הקוראת הראשונה: שלומית עוזיאל, עורכת לשון ותוכן | עמוד 2
כתיבה או עריכה של טקסט דומה לסלילת דרך. אנחנו מזמינים את הקוראים לנסיעה ושואפים, בדרך כלל, שהיא תהיה חלקה: שקוראינו יתקדמו בקלות ובנוחות, ולא ייתקלו במהמורות ובשילוט לא-ברור.
סוגיית ה"שילוט" בטקסט עלתה בדעתי בעקבות ספר חדש שנחת על שולחן הבלוג, "תכתוב תרוויח" של צפריר בשן. הספר עוסק בכתיבה של טקסטים קצרים, כגון פוסטים וטקסטים שיווקיים, ונקודה שלכדה את תשומת לבי הייתה עצה לגבי השימוש במילים "כזכור", "כאמור" ו"כידוע", ובקרובתן "כמובן".
בשן מפגין זהירות בריאה לגבי כללים; הוא יודע היטב שכמעט כל כלל נכון – ובכן – בדרך כלל. תלוי בסוג הטקסט, בכותב ובקהל. ובכל זאת, הוא ממליץ בחום להימנע משימוש במילים כגון "כזכור", "כאמור" ו"כידוע": "כזכור למי בדיוק? כידוע למי בדיוק? ואם כבר אמרתם, אז למה להגיד כאמור ולחזור על זה?" ומסכם – אם השתמשתם באחת המילים האלה, "סימן שאתם חוזרים על עצמכם, או שאתם מניחים הנחות לא מבוססות".
יפה. הרהרתי מעט בתובנה הזאת, וחשבתי שאם הטקסט הוא דרך שהקוראים נוסעים בה, הרי ש"כזכור" ו"כאמור" הם סוג של שלטים: "שימו לב, את זה ידעתם עוד לפני שהתחלתם לקרוא" או "שימו לב, על זה דיברנו קודם". בדרך כלל, בטקסט קצר אין צורך ב"שלטים" כאלה, ואם הם מופיעים – כדאי לבדוק מדוע: מעבר לבעיות האפשריות שהמחבר מצביע עליהן (חזרות מיותרות או הנחות לא-מבוססות), ייתכן שהטקסט מסובך מדי ואפשר לפשט אותו.
וכאן אנו מגיעים לקרובה "כמובן". בשן כותב, וצודק:
"ויש גם את כמובן, כמובן. הוא כבר פחות חד משמעי מאחיו. מצד אחד, יש בו הנחת יסוד לא ראויה (שמשהו הוא מובן), אבל מצד שני, הוא דרך נהדרת להוביל למסקנה – ובפרט למסקנה שאליה רציתם להוביל את הקוראים. אז כמובן כן ראוי לשימוש, אבל לשימוש מושכל. הוא יכול להוציא אתכם מתנשאים (כמובן), אבל הוא יכול גם להראות לקורא שהוא חשב על כל זה בעצמו (כמובן!)".
"כמובן" הוא כלי מועיל במיוחד בטקסטים מורכבים, ועוד יותר במיוחד – כאשר הם פונים לקהל מגוון. וכל קהל המונה יותר מאדם אחד הוא הרי מגוון: לכל קוראת או מאזין יש השכלה, ניסיון ורקע שונים. למשל, יש מי שיודע כמובן מאליו ש-apricot פירושו "משמש" או שקומיקס אינו הסוג היחיד של אמנות שיש לו שפת סימנים מוסכמת. ויש מי שיודע, אבל יידרש לו רגע כדי לשלוף את המידע הזה, ויש מי שיודע במעומעם או איננו יודע. וכיוון שזה המצב, "כמובן" יכול לתת לקוראים שיודעים תחושה שלא זלזלנו באינטליגנציה ובידע שלהם, ובינתיים לסייע לשאר הקוראים לשלוף מזיכרונם את הפרט הרלוונטי ולספק אותו למי שידע במעומעם או לא ידע. ה"כמובן" הוא, אפוא, כלי מעולה ליצירת "חוויית נסיעה" חלקה בטקסט.
