הלאה הגלות - העוקץ
נועם תירוש 16.08.11
בשנים האחרונות התהלכתי בארץ כגולה ממולדתו, אשר מנסיבות קיומיות כאלו ואחרות מחויב הוא להישאר בה. נסיעות תכופות יחסית לאירופה סיפקו את מנת החמצן הנחוצה על מנת לשוב ולחזור, אך התחושה הפנימית נשארה זהה – משהו בסיסי ביותר לא טוב כאן. אולי הייתה זו הגזענות שהרימה ראש בלתי מתנצל ודרשה את ליטרת הבשר שלה. אולי דווקא המיינסטרים הרדוד שמעביר את זמנו בתוכניות ריאליטי נבובות, או אולי השיח הציבורי שלא מאפשר דיון מורכב על שום נושא ובאף מדיום. גם אם לא הצלחתי לשים את האצבע על הנקודה הכואבת יותר, חוסר הנחת השתלט עליי.
אפילו הקהילות הקטנות והמסוגרות שהקמתי לעצמי הפכו יעד קל להתקפות מבחוץ. את מבצרי הספורטיבי, אולם אוסישקין, החריב ראש עיריית תל אביב בהחלטה נפשעת. ביתי האוניברסיטאי, המחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן גוריון, עלה שוב ושוב לכותרות כ"חממה אנטי-ציונית" מסוכנת. האזור הגיאוגרפי בו אני מתגורר, הנגב, היה נתון למתקפת אי-צדק ואפליה כשהרסו שוב ושוב את בתי הכפר אלעראקיב ובתים נוספים של ערביי האזור הבדואים. אפילו ביתי המוחשי, האמיתי, הבסיסי ביותר, היה נתון למתקפות טילים מפעם לפעם מה שערער עוד יותר את תחושת הקיום. אין דרך אחרת להגדיר זאת מלבד מצור. מצור עמוק ומתמשך.
הכי רחוק שאפשר מכובע הטמבל והסברס. צילום: maéli, cc by-nc
הפתרון לכך, חשבתי, היה העמקת הגלות הפנימית בה חייתי. כשרציתי לשמוע מוזיקה טובה, פתחתי רדיו צרפתי. אולי כדי להתריס, התחלתי לחבוש על ראשי כובע קסקט מיושן. הכי רחוק שאפשר מכובע הטמבל והסברס. במין חזרה לשטייטל, אפילו התחלתי מדי פעם ללמוד עם חברים על פרשות השבוע, לייבוביץ' ותיאולוגים אחרים. העיירה בערה ואני חיבקתי ידיים. אומנם יצאתי להפגין מדי פעם, יחד עם מיעוט שבמיעוט, אך לרוב השפלתי מבט, הסתרתי את עיני עם הכובע ודמיינתי את שביל הבריחה.
אולם, פתאום, בלי כל אזהרה מוקדמת, התפרצו כולם לרחובות. זו אכן מחאה של כולם. אשכנזים ומזרחים, ימנים ושמאלניים, דתיים וחילונים, נשים וגברים וכן, בשוליים, גם של יהודים וערבים. היציאה של כולם לרחוב הייתה השיבה ארצה עבורי. הישיבה במעגלי שיח יומיומיים עם כל שכבות האוכלוסייה, הדרישה הכול כך בסיסית הזו לצדק – גם אם לא מצליחים להגדיר מהו צדק, איך משיגים אותו ומי בדיוק אחראי על אי קיומו – תחושת המיאוס הקולקטיבית והצורך של ההמון לצאת לרחובות ולדרוש שינוי, כל אלו כמו היו כמו טיסת אקספרס ישירה שהחזירה אותי אל לב-לבו של העם הזה.
אולי אנו צופים בימים אלו ברגעיה האחרונים של ההתקוממות הישראלית המרגשת הזאת, אולם גם לכשתסתיים ברור כי הונחה התשתית הערכית לשינוי סדרי עולם. המנהיגים והמנהיגות אולי יראו אחרת, הקואליציה עשויה להשתנות. סדר היום ודאי יהיה חברתי ואזרחי יותר – גם אם רק ברמה הסימבולית של הדברים ולא בהכרח ברמה המוחשית ובחלוקת המשאבים. אולי רק עצם העובדה שהמחאה הנוכחית מדברת על "עם ישראלי", וכוללת בשיח זה קבוצות רבות, ביניהם פלסטינים-ישראלים, היא מההצלחות החשובות ביותר של המאבק הזה. ישראלים רבים יצאו מן הבית לדרוש את מה שנדמה להם כצדק. אני בדרך הביתה.
הכותב הוא סטודנט לתואר שני במחלקה לפוליטיקה וממשל באוני' בן גוריון
בן-יעקב 16.08.11
הגלות הפנימית ואלה שנגזר עליהם להיות גולים במולדתם היא תופעה מוכרת ומקורותיה בד"כ מהפער בין החזון למציאות, החלום והערות ממנו והתרחקות המולדת מערכים שהיית משוכנע שיובילו אותה.
