בין חלומות למציאות- סקירת מאי | על כלל ופרט
בין חלומות למציאות- סקירת מאי
המושיע האדום
סימון דה בוליבאר- המושיע
מסה נרחבת של הסופר אנריקה קראוזה ( Krauze) בפרוייקט המקוון Open Democracy מוקדשת לניתוח דמותה של אחת הדמויות היותר ססגוניות בפוליטיקה העולמית והאדם שעיניו של השמאל הרדיקלי ברחבי העולם נשואות אליו בשנים האחרונות- שליט וונצואלה הדיקטאטור הוגו צ'אווז. מסה נרחבת אך מעניינת ושווה את המאמץ, מנתחת את מקומו של צ'אווז במסורת הפוליטית והרעיונית של דרום אמריקה. הקרקע הרעיונית במדינות האמריקה הלטינית היא דתית גם כשהיא עטופה המעטה חילוני כביכול. יחס של הערצה וסגידה מובטח לכל מנהיג לאומי- ואחד הדמויות שנערצות ברחביה של אמריקה לטינית היא דמותו של סימון בוליבאר, המהפכן בן המאה ה- 19. הערצה לדמותו היא כזו שכאשר אחד מחוקרי קורותיו של בוליבאר הגיע למסקנה שהלה סבל ככל הנראה מאפילפסיה, הוא הואשם בזלזול קיצוני במורשת הלאומית. ברבים מחיבוריו ומאומיו של צ'אווז הוא מסגיר הערצה קיצונית לדמותו של בוליבאר וגם למנהיגים המהפכניים האחרים באזור- פידל קאסטרו וצ'ה גווארה. את פגישתו הראשונה עם קאסטרו מתאר צ'אווז במושגים של פגישה עם המשיח.
ההערצה הזו לדמותו של המנהיג החזק מובילה את קראוזה לניתוח מעניין של בית הגידול הרעיוני של הרודן מקראקס. לדבריו הוא, צ'אווס אינו מרקסיסט ומעולם לא היה כזה, לא הגה בחיבוריו של מארקס ובכלל יודע מעט מאד על הגותו של מחבר ה"קאפיטל". לעומת זאת, הוא נוהג לצטט לעיתים קרובות בכתבים של אחד ממנהיגי הבולשביזם הרוסי המוקדם, גיאורגיח פלחאנוב. הלה כתב רבות על תפקידה של אישיות המנהיג בתהליך ההיסטורי ונחשב כמורה הדרך של לנין. אלא שבשלב המאוחר יותר פלחאנוב הפנה גב לתלמידו הקיצוני וכינהו "דמגוג ורודן". בכך המשיף פלחאנוב, אולי בלי לדעת זאת, את סלידתו של מארקס ממנהיגים אלימים ודורסניים, שבאה לידי ביטוי במסותיו על דמותו של נפוליון ( וסלידתו מהדמות של בוליבאר). כך או אחרת, צ'אוז בחר לאמץ את ההוגים שבראש מעיינותיהם – דמותו של מנהיג כריזמטי, אלים וחסר מעצורים שדורש ציות ללא תנאי. כך נבנתה וונצואלה של היום- מדינה שבה האופוזיציה קיימת באופן כמעט וירטואלי, רוב הנכסים הולאמו והרווחים מהם שוקעים ברובם בכיסיה של העילית המושחתת ורוב ערוצי התקשרות עסוקים בהבאת הדברים מארמונו של הנשיא בקראקס. המשטר אינו בוחל אף באנטישמיות גלויה והקהילה היהודית בוונצואלה חשה מאוימת, כאשר ספרים על השתלטותו של ההון היהודי על העולם נמכרים כרבי מכר. האירוניה הגדולה היא שהדיקטטורה האלימה הזו שמשלבת בתוכה את כל האלמנטים של פאשיזם נחשבת בשמאל הרדיקאלי העולמי כמעוז האחרון של האידיאל המרקסיסטי והחירות מסדר העולם הבורגני.
שמאלני, ימני ומוסלמי
ברוס באוור- על אירופה להתעורר !
