סיון שדמון - כתיבה וליווי כותבים, עריכה, הגהה: מרץ 2012
פורסם ב"זמן תל אביב", 2.3.12, במסגרת פרויקט "מה מעצבן אותך כאישה בישראל בימינו"
שם: שרי נואר. שם אמיתי: מלכיאלה פייג'. גיל: 26 מצב משפחתי: רווקה. מגורים: בשפירא עם שותף ושני כלבים. עיסוק: מסיימת תואר בארכיאולוגיה באוניברסיטת תל אביב. עובדת כמפיקת מודעות אבל בעיתון הארץ.
השם האמיתי של שרי נואר הוא מלכיאלה פייג', אבל בעצם אפילו זה לא השם איתו גדלה. את השם המלא והרשמי היא שומרת לעצמה, כמו גם את זהות העיר בה גדלה. בשנה האחרונה היא מארגנת מסיבות בורלסק יחד עם דפנה בראל וגם מופיעה. הן עוסקות המון בהפקת המסיבה, מחשבה על הקונספט, בחירת המיקום, המשתתפים והדיג'ייז, והכל ללא תמורה כספית. ההכנסות מהתשלום בכניסה והשתיה מכסות בקושי את ההוצאות. אבל אז היא עולה לבמה. מלכיאלה מתלבשת במיוחד ואז מתפשטת לצלילי מוזיקה שהיא בוחרת ולעיני הקהל, וגופה החטוב והמקועקע נחשף. היא אוהבת את החשיפה על הבמה ומחוצה לה, ולאט לאט מתמסרת, אבל כאמור גם מעדיפה לשמור על אנונימיות. "אני לא מציגה את עצמי כמופיעה. זה נושא רגיש והייתי רוצה יותר אנונימיות".
מעצבן אותה בארץ:
"צרות האופקים והגזענות שמגיעים לשיאם בחוקים האנטי דמוקרטים שעולים פה לאחרונה. המדינה שוכחת מאיפה היא מגיעה והממשלה מתעלמת מהאוכלוסיה שחיה פה".
יוקר המחיה. לתל אביב היא עברה בגיל 18 ואז חיה עם בן זוג בדירת שלושה חדרים מרווחת בקינג ג'ורג'. "כל אחד שילם 1,300". מאז, כמובן, המצב השתנה וזה הדבר הראשון שמעצבן אותה כאן. "זו מערכת שאי אפשר לנצח. או שאתה נחנק מעבודה ואין לך זמן לדברים שאתה אוהב, או שיש לך זמן אבל אין לכסף בשביל הדברים האלה. לרוב האנשים אולי אין את הקטע של עשיה תרבותית, אבל אני לא רואה טעם לחיים בלי יצירה ולכן חייבת להשאר כאן בנתיים". אז את תל אביב היא אוהבת ועל המגורים בעיר היא לא מתכוונת לוותר, אבל המצב הכלכלי דחק אותה לשכונת שפירא, שם היא חיה כאמור עם שותף וכל אחד משלם 1,600 שקלים.
עיריית תל אביב: "יש בעיר מקבץ ענק של ווירדוז והם נותנים לעיר את האופי והכוח שלה", היא אומרת, ובין היתר היא מדברת גם על אנשים מתרבויות שונות שמתקבצים פה. "הם צריכים להבין שהמהגרים והפליטים מוסיפים לעיר הזאת ולא להלחם בהם אלא לעזור להם. שלא תהיה עיר לעשירים בלבד". מכיוון שהיא חיה בדרום העיר היא גם יודעת על מה היא מדברת ואפילו סובלת מהמצב בשכונות מסוימות, למשל בדרך הביתה. "בתוך שכונת שפירא, ליד הבית, אני מרגישה בטוחה, אבל אם אני צריכה להגיע לשם לבד בלילה אני לוקחת מונית".
