמנות הולמת כאמור לערוך את ההתאמות הנדרשות אף היא נזקפת לחובתו ומטילה ספק בגרסתו המאוחרת והכבושה בחקירתו הנגדית לפיה הוא "אמר בצורה אחרת" למר אסייג כי הוא מבקש לעבוד במשרה חלקית לאור מצב האב.
נוכח האמור אנו מעדיפים ומקבלים בהקשר זה את גרסתו של מנהל הנתבעת מר אסייג, לפיה - התובע הזדרז להתפטר ולא נתן לנתבעת אפשרות הולמות ליצור את ההתאמות הנדרשות שיאפשרו את המשך ההעסקה בלא לפגוע בטיפול באב. מסקנה ממנה נגזרת על רקע כל האמור לעיל המסקנה הנוספת, לפיה - לא הצורך לטפל באב הוא שהוביל להתפטרות התובע, אלא שיקולים ועיסוקים אחרים שהיו לתובע אותה תקופה.
זכאות התובע לתשלום פדיון חופשה
17. התובע עתר במסגרת כתב התביעה לתשלום פדיון חופשה בעבור 28 ימי חופשה בשנה, לתקופה של 7 שנים לאחור עובר לסיום עבודתו. לשיטתו, הוא קיזז מתוך הימים בגינם תבע פדיון חופשה, 6 ימים לשנה לכל היותר בהם מימש את זכאותו לחופשה בפועל.
18. הנתבעת טענה כי התובע ניצל את מלוא ימי החופשה המגיעים לו עקב עבודתו ובהקשר זה התבססה על רישום ידני של ימי הנוכחות של התובע כפי שזה צורף לתצהיר סמנכ"לית הכספים של הנתבעת הגב' אסתר דגהו.
חוק חופשה שנתית התשי"א-1951 (להלן - "חוק חופשה שנתית"), קובע את מכסות הזכאות לחופשה לפי הותק כאשר סעיף 7 הימנו קובע כי "אין החופשה ניתנת לצבירה; ואולם רשאי העובד בהסכמת המעביד, לקחת רק שבעה ימי חופשה לפחות ולצרף את היתרה לחופשה שתינתן בשתי שנות העבודה הבאות". סעיף 13 לחוק קובע את הזכות לפדיון חופשה בתום יחסי העבודה. לאור האמור נקבע בפסיקה כי הפדיון יהיה לכל היותר בגין שלוש השנים המלאות האחרונות להעסקת העובד בצירוף הימים שנצברו לזכותו בשנת העבודה השוטפת קרי - בעבור 4 שנות העבודה האחרונות. (ר' ע"ע (ארצי) 547/06 משה כהן - ויליאם אנויה, (2007); ע"ע (ארצי) 145/07 גדיק אוגוסטין - אהרון המל, (2007). לאור האמור התובע היה זכאי אפוא ל- 140 ימי חופשה במהלך 4 שנות עבודתו האחרונות. . .
אשר לנושא הפדיון הנגזר מאי ניצול בפועל של הימים הללו - הרי שהנתבעת הציגה כאמור לבית הדין יומני עבודה של התובע המלמדים לשיטתה על שעות עבודתו ועל החופשות שנטל כאשר הרישומים הללו אף תואמים את הרישומים המופיעים בתלושי השכר בכל הנוגע למספר ימי החופשה שניצל התובע. רישומים מהם עולה כי התובע ניצל את מלוא מכסת החופשה שעמדה לזכותו, כאמור לעיל.
בנסיבות הללו יש לדחות את התביעה לתשלום פדיון חופשה.
זכאות התובע לתשלום תמורה בגין עבודה בשעות נוספות
19. התובע עתר לתשלום בסך של 42,000 ש"ח בגין עבודה בשעות נוספות. לשיטתו, הוא עבד בין הימים א-ה מהשעה 8:00 עד 17:00 וביום ו' עבד מהשעה 8:00 עד 13:00. עם זאת את תחשיבו הנוגע לתשלום תמורה בעבור עבודה בשעות נוספות - השתית התובע על ההנחה כי הוא הועסק 5 שעות נוספות בלבד בשבוע וזאת, על בסיס שכר שעתי "רגיל" ואף מופחת בסך של 25 ₪ לשעת עבודה (20 ש"נ בחודש x84 חודשים x25 ש"ח = 42,000 ש"ח).
20. גרסת התובע לפיה - הוא אכן הועסק שעות נוספות מקבלת חיזוק בתלושי השכר של התובע ברישום המציין את סיכום שעות העבודה וכן בדוחות הנוכחות עליהם הסתמכה הנתבעת באמצעותם ביקשה להדוף את תביעתו זו של התובע. דוחות מהם עולה כי התובע אכן הועסק 5 שעות נוספות מידי שבוע (6X8). במאמר מוסגר יאמר כי ככל שקיימת אי הלימה בין תלושי השכר לבין דוחות הנוכחות בכל הנוגע להיקף שעות העבודה של התובע הרי שעל הנתבעת היה ליתן הסבר לאי הלימה זו לנוכח החובה הרישומית המוטלת עליה מכוח חוק הגנת השכר התשי"ח - 1958.