בכשלים המוזרים בגישתו של השמאל עוסק גם מאמרו של ברוס באואר ( Bawer) ב- City Journal. באואר, שפרסם לפני שנים אחדות ספר שמזהיר מפני ההשתלטות המוסלמית על אירופה ( שם הספר "כשאירופה נרדמה" ) שב ומתריע מפני הסכנה. הפעם הוא מנתח את הקשר בין מדיניות הרווחה הנהוגה במערב אירופה לבין ההגירה המוסלמית. לדבריו של באואר, במידה שמדיניות הרווחה המוכרת לנו משוודיה, נורבגיה ומקומות אחרים יכולה להצליח, זה יכול לקרות רק בקהילות קטנות והומוגניות מבחינת ההרכב האתני- לאומי- דתי שלהן. לעומת זאת, מדיניות זו נידונה לכישלון חרוץ בחברה שמשתלב בתוכה מיעוט גדול של מהגרים שעוין את העקרונות שלה מבחינה תרבותית ודתית. נתוני הפשיעה במספר בירות של מערב אירופה ( במיוחד לונדון ואמשטרדם ) מראים על מעורבותם הכבדה של המהגרים המוסלמים בה. בשעה שהמהגרים המוסלמים מהווים כ-5% מכלל אוכלוסיית הולנד, נשים מוסלמיות מהוות כמחצית המטופלות במקלטים לנשים מוכות. הפעילה איאן הירשי עלי ( שהוזכרה בסקירה הקודמת ) טוענת כי מדובר במספרים גבוהים בהרבה – כשהיא עבדה במקלט לנשים מוכות בהולנד היא כלל לא פגשה שם נשים שאינן בנות למשפחות מהגרים מוסלמים. בנוסף, מדובר על אוכלוסייה נכשלת ביותר שרובצת כמעמסה כבדה על שירותי הרווחה- זאת בניגוד למהגרים ממדינות מזרח אסיה שאבטלה בקרבם נמוכה. על רקע זה אפשר להבין את האכזבה הגוברת של מדינות האיחוד האירופי מסוציאל דמוקרטיה ותמיכתה של האוכלוסייה שם בימין השמרני- במיוחד בדנמרק, צרפת ( עלייתו של סרקוזי הייתה על רקע "טיפולו" בהתפרעויות בפריז בהיותו של הפנים ), ובנורבגיה. ברם, גם כאן נכון לנו מלכוד- מסתבר שגם באירופה הימין חושש ליטול את השלטון בידיו וממשיך בשרידי המדיניות הסוציאל דמוקראטית מחד ובמדיניות של המשך ההתרפסות בפני האיסלמיזם מאידך. וזה כבר מוביל לסיבה נוספת לדאגה- לנוכח אין האונים של הימין המתון, חלקים מסוימים של האירופים המאויימים פונים בצר להם אל מפלגות הימין הקיצוני- גזעני- פשיסטי, דוגמת המפלגות של יורג היידר האוסטרי, ז'אן לה-פן הצרפתי ומפלגת "העניין הפלאמי " בבלגיה. ותופעה זו בתורה משחקת לידיהם של אנשי השמאל המעוניינים להציג כל מפלגה שאינה סוציאליסטית כמעוז של לאומנות נאצית. עתידה של ההתמודדות האירופית עם האיזון הקשה בין זכויות הפרט לבין התנגדות לאיסלמיזם האגרסיבי נשאר פתוח לפי שעה.
אוצר של מי?
שאלה נוספת בקשר לעתיד התרבותי של העולם היא שאלת האוצרות של המוזיאונים. מאמרו של הוג איקין ( Hugh Eakin) ב- New York Review of Books מוקדש לספריו הדעתניים של מנהל מרכז האמנות של שיקגו ג'יימס קונו ( Cuno). שני ספריו החדשים ( את האחד הוא חיבר ואת השני ערך ) מוקדשים לשאלת הבעלות הראויה על חפצי האמנות. מדובר בוויכוח לוהט ביותר שמתנהל מזה מספר שנים בין המוזיאונים הגדולים ברחבי העולם המערבי בעיקר שמחזיקים באוספים שלהם מספר רב של חפצי אמנות של עמים שונים. במקרים רבים- כמו למשל במקרה של המוזיאון הבריטי- ברור כי מדובר באוצרות שנאספו במהלך התקופה הקולוניאלית. לכן מדינות רבות בעולם מנסות היום לחוקק חוקים שמטרתם לעורר תהליכים משפטיים שישיבו את חפצי האמנות לבעלים החוקיים או למצער יגבילו את האפשרות להוציא את חפצי האמנות מן המולדת ולהוביל אותם למוזיאון במדינה אחרת. מדובר בחוקים שחלקם קיבלו כבר תוקף