היתר זה נאמר באופן עקרוני (לפי הדעה המקובלת בפוסקים), גם כאשר אין לאשה צער חריג, משום שהיא אינה מצווה על פריה ורביה.
מאחר שלמעשה – בעקבות חרם רבינו גרשום – אדם אינו רשאי לגרש את אשתו בעל כרחה, וגם לא לשאת אשה אחרת על אשתו, אין להתיר לאשה נשואה לשתות כוס של עיקרים ללא הסכמת בעלה, כל זמן שאין לה צער חריג, ובפרט אם בעלה לא קיים עדיין את מצות פריה ורביה.
נאמר בתורה (ויקרא כב,כד), כי יש קרבנות הפסולים להקרבה מחמת המומים שיש בהם: "ומעוך וכתות ונתוק וכרות – לא תקריבו לה'…". מהמשכו של פסוק זה "ובארצכם לא תעשו", לומדת הגמרא (שבת קי,ב), כי גם "בכם", באדם, ישנו איסור של הגעה למצבים כאלו, והיינו איסור סירוס. איסור זה נאמר גם ביחס לבעלי חיים ואפילו לבעלי חיים טמאים – כפי שלומד בן זומא בגמרא בחגיגה (יד,ב), שאף את הכלב אסור לסרס "כל שבארצכם לא תעשו"; וכן נפסק ברמב"ם (איסורי ביאה טז,י) ובשולחן ערוך (ה,יא).
הרמב"ם בהלכות איסורי ביאה (טז,יא-יב) מחלק בין איסור הסירוס לבין איסור שתיית כוס העיקרים. באיסור הסירוס, יש חיוב מלקות לאיש ולא לאשה: "והמסרס את הנקבה – בין באדם בין בשאר מינים פטור". לעומת זאת באיסור שתיית כוס העיקרים אין חיוב מלקות לאיש, ולאשה השתייה היא היתר גמור (כדברי התוספתא הנ"ל). מדברים אלו נראה, כי הסירוס בנקבה אינו היתר אלא רק פטור ממלקות – כפי שמבאר המגיד משנה בדעתו במקום, ודברי המגיד משנה מובאים בבית יוסף, אשר מעתיק להלכה בשולחן ערוך (ה,יא) את לשון הרמב"ם ומוסיף להבהיר: "והמסרס את הנקבה… פטור אבל אסור".
בנוגע לאפשרות שתיית כוס העיקרים, הגמרא בשבת מקשה על פי איסור התורה של הסירוס: "ומי שרי? והתניא: מניין לסירוס באדם שהוא אסור – תלמוד לומר: 'ובארצכם לא תעשו', בכם לא תעשו…". האם שתיית כוס העיקרים נכללת באיסור התורה של הסירוס, או שמא יש מקום לחלק בין איסור התורה לבין איסור שתיית כוס העיקרים – כפי שאנו מוצאים בנוגע לאשה, שמותר לה לשתות כוס של עיקרים?
כך נראה שמבין הברכי יוסף, אשר בפירושו על השולחן ערוך (ה,יב), מביא מחלוקת בעניין: לדעת הרד"ך איסור זה הוא מן התורה, ואילו לדעת השולחן ערוך – אשר מעתיק את לשון הרמב"ם, הכותב כי אין לוקים על שתיית כוס של עיקרים, למרות שהדבר אסור – איסור זה הוא מדרבנן. נראה, שהבנה זו בדעת הרמב"ם והשו"ע, מבוססת על הנחת היסוד הנזכרת בדברי המאירי, שיש לחלק בין עשיית מעשה סירוס בידיים, שהיא אסורה מן התורה, לבין פעולה עקיפה (כפי שהברכי יוסף באמת כותב).
בגמרא בבכורות (מד,ב) נזכר איסור להתאפק מלהטיל מים, על פי הכתוב: "לא יהיה בך עקר". בפירוש מור וקציעה (אורח חיים סימן ג) נוקט, כי איסור זה הוא אותו האיסור האמור בשתיית כוס העיקרים, ובכל פעולה הגורמת לעקרות יש משום איסור תורה. מסיבה זו הוא תמה על המסופר בגמרא ביבמות (סד,ב), שהיו אמוראים שנמנעו מלהטיל מים בשעת הדרשה, ובכך גרמו לעצמם להיות עקרים. במחזיק ברכה (על אורח חיים שם – נכתב על ידי החיד"א) כותב להשיב על דבריו, כי כשם שבשתיית כוס של עיקרים אין משום איסור תורה, שהרי זו פעולה עקיפה ולא פעולה ישירה – כפי שהבאנו לעיל את דבריו בספרו ברכי יוסף, על פי דברי הרמב"ם והשולחן ערוך – כך גם בהתאפקות מלהטיל מים אין איסור תורה, שהרי גרימת העקרות כאן היא עקיפה (וממילא משום כבוד הבריות יש להתיר).