האם אדמה מרובה דרושה לאדם וסיפורים אחרים | מנדלי מוכר ספרים ברשת
מרוסית: גרשון חזנוב | הוצאה: כרמל ירושלים הוצאת ספרים | 1999 | 352 עמ'
תגיות: רוסיה, נפש האדם, כרמל, כרמל הוצאת ספרים.
בסיפוריו של לב טולסטוי נפרשות חמישים שנות יצירתו כפסיפס צבעוני, מגוון ומלא להט יצירה. הסיפורים שונים זה מזה בתכלית השוני; חלקם ארוכים יותר ומרקמם העלילתי מורכב יותר, חלקם קצרים ופשוטים יחסית בעלילתם ובלשונם, אך בכולם הוטבע כשרונו הגאוני של המחבר, הכשרון שלא נמצא לו תיאור טוב יותר מן המלים "בוחן כליות ולב". אין כטולסטוי להתבונן בנפשו של האדם ולהבין את צפונותיה. חלק מן הקסם העוטף את סיפורי טולסטוי נובע מתכונתו הייחודית כסופר: טולסטוי היה, קודם כל, סופר של ההיסטוריה. סיפוריו ספוגים בתחושת ההיסטוריה – תחושת החיות, ה"כך זה היה באמת", התחושה המאפשרת לקורא להאמין ללא עוררין שהסופר אכן תפס את רוח הזמן וצבעיו. לא רק יכולת מדהימה להעביר את הקורא לזמן – מרחב היסטורי מסוים יש בסיפורים, אלא גם מן אווירה של על – זמניות. אנו עדים למעורבות העמוקה של המחבר בסוגיות האקטואליות של תקופתו, אך כיוון שעלילות הסיפורים מתפרשות על פני מרחקים אדירים, ומעורבים בהן אנשים מכל רובד חברתי, סיפורי הקובץ, על הבעיות המוסריות שהם מעלים, הם מרתקים ובעלי עניין אף לקורא של היום. לספר נוספו הערות ואחרית דבר נרחבת מאת העורך המדעי, פרופ' דימיטרי סגל מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
מקט: 4-249-1226
“ואני לא אמיר,” שחה היא, “את מחייתי בשלך. גם אם אפורים חיינו, לא נדע פחד. חייך אמנם נאים יותר, אך יש שישגשג מסחרכם, ויש שתתרוששו כליל. לא לחינם אִמרה מהלכת בין הבריות: ההפסד לשכר כאח יקר. וגם זה קורה: היום מלאה ידך כל טוּב, ומחר תפשוט יד. ואילו חיי האיכר שלנו הם עסק בטוח יותר: חייו של איכר רזים, אך ארוכים, עשירים לא נהיה, אך שבעים נהיה.”
“איזה מין שובע הוא זה? – עם החזירים והעגלים! אין לך לא גינונים ולא נימוסים! ככל שיעמול בעלך, כשם שחייתם בתוך הזבל, כך גם תמותו, וגם ילדיכם יירשו זאת.”
“ומה בכך,” אומרת הצעירה, “בזה אנו עוסקים. אבל חיינו חיים בטוחים הם, לאיש לא נכרע ברך, מאיש לא נירא. ואתם שם בעיר לעולם תחיו בפיתויים; היום הזה הכול כשורה, ולמחרתו יתקע השטן מקל בגלגלים – ויפתה את בעלך בין אם למשחקי קלפים, בין אם לשכרות, ובין אם יוליכו שבי אחר איזו נקבה. ויכלֶה הכול כאבק פורח. שמא לא היו דברים מעולם?”
“אמת לאמיתה היא,” אומר הוא. “איכר כמותי, כיוון שמינקותו הופך והופך הוא בה, באמא אדמה, שום רוח שטות לא תיכנס לראשו. ורק צרה אחת תרדפנו – האדמה מעטה! ואילו היתה אדמה ככל שתאבה נפשי, לא אירא כל רע, ויהיה זה השטן בכבודו ובעצמו!”
והשטן מאחורי התנור ישב, את כל דיבוריהם שמע. ויצהל שאשת האיכר גרמה לו לבעלה שיתהלל וישתבח: משתבח הוא, שאילו אדמה היתה לו, גם השטן לא יכריעוֹ. “יהיה כן,” חושב הוא, “אתערב אתך. אתן לך אדמה לרוב. ובאדמה אכריעך.”
ולעת חורף חלפה שמועה שהגבירה מוכרת את אדמתה, ושבעל פונדק מאם הדרך לוטש בה את עינו. שמעו האיכרים והזדעקו. “כעת,” חשבו, “תיפול האדמה לידי בעל הפונדק, וייסרנו בקנסות יותר מהגבירה. אין לנו חיים בלא אותה אדמה, כולנו גובלים בה.” באו האיכרים כולם כאיש אחד אל הגבירה והחלו לבקש שלא תמכור את אדמתה לבעל הפונדק, אלא תמסור אותה בידיהם. הבטיחו לשלם יותר. הסכימה הגבירה. החלו האיכרים להידבר לקנות את כל האדמה בחברותא. נקהלו ונתאספו פעם ופעמיים – לא הסתייע הדבר. מסכסך ביניהם השטן, אינם יכולים להסכים בשום אופן. והחליטו האיכרים לקנות בנפרד, איש כפי כוחו. גם לזה הסכימה הגבירה. שמע פאחום שקנה שכנו מהגבירה עשרים דיסיאטינות, והיא פרסה לו מחצית מהסכום לשנים בתשלומים. נתמלא פאחום קנאה. “יקנו,” חושב הוא, “את כל האדמה כולה, ואני אשאר בלא כלום.” החל להיוועץ באשתו.
“אנשים קונים – צריכים גם אנו,” אומר הוא, “לקנות עשר דיסיאטינות. שאם לא כן כיצד נחיה: הכביד עלינו סוכן-המשק בקנסותיו.”
היו הראשונים לכתוב תגובה למוצר: “האם אדמה מרובה דרושה לאדם וסיפורים אחרים” לבטל