לאור האמור - הרי שאנו מקבלים רכיב תביעה זה על בסיס חשובי התובע שנעשו על דרך ההמעטה ולאור הכלל לפיו אין בית הדין פוסק לזכות תובע מעבר לסעד ולסכום הנתבע על ידו.
זכאות התובע לתשלום בגין בונוסים, תוספות וותק, יוקר ומשפחה וכן תשלום אש"ל
21. לטענת התובע, הוא היה זכאי לתשלום בונוס, כאשר לדבריו, בעוד שחבריו לעבודה זוכו בתשלום בונוס כאמור הרי שהוא (התובע) לא נהנה מתשלום שכזה. כן טען התובע כי לא שולמו לו תוספת יוקר, וותק ומשפחה וכן תשלומי אש"ל.
22. אשר לדעתנו יאמר - כי יש לדחות רכיבי תביעה אלה. שכן, התובע לא הצביע על מקור נורמטיבי המזכה אותו בתשלומים אלו למעט התשלום בגין תוספות יוקר. התובע אף לא כמת את תביעתו ואף לא הציג תחשיב בפני בית הדין באשר לשיעור התוספות להן היה זכאי.
אשר לתוספת היוקר - הרי שהתובע לא כימת את תביעתו ולא הציג בפני בית הדין נתונים רלוונטיים המתייחסים לתקופת עבודתו ואף לא ערך תחשיבים מתאימים.
זכאות התובע לתשלום בגין הפרשות לתגמולים
23. התובע טען בכתב התביעה כי הנתבעת הפסיקה להפריש בגינו כספי תגמולים לחברת הביטוח הפניקס בה היה מבוטח החל מחודש 9/07.
הנתבעת הודתה כי בין החודשים 9/07 עד 2/09 לא הופרשו דמי גמולים בעבור התובע בשוגג בסך 7,361 ש"ח (ראה - סע' 8 לתצהיר סמנכ"לית הכספים בנתבעת - הגב' אסתר דגהו). עם זאת, טענה כי יש לקזז מהסכום הנ"ל את סכום הלוואה שנתנה לתובע בסך של 5,000 ש"ח.
24. אשר לדעתנו יאמר - כי לאור הודאת הנתבעת כאמור ובהעדר תחשיב נגדי מצד התובע ביחס לרכיב תביעה זה, הרי שאנו קובעים כי התובע היה זכאי לתשלום התגמולים כפי הודעת הנתבעת בסך של 7,361 ש"ח.
אשר לטענת הקיזוז; הרי - שבמסגרת חקירתו הנגדית הודה התובע כי הוא אכן קיבל בחודש 1/09 הלוואה מהנתבעת בסך של 5,000 ש"ח אותה היה אמור לפרוע באמצעות ניכויים משכרו וכן הודה כי בסופו של יום הוא לא פרע את ההלוואה (ראה - עמ' 5 לפרוטוקול, עמ' 7 ש' 1-3).
אי לכך, אנו קובעים אפוא, כי התובע זכאי לתשלום הפרשים בעבור סכומי התגמולים בסך של 2,361 ש"ח (= 7361-5000)..
זכאות התובע לתשלום בגין ימי מחלה
25. לטענת התובע, הוא נעדר מעבודתו משך 3 חודשים ו- 17 יום, בין התאריכים: 29.5.07 - 10.6.07 ובין התאריכים: 22.7.07 עד 1.11.07 - זאת בעקבות פציעה בכף רגלו הימנית שלא הוכרה כתאונת עבודה.
הנתבעת לא חלקה על כך שהתובע שהה בחופשת מחלה כפי הנטען על ידו. עם זאת, טענה, כי לתובע שולם סך של 18,190 ש"ח בגין כל ימי המחלה להם היה זכאי, וזאת באמצעות מימון רכישת מזגנים לביתו הפרטי שהלך ונבנה בקריית אונו. לטענת הנתבעת, סכומי הרכישה שולמו ישירות לחברת אלקטרה (ממנה נרכשו המזגנים), כאשר בתמיכה לטענתה הציגה המחאה לפקודת חברת אלקטרה וכן חשבונית מס ותעודות משלוח בהן צוינה כתובתו של התובע.
בחקירתו הנגדית, הודה התובע ברכישת המזגנים בשווי הנ"ל על-ידי הנתבעת ועל חשבונה לצורך התקנתם בביתו (ראה - עמ' 10 לפרוטוקול ש' 1-3). התובע אף לא סתר את הטענה כי ההטבה שקיבל (בשווי 18,000 ש"ח) נועדה להוות, על-פי הסכמת הצדדים, תשלום בעבור ימי מחלה.