ובעניין אחר: הרצאתו של ד"ר אורי מלמד "פתגמים ומקבילותיהם בלשונות העולם: שימושים בפתגמי עם שנשתרשו במילון העברי ובדיבור העברי" תתקיים ביום חמישי 12.9.19 במסגרת סדרת "עורכים מארחים", בעריכתי, בקמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה. הכניסה בלא תשלום, קוראי הבלוג מוזמנים ביותר. פרטים בהזמנה וגם כאן.
לאחרונה מסתובבת בפייסבוק הדגמה חמודה של ההשפעה הפסיכולוגית של עיצוב האותיות – הפונט, או הגוֹפָן בעברית. הנה וריאציה על ההדגמה הזאת, שהכנתי בעזרת שני פונטים מהאתר 1000 פונטים חינמיים. אותו משפט, "I will always find you" ("אני תמיד אמצא אותך"), נראה רומנטי בפונט אחד ומאיים בפונט האחר. והנה גם גרסת הווידאו המאוד-מצחיקה, Inappropriate Font.
כמובן, עיצוב הגופן – שכבר עסקנו בו בעבר כאן וכאן (וכאן) – אינו אלא חלק מן התחום הרחב יותר הנקרא טיפוגרפיה, כלומר העיצוב והסידור של הטקסט: גודל האותיות, אורך השורות, הריווח ביניהן – כל מה שהופך עמוד או אתר לקריא או בלתי קריא, ואף עוזר לנו לזהות איזה מין טקסט אנחנו רואים: כתבה בעיתון, סיפור, הזמנה, מודעת אבל?
הפוסט הזה הוא למעשה הזמנה ליום עיון בנושא טיפוגרפיה עברית, ששמחתי לקחת חלק בעריכתו ובתכנונו ואשר יתקיים בעוד כחודש (יום שני, 3 ביוני) בקמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה. שותפותיי בעריכת יום העיון הן ראומה שחור ורותי שלם המעולות מההוצאה לאור של האוניברסיטה; יום העיון יתקיים ביוזמתה של מנהלת מחלקת הפיתוח וההוצאה לאור מאיה להט-קרמן, ואני מקווה שהוא יהיה מרתק ויעשה לתחום המופלא הזה את הכבוד המגיע לו.
יום העיון, תחת הכותרת "פוֹנְטַסְטִי – על גופנים, אותיות וטיפוגרפיה עברית, מאל"ף ועד תי"ו", יכלול ארבע הרצאות מגוונות מאוד של ארבעה מרצים משובחים.
ד"ר אליק מישורי, היסטוריון ומבקר אמנות, ידבר על הולדת הדפוס העברי ועל המעבר מכתב יד לדפוס, או מקליגרפיה לטיפוגרפיה; מי שמעוניין בטעימה מקדימה משפע ידיעותיו בתחום הזה, יוכל למצוא אותה כאן.
ירון צור, הידוע בשם העט "ירונימוס", הוא מייסד האתר הנפלא הלשכה לטיפוגרפיה עברית. ההרצאה שלו ביום העיון היא משמחת במיוחד מבחינתי, כיוון שביליתי הרבה שעות מהנות באתר ההיסטורי והנרחב שלו. ירון ישוחח עם הקהל על "עיצוב מזרח תיכוני: כיצד ממזגים השפעות מהמזרח התיכון כדי לחדש בעיצוב עברי". אבל אם יש לכם יחס לטיפוגרפיה, אל תפספסו את סדרת הפוסטים הנהדרת שלו "גותיקה יידישאית", על מגוון השפעות אמנותיות על עיצוב גופנים וטיפוגרפיה ביצירות חילוניות ביידיש.
נעם שכטר, מעצב, טיפוגרף ומרצה בכיר בבצלאל, ידבר על "עיצוב ספרים בעידן הקריאה הדיגיטלית" ועל השפעת הרגלי הקריאה שלנו ברשת על עיצוב טקסטים מודפסים ודיגיטליים.
ואחרון חביב, אושיית העיצוב והאקטיביסט הפוליטי להב הלוי ייתן זווית עיצובית רחבה בהרצאתו "קשה שפה – טיפוגרפיה עברית בעיצוב עטיפות ספרים".