בינלאומי, בין היתר בגיבוי של אונסק"ו. לכאורה, נועדו חוקים אלו כדי למנוע מהאומות הגדולות והעשירות לשדוד את נכסי התרבות של העמים הקטנים והחלשים יותר. ברם, כאן נשאלות שתי שאלות- שאלת ההשתייכות ושאלת השימור. ראשית, מציין קונו, פעמים רבות קשה לקבוע את ה"זהות" של חפץ האמנות. לפי מה קובעים לאן שייכת יצירה מסוימת? האם לפי המקום הגיאוגרפי שם לראשונה גילו אותה ? ומה אם המחקר מראה בעליל שהיא הובאה לשם ? בנוסף, מה עושים אם החפץ קשור לעם שאינו קיים עוד? כיצד נדע עם תורכיה מודרנית היא היורשת הלגיטימית של האימפריה העות'מנית ? כיצד נקבע האם זה לגיטימי שכלים של התרבות האטרוסקית ( שיוצרו לרוב באתונה ) מייצגים היום את התרבות האיטלקית ? האם פסלונים שומריים קשורים לעיראק של היום ? לעיתים החוקים לשימור חפצי האמנות הלאומיים גורמים להיווצרות של מצבים ביזאריים, הדומים למצב בסין, שם מצד אחד קיים חוק שאוסר לייצא את חפצי האמנות המקומיים מסין ומצד אחר החוק מעודד את הסינים לרכוש את חפצי האמנות הנחשבים לסיניים בכל מקום בעולם ובכל דרך במטרה להביא אותם "חזרה למולדת". סינים עצמם, אומר קונו, אינם מעוניינים להתחייב לחוקים אותם הם שואפים להפיץ בעולם. וזה עוד לפני שמזכירים את עצם העובדה שרוב חפצי האמנות ההיסטוריים נוצרו לפני הופעתן של מדינות הלאום המודרניות והניסיונות "להלאים" את האמנות כרוך לרוב בשאיפה מגושמת "למתוח" את הזהות המודרנית אחורה הזמן על התקופה בה היא טרם התגבשה ונוצרה.
שאלה נוספת היא שאלת השימור. רבות מן המדינות בעולם חסרות את המוזיאונים ואת מומחי האמנות שעברו הכשרה ראויה במטרה לשמר את חפצי האמנות האופייניים של תרבותם. מדובר לרוב במדינות שגם אין להם אוספים אמנותיים בינלאומיים גדולים משלהם. מדינות כאלו יכלו להרוויח יותר מתערוכות בינלאומיות מאשר לניסיון לשמור על שלהם בלבד. קונו מקווה שהניסיון "לנעול" את חפצי התרבות בארץ המוצא שלהם יוחלף במדיניות שמאפשרת תערוכות בינלאומיות של המוזיאונים הגדולים שיציגו את המורשת התרבותית של העמים השונים למרב ציבורים האפשריים ותוך כדי כך ישמרו את הרב תרבותיות בתוך האוספים שלהם.
קבורת הפרא האציל
מאמר מאת קייט וינדשוטלה ( Windschuttle) בכתה העת האוסטרלי Quadrant דן אף הוא בנושא של שימור התרבות- והפעם מדובר בתרבותם של הילידים האוסטרליים- האבוריג'ינים – ובחוקר דגול של תרבות זו- ביל סטאנר ( Stanner). סטאנר נחשב לאחד בעמודי התווך של האנתרופולוגיה האוסטרלית וגם לאחד האחראים למדיניות של שימור התרבות הילידית בצורתה המקורית. ברם, עיון בכתביו של סטאנר מראה שהוא היה רחוק מהערצה בלתי מסויגת כלפי תרבותם של הילידים , שמתבטאת לרוב בתיאורים המתרפקים על העבר הטהור ללא מלחמות, תוקפנות, קנאה ויתר תחלואי המין האנושי טרם בואו של האדם הלבן. מחקריו של סטאנר מתארים לוחמה בלתי פוסקת ועקובה מדם בין שבטי הילידים , שמתנהלת תוך עימותים בלתי פוסקים אף בתוך השבט עצמו. מדובר בחברה שבה יכולים להוציא אדם להורג ללא משפט וללא הליך פלילי כלשהו, כיוון ש"הרוחות" הצביעו עליו כאחראי למגפה או לפורענות אחרת. גברים רבים חוששים להירדם בכל מקום שאינו מחנה השבט מחשש לנקמת הדם מבני השבט הסמוך, שאף הם מנועים מלהפסיק את השרשרת של נקמת הדם השבטית, מפאת ההוראה של ה"רוחות". נשים חוששות ללכת לבד פן תיאנסנה. מותו