אמחיה - הכל התחיל בלונדון
הכל התחיל בלונדון
הכל התחיל כשנסעתי באוקטובר 2010 ללונדון. נסעתי לשבועיים, והחלטתי שלא ללון אצל בן דודי (האהוב מאד) שחי שם, אלא לשכור B&B (מיטה וארוחת בוקר) בבית טיפוסי כדי לבדוק האם האנגלים אכן מקסימים כמו הדימוי שיש לי עליהם.
למה יש לי דימוי כזה טוב על האנגלים? ובכן, מעבר לספרים הנהדרים, למוזיקה המשובחת ולטלוויזיה הטובה, יש לי שתי סיבות קונקרטיות: הראשונה - מיסטר דארסי . הגבר האולטימטיבי שמתאהב על אף רצונו באליזבת בנט. מאיש יהיר וקר בתחילת הספר הוא הופך להיות מושלם, ותוך כדי זה הוא מרעיד את ליבות הבנות בכל העולם למעלה ממאתיים שנה. הסיבה השניה היא ראס. עלם חמודות שהגיע לבוסתן הגליל כשהייתי בת שמונה עשרה (וזה סיפור שיסופר בהזדמנות אחרת). הוא נראה כאל יווני שזה עתה ירד מהאולימפוס, פגע בלבבות בנות הכפר הצעירות ועזב אותנו להתגייס לצבא עם חלומות על אנגלים בלונדינים עם עיניים ירוקות. אז זו הסיבה שרציתי לבדוק האם האנגלים אכן מקסימים כמו ראס ומיסטר דארסי.
אחרי חיפושים רבים באינטרנט מצאתי בית שנראה לי נפלא בשבילי: אישה כבת חמישים שגרה בצ'לסי, צלמת וציירת ואוהבת בני אדם. חילופי מיילים תיארו סטודיו גדול ומרווח מאחורי ביתה, בית מלא בצילומים שצילמה במהלך עבודה כצלמת-עיתונות ואהבה גדולה לאירוח. בנוסף היא שלחה לי הוראות הגעה, את תחנת הרכבת שבה עלי לרדת וכיוונים לביתה, עניין של עשר דקות מקסימום.
עוד לפני ההמראה דימיינתי את עצמי בלונדון, שותה איתה תה של בוקר עם סקונס טיפוסיים. היה לי ברור שנתחבב זו על זו, היא תגלה לי פינות חמד בלונדון שרק מקומיים מכירים ואני אזמין אותה לבירה בפאב השכונתי. בעיני רוחי ראיתי אותנו הופכות לחברות בלתי נפרדות - היא תגיע לירושלים, אני ללונדון, ניפגש בפריז. חברות אמת.
ככה נחתתי בלונדון, פעם ראשונה בממלכה המאוחדת, עם צורך בחופש וציפיות בשמיים. ההתמצאות ב"טיוב" של לונדון קלה מאד (בטח לבוגרי המטרו הצרפתי), ומצאתי את עצמי מחוץ לתחנה בדיוק בזמן. התחלתי ללכת לפי ההוראות של הגברת. "לפנות ימינה אחרי מספר 115". הגעתי למספר 109 - ופה הרחוב נגמר. חיפשתי את המשך הרחוב מצד ימין, משמאל, מאחור. לא מצאתי.
חיפשתי את הרחוב אליו הייתי אמורה להגיע. גם הוא לא היה בנמצא. פניתי לאנשים שעברו שם, ביקשתי עזרה. הם ניסו, אך למעשה בילבלו אותי יותר ושלחו אותי למצוד אחר הכתובת האבודה בכל רחבי צ'לסי.
אחרי שעה וחצי של שיטוט התעייפנו כולנו: אני, המזוודה הכבדה, תיק הנוסעים והמצלמה. התיישבנו בצד הכביש ובמר ליבנו נזכרנו בשירו של אלוויס קוסטלו "I don't want to go to Chelsea". איש שעבר שם שמע את השיר, הציע עזרה והוביל אותנו אל הרחוב הנכון, שהיה במרחק רב מתחנת הרכבת.
בתחושת הקלה הקשתי על הדלת. היא נפתחה בפנים חמוצות:
"את מאחרת!" היא אמרה, "בגללך לא התקלחתי!"
לא ידעתי איך לענות להתקפה הזו. יכולתי להגיד שההוראות שהיא נתנה לי היו רעות ביותר או שהשעה כבר אחת בצהריים והיא יכלה להתקלח בבוקר. הכי חשוב, אמרתי לעצמי, זה שאת כאן, ותוך זמן קצר יסתדר הכל ואנחנו נהפוך להיות חברות בלב ובנפש. לכן אמרתי שאני מצטערת, שלא הבנתי את הוראות הדרך וחיפשתי את הבית יותר משעתיים עד שסוף - סוף הגעתי לכאן. היא עדיין לא חייכה, אבל נתנה לי להיכנס.