26. משכך, אנו מקבלים אפוא את הגרסה העובדתית לפיה, על פי הסכמת הצדדים, הנתבעת שילמה לתובע תמורה מלאה בעבור ימי המחלה להם היה זכאי ואף מעבר לכך, וזאת בשים לב להוראת סע' 4א לחוק דמי מחלה התשל"ג - 1976 התוחם את תקרת הזכאות לדמי מחלה ל- 90 יום.
עם זאת, אין ניתן להתעלם מכך שאופן מתן התמורה כאמור, אינו עולה בקנה אחד - לא עם דיני המס ואף לא עם הוראות חוק הגנת השכר, התשי"ח - 1958 (להלן: "חוק הגנת השכר"):
§ אשר לדיני המס - הרי שלמעשה מדובר במתן הטבה של 18,000 ₪ נטו לתובע תוך "עקיפת" החיוב במס החל על התובע ו"עקיפת" החובה לניכוי מס במקור החלה על הנתבעת. זאת, באמצעות רכישת טובין בעבור התובע וביצוע תשלום בגינם ישירות לספק.
§ אשר להוראות חוק הגנת השכר התשי"ח - 1958 - הרי שדרך מתן התמורה כאמור, אינו עולה בקנה אחד עם חובת תשלום השכר במזומנים כאמור בסע' 2 לחוק ועם הוראות סע' 6 הימנו, המורה על תשלום שכר במישרין לעובד או למקורביו בהתאם להוראת העובד וכפי המוגדר בסע' 6א לחוק הגנת השכר.
27. בנסיבות אלה, משמעות הדברים היא אפוא כי הסכמה לביצוע הרכישה חלף תשלום דמי מחלה בכסף לאחר ניכוי מס במקור היוותה הסכם בלתי חוקי בהתאם למוגדר בסע' 30 לחוק החוזים, התשל"ג - 1973, הקובע כי חוזה שכריתתו, תכנו או מטרתו הם בלתי חוקיים, בלתי מוסריים או סותרים את תקנת הציבור - בטל הוא.
28. עם זאת, בשים לב לכך שלתובע היה חלק פעיל בכריתתו של הסכם בלתי חוקי זה ובשים לב לכך שנטל החיוב במס (להבדיל מחובת הניכוי במקור) חל עליו ואילו התשלום בטובין הסב לתובע, לכאורה טובת הנאה עודפת שלא כחוק על חשבון משלם המיסים, הרי שראוי ליישם במקרה דנן את עקרונות חוק עשיית עושר ולא במשפט, התשל"ט - 1979, באופן בו התובע לא יצא נשכר מחטאו ולא ייהנה בנסיבות הללו מ"כפל תשלום" בעבור דמי מחלה.
בהקשר זה נזכיר כי סעיף 1 לחוק הנ"ל קובע, לאמור:
"1.(א) מי שקיבל שלא על פי זכות שבדין נכס, שירות או טובת הנאה אחרת (להלן - הזוכה) שבאו לו מאדם אחר (להלן - המזכה), חייב להשיב למזכה את הזכייה, ואם השבה בעין בלתי אפשרית או בלתי סבירה - לשלם לו את שוויה.
לאור הוראה זו, לאור דברינו לעיל ונוכח אי חוקיותה של "עסקת המזגנים" - יש אפוא לקבוע כי מחד על הנתבעת לשלם לתובע תשלום בכסף בגובה דמי המחלה בהתאם לחוק דמי מחלה, אך מנגד ובה בעת על התובע להשיב את שווי ההטבה שקיבל שלא כדין במסגרת עסקת המזגנים בגובה דמי המחלה.
משמע - התוצאה הנגזרת מכך הינה - כי אין מוטלת על הנתבעת חובה לשלם לתובע תשלום נוסף בגין דמי המחלה.
נוכח התנהלות הצדדים אשר לא עלתה לטעמנו בקנה אחד עם הוראות החוק, הרי שהעתק מפסק דין זה יועבר להנהלת בתי המשפט, אשר תשקול את הצורך להעבירו לגורמים המוסמכים.
זכאות התובע לתשלום בגין דמי הבראה
29. התובע עתר לתשלום דמי הבראה בסך 5,060 ש"ח.
הנתבעת טענה כי התובע קיבל תמורה מלאה בעבור דמי ההבראה להם היה זכאי בגין שתי שנות עבודתו האחרונות 2008-2009:
אשר לשנת 2008 טענה הנתבעת - כי היא שילמה לתובע דמי הבראה בגין שנה זו במשכורת חודש יולי 2008, בעבור 9 ימי הבראה לפי תעריף של 331 ש"ח ליום.