אלא "שבאין חזון – ייפרע עם". חזון איננו מליצה, קלישאה או יאכטה מיותרת. זה הטעם והתמצית לחיים ויש לו ביטויים מעשיים למכביר.
אפרת 17.08.11
אפשר סוף סוף להרגיש בנוח בבית הזה.
מרב 17.08.11
גם אני חשה כמוך, הרבה מאוד שנים, במעגלים שונים אמנם, אבל תחושת הזרות תמיד הייתה נוכחת, ההסתתרות, הבושה אפילו.
יפה לראות עכשיו את "העם" מסתובב בשדרות ובמאהלים, מקשיב להרצאות על דמוקרטיה, על שוויון, על קיפוח ממוקד-מטרה, על קפיטליזם חזירי ועל חלוקה צודקת של משאבים. לא כולם זכו להיחשף לרעיונות האלה במהלך השנים הרבות של שלטון הימין וההון, ובכך, לדעתי טמון חלק מכוחה של "שדרת העם" ברוטשילד (כמושכת קהל). אני מניחה שההתעוררות תהיה תהליך ממושך, אבל כן, זה קורה, וזה תהליך חיובי.
(והערה: לתחושתי, גם המתקפה הנוכחית על מרגלית צנעני, בין אם מוצדקת בין אם לאו, היא חלק מהתהליך הזה, של ניגוח "תרבות הסתם" וההשטחה של הערוצים המסחריים ותרומתם להרדמת הציבור).
אורן 17.08.11
לנועם, תודה שפתחת מרחב לשיח ציבורי על תחושה ששנים רבות נצורה בלבי, גם כן.
"עליתי" לארץ בגיל צעיר מאוד כתוצר מושלם של ה"חינוך הציוני" בחו"ל (האינדוקטרינציה). כשהתפכחתי, סירבתי להיות שותף לגלי הגזענות, הכוחניות, הדיכוי וההפליה של המיעוט, ה"אחר" והמוחלש ששותפים את הארץ מזה שנים.נאלצתי להתרחק מאנשים רבים, צמצמתי את מקומות העבודה בהם הייתי מוכן לעבוד, נמנעתי מלטייל בשטחים שהמדינה מחזיקה בכוח, ועוד.זמן רב תכנסתי בעצמי ונהייתי כ"גולה" בארץ שזרה לו.
גל המחאה החברתית הנוכחי מפיח תקווה לשינוי ופתח "חלון של הזדמנות" למעורבות ושייכות אחרת.
נקווה שנצבור מספיק כוחות ונחזיק מעמד כדי לשנות את פני החברה לשוויונית יותר, שוחרת פיוס ושלום עם הפלסטינים ולמכילה את כל תושביה.
כל עוד ישראל ממשיכה את הכיבוש אין סיכוי של ממש כי ישראל תהא המדינה שהייתה קודם לו. אחזקת הכיבוש וטיפוח ההתנחלויות מכתיבים את סדר היום החברתי והפוליטי. בגינן, אנו ממשיכים להיות במצב של לוחמה עם העולם הערבי, ומוקעים ע"י המדינות הליברליות במערב, בגוש המדינות הבלתי מזדהות, וכמעט בכל מדינות העולם. הקצאת המשאבים ל"מולך הביטחון", למתנחלים ולחרדים מונעים הסטת משאבי ענק אלו לטיפוח מדינת רווחה של ממש
מורן 18.08.11
באומרך דברים אלו, אתה ממשיך למעשה את אותו העוול שהיה פה עוד קודם. להדבק במטרה שלילית אחת בעינייך ולא להיות מוכן לשוחח ולדון ולראות מחוץ לעמדותיך.בדיוק כפי שהיה כאן לפני כן.
בשורה התחתונה, קיימים בתוכך (קרי, מדינת ישראל) זרמים לכאן ולכאן, מדינה מורכבת ומסובכת. אולם, לשם שיויון ומדינה הקרובה למדינת רווחה יש לדגול בשיויון הזדמנויות. להביא את היכולות של כולם להגיע להישגים. לערביי ישראל, לבדואים, לחרדים, לפריפריה וכו'.
רק שיויון הזדמנויות ויישור קו של כלל המדינה על כלל מרכיביה יכול להביא לשינוי האמיתי פה.
טענתך כאילו יש להוקיע ולהתעלם מחלקים מסויימים במדינה רק ממשיכה את הקיים היום.
יוסי 18.08.11
ובאו לתמוך בכוחות המהפכניים… בכל מקרה לדניאל קהאן יש שיר מאוד יפה על "הגירה פנימית"
http://www.youtube.com/watch?v=ZoY41dzSHSo&feature=related