יום העיון הזה כולל אפוא מבט היסטורי וזוויות עדכניות ועכשוויות, ממקם את הטיפוגרפיה העברית במרחב המזרח-תיכוני ועוסק הן בעיצוב כמויות גדולות של טקסט, שצריכות להיות בהירות וקלות לקריאה, והן בטקסטים קצרצרים (כגון על כריכות ספרים) המציעים חירות אמנותית ועיצובית רבה יותר.
תוכנייה ופרטים של יום העיון מופיעים להלן; הרשמה (בלא תשלום) כאן.
לצד יום העיון, ממשיכה להתקיים באוניברסיטה הפתוחה גם סדרת ההרצאות שאני עורכת זה שנים אחדות, "עורכים מארחים", הכוללת מפגשים בנושאים מתחומי הבלשנות, הלשון העברית, התרגום וההוצאה לאור. אם תרצו לקבל עדכונים, אפשר להירשם לניוזלטר האירועים של האוניברסיטה הפתוחה כאן.
לקחת ספר ליד, ולא להרפות ממנו עד העמוד האחרון – מתי לאחרונה קרה לכם שהספר הזה היה ספר שירה? אני אינני חובבת שירה בדרך כלל, ובכל זאת, זו החוויה שהייתה לי עם "טפשונת משטרים", ספר הביכורים של המשוררת, הזמרת והפעילה החברתית אלקס ריף.
ריף, נציגה של מה שמכונה "דור 1.5" של העלייה מברית המועצות לשעבר, פורשת לאורך הספר את חוויית ההגירה שלה לישראל בהיותה ילדה בגיל הגן, ואת ההתמודדויות החברתיות, התרבותיות והכלכליות שלה ושל משפחתה. היא עושה זאת בכישרון גדול ובתעוזה גדולה, ובמוזיקליות כובשת שקשורה מן הסתם לעשייה הכפולה שלה כמשוררת וכזמרת (בדומה ליוצר אחר שאהוב עליי במיוחד).
בשירה "ארץ החירות", שנכתב בעקבות נסיעה לניו-אורלינס, יש עניין טקסטואלי מיוחד – אחד מבתיו הוא משחק מרתק עם שתי גרסאות של "עליקמא הקטן", סיפור ישראלי מחורז לפעוטות. הבחירה ב"עליקמא הקטן" היא אמירה בפני עצמה: זהו ספר ילדים ותיק ואהוב, סוג של קלאסיקה ישראלית (ראה אור לראשונה ב-1949), שיצרה סופרת הילדים והציירת מרים ברטוב עם הכותב יהודה גבאי. כלומר, "עליקמא הקטן" מייצג את הישראליות הוותיקה שריף מבקרת אותה ובו בזמן כמהה אליה ("נִסּוּ לִשְׁכַּב אִתִּי עֶשְׂרוֹת קִבּוּצְנִיקִים זְקוּפֵי בְּלוֹרִית / הִתְאָרַחְתִּי בְּלוֹנְדוֹן וְקִירְשֶׁנְבָּאוּם פַּעֲמַיִם"). קלאסיקת הילדים הזאת שימשה את ריף ליצירת גרסה סאטירית אפלה, כפי שתראו להלן.
הנה השורות הראשונות של "עליקמא הקטן":
"רְאוּ, יְלָדִים, כָּאן עוֹמֵד עַלִיקָמָא / עַלִּיז וְשָׂמֵחַ – יוֹדְעִים אַתֶּם לָמָּה? / רֵאשִׁית – הוּא כּוּשׁוֹן, / וְשֵׁנִית – שְׁחַרְחַרוֹן, / שְׁלִישִׁית – הוּא יוֹדֵעַ לִרְכֹּב עַל פִּילוֹן."