בפרוזדור הכניסה החשוך היא הצביעה על גרם מדרגות צר מאד וגבוה מאד ואמרה שהחדר שם. למראה התדהמה שעל פניי היא הוסיפה: "קומה שלישית".
"לא דיברנו על סטודיו מאחורי הבית?" - שאלתי אותה.
"כנראה שלא הבנת גם את זה" - היא אמרה בלקוניות.
המומה אבל די חסרת אונים לקחתי את רכושי וככה דידינו מאחורי החברה-הכי-טובה-בפוטנציה במדרגות הצרות: המזוודה בת עשרים הקילו, תיק הנוסעים, המצלמה ואני. מתנשמת בכבדות נכנסתי לחדר שבמרומי הקומה השלישית. הנחתי את המטען הכבד, הזדקפתי ומיד חטפתי מכה בראש. ככה זה בעליות גג אנגליות. הסתכלתי סביבי וראיתי שהחדר נחמד למדי, נקי ומסודר, עם אמבטיה מוארת אבל נמוכה, חייבים לעמוד בה בברכיים כפופות. ומשמאל לדלת - מטבחון קטן. המטבחון כלל מקרר בגודל של כספת קטנה, קומקום וכירה חשמלית אחת.
"את רואה", היא אמרה, "יש לך כאן מטבחון. את לא תאכלי איתנו ארוחת בוקר, אלא תקני מה שאת רוצה ותאכלי כאן."
הייתי נטולת מילים (וזה לא קורה לעיתים קרובות), הלא שילמתי עבור לינה וארוחת בוקר! רציתי לומר לה כמה מילים חריפות, אבל נזכרתי שאני מדברת עם מישהי שתהיה תוך יומיים חברה טובה שלי ואין לי רצון לפגוע בה. בסוף אמרתי שאני מצטערת לשמוע, כי קיוויתי שאוכל להכיר אנגלים, לבלות מעט זמן איתה ולראות איך חיים באנגליה.
היא לא ממש ענתה.
החלטתי לעבור לתכנית ב' ולפייס אותה עם מתנות שהבאתי איתי: בקבוק יין טוב, ספר על ירושלים, חמסה וחייכתי אליה בחיוך גדול. היא רק אמרה: "לא היית צריכה", לקחה את מתנותיי, נתנה לי מפתח והפצירה בי לסגור אותה כראוי כשאצא ואבוא. היא הוסיפה לזה חיוך חמוץ. אמרה שאוכל להשאיר את המפתח בחדר כשאעזוב ויצאה.
זו הייתה הפעם האחרונה שראיתי את החברה-הכי-טובה-שלי-בלונדון.
במהלך השבועיים הבאים, בעודי שותה תה של בוקר בחדרי, או מחפשת פאב שכונתי לבלות בו בערב, חשבתי שחבל שלא הסתדרו הדברים כפי שרציתי. לו השתכנתי בבית מלון - מישהו היה מחייך אלי ומכין לי קפה בבוקר. לו השתכנתי במלון והייתי גרה בקומה השלישית - היתה מעלית. יותר מכל הצטערתי שחמקה מבין ידיי ההזדמנות להכיר אנשים ותרבות חיים אחרת.
לו יכולתי להגיע כאורחת לבית פרטי, בכל מדינה בה אני מבקרת - ייחלתי ביני לבין עצמי - לראות איך הם חיים, לדבר איתם. להסתכל במדף הספרים שלהם, בדיסקים שהם שומעים. לשאול אותם מה זה אומר להם להיות אנגלי, או ספרדי או איטלקי? מה חשוב להם באמת? כמו חברה אמיתית, אורחת לארוחת ערב, בלי לינה ובלי הבטחות גדולות.
ככה זה הגיע, כאילו נורת חשמל נדלקה מעל ראשי, חשבתי לעצמי שזה באמת רעיון מדליק והחלטתי שזה מה שאעשה: אפתח את הבית שלי בפני תיירים לארוחות ערב, שיחוו בעצמם איך בית ישראלי נראה, יסתכלו בספרים, יקשיבו למוזיקה, ייצאו אל המרפסת הקטנה, ויאכלו ויהנו ונדבר על כל מה שמעניין אותם. למשך ערב אחד אני אהיה החברה הכי טובה שלהם ואכין להם ארוחה נהדרת ואארח אותם כמלכים. שיראו מי אנחנו הישראלים, שתהיה להם חוויה שונה בתוך עירי ירושלים.
וכך עשיתי. אמחיה!
חזרה לעמוד "אירוח בבית"