מעצבן ברחוב התל אביבי: "סקסיזם! לבחורה בתל אביב אין נחת כשהיא הולכת ברחוב, וזה לא משנה איך היא נראית. אבל גם אם אני חשופה לא בא לי לשמוע מה אתה חושב עלי ואם אומרים לי שאני יפה ככה סתם זה לא מחמיא לי, כי לא שאלתי אף אחד. בגלל האופי הלבנטיני זה יותר בולט פה כמובן. הלכתי לפני כמה שנים בעיר ונהג של אוטו שנסע לידי התחיל לזרוק מחמאות. אני מתעלמת ואז הוא מתחיל לקלל. יא בת זונה וכו'. דפקתי לו על הפח מאחורה בעצבנות והוא יוצא ואומר שהוא שוטר! ושאני צריכה להיזהר. זה נגמר בצעקות". אבל גם בפורומים יותר אינטימיים היא מרגישה שלא מתייחסים לנשים ברצינות. "למילה של אישה יש פחות ערך מלמילה של גבר. ובמיוחד לאישה יפה. אני לא מרגישה שזה צריך לבוא אחד על חשבון השני. אני אוהבת להראות את האמביוולנטיות. גם ממקום של אחת שמתעסקת ומשתמשת במראה ובמיניות אני חושבת שחשוב גם לעסוק בגוף וגם בנפש. גם במראה וגם בתוכן".
טלויזיה: גם לפניות של מלהקי תוכניות ריאליטי ברחוב היא מתייחסת כהטרדה. הצעות להשתתפות בתוכניות האלה היא דוחה על הסף וגם לא רואה טלויזיה. זה ממש מעצבן אותה: "לא מחניף לי שמציעים לי ריאליטי. לא מחניף לי. אני לא צריכה את האישור שלהם שאני מעניינת ובכל מקרה העניין שלהם בי נובע מהחיצוניות. אני לא רואה טלויזיה ישראלית כי הסבטקסט בתוכניות ובפרסומות הוא שוביניסטי. ככל שאני רואה פחות טלויזיה אני מבינה יותר כמה התכנים שם יותר חשוכים. אני לא רוצה להיות חלק מזה."
ניתוחים פלסטיים: "אני לא שוללת את זה באופן כללי. יכול להיות שיש נשים שזה עושה להן טוב ואולי גם לי יום אחד זה יתאים. אבל מעצבן אותי היחס הסלחני של החברה כלפי זה, לעומת, למשל קעקועים. הרי ניתוחים פלסטיים בהרבה מקרים הם חודרניים ומסוכנים אבל הלגיטימציה התרבותית מאפשרת אותם ואף מעודדת, בעוד שעל אנשים מקועקעים החברה מסתכלת בעין עקומה. אני מקועקעת למדי והמשפחה שלי לא ממש מקבלת את זה. אני לא מבינה איך משהו שהוא אמנות – הן של האמן והן של המקועקע שבוחר את הציור – יכול להפוך לסמל שלילי בעוד אישה המנותחת כדי להתאים לסטנדרט מקבלת פריים טיים".
זנות, חשפנות והחוק להפללת הלקוח: "זה נושא מאוד עצוב בעיני. אני מעוניינת שלנפשות הסובלות יהיה יותר טוב ואני בעד מה שיביא למצב הזה. בעולם אידיאלי נשים לא היו צריכות למכור את הגוף שלהן בשביל להתפרנס, אבל זה לא עולם אידיאלי. הדבר הכי נורא זה משהו כמו אונס. לעבוד כזונה זה כמו אונס. עבדתי בתור מלצרית במועדון חשפנות בדרום תל אביב. החזקתי מעט מאוד זמן כי האוירה שם מאוד מאוד מדכאת. החשפניות באות מרקע קשה ועובדות בתנאים קשים ומנסות לסחוט כמה שיותר כסף מהלקוחות. הלקוחות הם ממש לואו לייף ואוירה ממש ממש מדכאת. אבל אני לא חושבת שהחוק שנחקק לאחרונה ישפר את המצב".
יש עכשיו מחאה נגד פתיחת מועדון חשפנות יוקרתי בכיכר אתרים.
"ובדרום העיר זה בסדר? אולי עדיף כבר שזה יהיה גם שם, במרכז העיר, בפרצוף של האנשים. שהעניין לא ידחק לשוליים. צריך למסד את הזנות ולעשות את זה במסגרת מאוד נוקשה. גם במיסוד זנות יש צדדים רעים כמובן. אנחנו הרי לא חיים בעולם אידיאלי".