אשר לשנת 2009 - טענה הנתבעת, כי בשנה זו יצאו כל עובדי הנתבעת (לרבות התובע ומשפחתו) לחופשה בת שלושה ימים במלון גולדן טוליפ בטבריה על בסיס פנסיון מלא "הכל כלול". אי לכך, טענה כי בכך יצאה ידי חובת תשלומם של דמי ההבראה.
30. אשר לדעתנו יאמר כך-
כידוע לפי צו ההרחבה המסדיר את הזכאות לתשלום דמי הבראה, זכאי העובד לאחר סיום יחסי העבודה, לתשלום דמי הבראה בגין שתי שנות העבודה האחרונות ובמקרה דנן, לתשלום בגין שנת 2008 ובגין שנת 2009.
מתלוש השכר שהציגה הנתבעת לחודש 7/08 עולה כי אכן שולם לתובע תשלום בגין דמי הבראה בסך כולל של 2,979 ש"ח ובגין 9 ימי הבראה.
אשר לשנת 2009 - הרי שאין לקבל את טענת הנתבעת בהקשר זה, וזאת מהטעמים כדלקמן:
כפי האמור, הזכות לתשלום דמי הבראה מוקנית לעובד מכוחו של צו ההרחבה. משכך, לא ניתן לגרוע ממנה בחוזה אישי ואין תוקף לויתור עליה. עם זאת, בהתאם לסע' 22 לחוק הסכמים קיבוציים ניתן לקבוע בחוזה אישי זכות שונה ממנה ובלבד שהזכות מכוח החוזה האישי מטיבה עם העובד בהשוואה לזכות שמקורה בצו ההרחבה.
בפסיקה נקבע כי לצורך יישומו של סע' 22 נדרש שההוראות - זו שבצו ההרחבה וזו המחליפה אותה שבהסכם האישי - תהיינה שוות מבחינת מהותן אך שונות מבחינת מידתן (ראה - דב"ע לה/1-4 רשות הנמלים בישראל נ' יונתן ברקת פד"ע ז' 425-431).
31. לאור האמור, הרי שבמישור העקרוני ניתן לקבוע בחוזה אישי כי מימון הוצאות שהייה בפועל בבית מלון יכול לשמש כתחליף לתשלום דמי הבראה בכסף. אולם על הנתבעת להראות כי מדובר בזכות המטיבה עם העובד. דא עקא, שבמקרה דנן, הנתבעת לא הציגה בפני בית הדין מסמכים המלמדים על היציאה לחופשה בבית מלון על מועדה וכן על שווי ההטבה. זאת, על מנת להראות ששווי ההטבה שניתנה לטענתה, עולה על תשלום דמי ההבראה לו היה זכאי התובע בעבור שנת 2009.
אי לכך, אנו מקבלים את התביעה לתשלום דמי הבראה בגין שנת 2009 ומחייבים את הנתבעת בתשלום בסך של 3,060 ש"ח. (9 ימים*340 ₪ ליום).
32. כפי האמור בפתיח, הנתבעת הגישה כנגד התובע, תביעה שכנגד על סך של 5,000 ש"ח (בתוספת הפרשות הצמדה וריבית) בגין הלוואה שנתנה בזמנו לתובע. כפי שציינו לעיל, התובע לא הכחיש את קבלת ההלוואה ואת אי פירעונה.
בנסיבות אלה, מצאנו כאמור, לקבל את התביעה שכנגד ולקזז מהסכומים המגיעים לתובע את הסכום הנתבע בתביעה זו.
33. לאור כל האמור לעיל, הרי שאנו מחייבים את הנתבעת לשלם לתובע, תוך 30 יום מהמועד בו יומצא לה פס"ד זה, את הסכומים הבאים. זאת לאחר קיזוז סכום ההלוואה בסך של 5,412 ש"ח:
§ סך של 3,060 ש"ח בגין דמי הבראה לשנת 2009, בצירוף הפרשי הצמדה וריבית כחוק החל מיום 5.12.09 ועד למועד התשלום בפועל.
§ סך של 42,000 ש"ח בגין עבודה בשעות נוספות, בצירוף הפרשי הצמדה וריבית כחוק החל מיום 1.8.01 ועד למועד התשלום בפועל.
§ סך של 2,361 ש"ח בגין הפרשות לתגמולים, בצירוף הפרשי הצמדה וריבית כחוק החל מיום 9.7.07 ועד למועד התשלום בפועל.
34. יתר רכיבי התביעה - נדחים.
35. לאור התוצאה אליה הגענו הרי שאין צו להוצאות.
35. המזכירות תשלח העתק מפס"ד זה לצדדים בדואר.
ניתן היום, כ"ז בטבת תשע"ב (22.1.12), בהעדר הצדדים.
נתבע: קרן אש ג. בע"מ