"כושון" ו"שחרחרון" עברו בשלום כאשר הספר הפופולרי הזה ראה אור לראשונה, ב-1949; אך בשנים מאוחרות יותר, השורות האלה כבר נתקעו בגרון. ב-1999, לכבוד שנת היובל ל"עליקמא הקטן", הוציא מוזיאון ישראל מהדורה מיוחדת של הספר, ומרים ברטוב ניסתה להכין נוסח מעודכן ולא-פוגעני של השורות האלה (יהודה גבאי נפטר כמה שנים קודם לכן). בבלוג "יומן מסע לחקר 100 שנות תרבות לילדים בקיבוצים" של ד"ר עינת אמיתי מופיע דף ובו הנוסח החלופי הזה בכתב ידה של מרים ברטוב, עם ההערה "עליקמא שינויים – שלא יהיה חשד לגזענות":
"ראו ילדים [כאן עומד עליקמא,] / עליז ושמח [ יודעים אתם למה?] / ראשית יש לו אבא / ושנית יש לו אמא / ושלישית יש לו פיל שקוראים לו במבימא".
אך לצד השורות האלה מופיעות המילים "לא טוב", ובתחתית הדף מופיעה ההצעה "לציין שאז זה לא נחשב לשם-גנאי: כושון. נשמח אם למישהוא יש הצעות טובות לשנוי החרוזים, בלי כושון ושחרחרון, אנחנו לא הצלחנו". הערה ברוח זו אכן מופיעה במהדורה של מוזיאון ישראל: "זיכרו, שלפני חמישים שנה כש'נולד' עליקמא, המילה כושון לא נחשבה כמילת גנאי, אלא כינוי לאדם שנולד בארץ כוש". שורות הפתיחה נשארו כפי שהיו.
יפה. אך אף שהגרסה המתוקנת לא הגיעה כנראה למהדורה מודפסת של "עליקמא" (אם ידוע לכם אחרת, אנא ספרו לי בתגובות) – היא הגיעה לוויקיפדיה, ומשם או ממקום אחר, הייתה מוכרת לאלקס ריף. הבית השני בשירה שובר הלב "ארץ החירות" הוא פרפראזה סאטירית על שורות הפתיחה של "עליקמא", ובאופן מרתק – הפרפראזה היא על שורות משני הנוסחים, הראשון (באדום) והמתוקן (בכתום):
"דְּעוּ יְלָדִים, כָּאן עָמַד עֲלִיקָמָא / הוּא נִקְנָה בִּשְׁבַע מֵאוֹת עֶשְׂרִים וַחֲמִשָּׁה דּוֹלָרִים, / יוֹדְעִים אַתֶּם לָמָּה? / רֵאשִׁית, הוּא כּוּשׁוֹן, / וְשֵׁנִית – רְכוּשׁוֹן, / כְּבָר אֵין לוֹ אַבָּא, אֵין לוֹ אִמָּא, / וְהוּא לֹא זוֹכֵר אֶת הַפִּיל שֶׁקּוֹרְאִים לוֹ בַּמְבִּימָא."
נסיים בעוד שיר של ריף, "בארץ הקודש למדתי".
בארץ הקודש למדתי
לְקַצֵּר שֵׁ‏מוֹת
לְהַצְנִיעַ סָבְתוֹת
לִבְרֹר חֲבֵרִים אוֹכְלֵי קִטְנִיּוֹת
לִזְרֹק כְּרִיכִים
לְהִמָּנַע מֵאוֹרְחִים
לְדַבֵּר בְּרוּסִית בְּטוֹנִים נְמוּכִים
לְהִתְפַּכֵּחַ מִצִּיּוֹנוּת
לְהִתְרַחֵק מֵרַבָּנוּת
לַעֲסֹק (לְטַעֲנַת הַצִּבּוּר) בִּזְנוּת
לְמַסְגֵּר תְּאָרִים
לְזַיֵּן צַבָּרִים
לְקַבֵּל מַחְמָאוֹת עַל מִבְטָא מִזָּרִים
לְטַיֵּל בָּעוֹלָם
וּלְהִתְנַשֵּׂא עַל כּוּ-לָם
תודה רבה לחברי פורום אג'נדה, ובמיוחד לתמי צ'פניק, לשרית פרקול ולוויקטור מקברייד, שעזרו לי להתחקות אחר תולדות "עליקמא".
"טפשונת משטרים: פורטרט הגירה" של אלקס ריף ראה אור בהוצאת פרדס, עורכת – יעל גלוברמן.