של תינוק מהווה עילה לחיפוש מאומץ אחרי מי שחולל את "עין הרע", על מותה של תינוקת עוברים בשתיקה. לאו זאת, אין זה פלא שכאשר המיישבים הלבנים הגיעו , רבים מן הילידים מהרו לזנוח מאחוריהם את מסורת האבות ולהעדיף את אורח החיים המערבי, מה גם שהתיעוש והשינויים כתוצאה מהתפתחות מודרנית הפכו את אורח החיים הזה לבלתי אפשרי ממילא. יתרה מזאת, הניסיונות לשמר את אורח החיים הזה בצורה מלאכותית מסתיימות לעיתים קרובות בתוצאות הרות- אסון. כך למשל, התרבות הילידים המקורית אינה נוהגת להציב כל גבול להתנהגותו של הילד הקטן, גם כשזו הופכת אלימה ומופרעת. זאת עד שבגיל ההתבגרות הוא עובר טקס חונכות קשה וכואב, שבמהלכו הוא הופך מילד לגבר. טקסים מן הסוג הזה נשכחו מזמן מלבם של הילידים ה"משומרים" בשמורות וילדיהם, שהסמכות עדיין אינה מופעלת כלפיהם גדלים בתור פראים ללא בדל אצילות. מדובר בבני נוער שאיש אינו יכול ( וגם אינו מעוניין ) להגיד להם מה לעשות. הם מתארגנים לכנופיות רחוב שעסוקות במעשי השחתה וונדליזם וגניבות. נראה כי הגישה הרומנטית לעבר הילידי מצמיחה פירות באושים בהווה.
מאמרו של ג'ונתן ראון ( Rauch) ב- National Review דן בשאלה של המדיניות הראויה ביחס ל"מלחמה בסמים". יותר ויותר מומחים בארה"ב מודים כי הקו הנוכחי של אכיפה מוגברת ביחס לשימוש בסמים הוא מבוי סתום שאינו מוביל להפחתה בשימוש בהם. ראוך עצמו נעזר בלוחמת ידועה שתקינות הפוליטית בתחום הרפואה סאלי סאטל ( Satel ) ( דבריה על תרומת האיברים תמורת תשלום התפרסמו במדור זה לפני חודשיים ). סאטל הובילה את ראוך למקום מיוחד- תחנה לטיפול במכורים באמצעות מטדון. מדובר בתחליף סם עתיק ומוכר שמשמש לטיפול בנרקומנים קשים, במיוחד המכורים להרואין. לאחר מספר ניסיונות חוזרים וכושלים של גמילה, מגיעים אנשים אלו לתחנת מטדון. שם מציעים להם לא תרופה- אלא תחליף סם חוקי. מדובר בחומר שמאפשר להם להתנקות מסמי רחוב ולשמור על הבריאות במידת האפשר. חיים אלו אינם חיים של בריאות מושלמת- אלא שמדובר לכתחילה באנשים שאינם בריאים, אלא חולים מאד. עבורם מטדון אינו סם, אלא תרופה למחלה כרונית, בדומה לאינסולין עבור חולי סוכרת. ראוך מתאר בהתפעלות בחור בן 37 שנמצא על מטדון כבר 10 שנים. הוא עובד בתור די ג'יי, נשוי עם ילדים, בר בבית ולאחרונה רכש רכב חדש. כל האושר שלו תלוי בכך שכל בוקר הוא נוטל את מנת המטדון היומית שלו. על אף שיש אפשרות עקרונית להיגמל מהחומר, הוא החליט שתסמונת הגמילה קשה מדי עבורו והוא לא מוכן לסכן את אושרו המשפחתי, אלא רוצה להמשיך ליטול מטדון עד סוף חייו. בארה"ב עדיין קיימות סטיגמות קשות על מטדון- רשויות החוק עדיין נוטות לראות בו "עוד סם", וכך גם מכורים שהתנקו מההתמכרות. באופן אירוני, גם בקרב מכורים פעילים להרואין יש למטדון שם רע של "חומר מזיק" ( דבר שמופרך לחלוטין מחקרית – מטדון מונע אינספור סכנות הכרוכות בסמי רחוב, כולל מוות, הידבקות באיידס וזיהומים שונים ). יתכן, אומר ראוך, שהגיע זמן למדיניות מפוכחת ואחראית יותר בתחום הסמים. מדיניות שתאפשר למי שיכול להירפא מההתמכרות לחיות בלעדיה – אך גם תעזור לאדם שאינו מסוגל לעשות זאת לחיות עם ההתמכרות.
By zeeviksh, on מאי 31, 2009 at 2:32 pm, under מאמרים בנושא יהדות והנטייה המינית. אין תגובות
« מכתב לבוגרי "עצת נפש"
בשפה אחרת – סקירת יולי »