תוויות: אורבני
מיקי דותן עסוק בימים אלה הרבה יותר מהרגיל. הבלאגן סביב חגיגות ה-25 שנה למוסד התרבות הפרטי הכי תל אביבי שיש – האוזן השלישית – דוחף אותו לידי התקשורת ששמחה לקחת חלק בחגיגה. "לא רוצה ערוץ 2", הוא אומר לאחת העובדות שמנסה לשדל אותו להשתתף באייטם באחת התוכניות שם.
"אני לא אוהב את המסחריות ולא רוצה לקחת בזה חלק. לא אוהב שאלות קצרות ותשובות עוד יותר קצרות. לא אוהב את הנוסח של יאיר לפיד".
איך נכנסת לעסקי המוזיקה עם כזאת סלידה מהמיינסטרים?
"זה היה בעקבות עשור מופלא שבו האיכות גם הייתה המיינסטרים. כולם רצו לקנות ולשמוע את סרג'נט פפר ואת דארק סייד אוף דה מון", הוא אומר ומצביע על תמונה בשחור לבן משנת 1973, אז הקים את "מנגו", חנות התקליטים הראשונה שלו. "ואנשים גם רצו שכולם ישמעו את האיכותי והכירו אחד לשני את המוזיקה. לא כמו היום, שאנשים משתדלים להיות מיוחדים ולא רוצים לחלוק עם אחרים את ההעדפות שלהם. עוד משהו מעניין שהשתנה זה מעין הפרדה שאנשים עושים. הם יכולים לראות האח הגדול מצד אחד ולצרוך תרבות גבוהה מצד שני". בצילום, דותן הצעיר לבוש בחולצה של להקת "ייס".
אתה עדיין שומע רוק מתקדם?
"זה נהפך קצת ארכאי בעיני. כרגע אני מקשיב בעיקר למוסיקה קלאסית".
השיער שלו מסופר קצר, בניגוד לתמונה הישנה, אבל הג'ינס והטי שירט משרטטים קו ישר בין דותן של 73' ל-2012. האייפד משלים את התמונה של ההיפי עם חוש לעסקים וטכנולוגיה. בארה"ב קוראים לדור הזה בייביבומרז ומייחסים להם את הגלובליזציה התרבותית, החזון והיכולת להקים את האינטרנט, וגם את ההתעשרות מהפיתוחים הנ"ל, המעבר לפרברים והבורגנות הבלתי נמנעת. דותן כנראה עונה על כמה מהקריטריונים אבל נשאר נאמן לעיר הגדולה ונראה שהאינטנסיביות שלה והרעב התרבותי משרתות אותו לא רק עסקית.
הוא בן 60, חי לא רחוק מ"האוזן" והוא אב לשלושה. הקטן בן 13 והגדולה - כבר גדולה. הוא נראה ספורטיבי וצעיר לגילו, ולמשרד הוא מגיע בשתים עשרה בצהרים, אחרי שבילה את הבוקר עם ביתו, בבית קפה על חוף הים. "אומרים שאין פה שטחים פתוחים בעיר אבל זה שטויות – יש לנו את הים. 50 מטר בפנים ואתה בשטח פתוח".
אז אתה מאלה ששוחים כל בוקר, גם בחורף?
"חס וחלילה. אני יושב על החוף".
דותן גדל בפריז עד גיל 7 ואז עלה עם משפתו שהתיישבה באילת. אביו ניהל את הסניף של ארקיע בעיר ודותן זוכר שהיה קונה תקליטים מאותו סוחר שמכר גם מכונות כביסה. אחרי הצבא הוא עבר לתל אביב והקים יחד עם חברים רשת חנויות תקליטים בשם "מנגו", שהחזיקה סניפים גם באירופה. ב-87' הוא חבר לדורון גיל, הבעלים של החנות "פאז". "התחלנו מתקליטי יד שניה. נשארו סטוקים מהחנויות באירופה והחנות הייתה מלאה בארגזים על הרצפה החשופה. בלאגן. שעות הפתיחה היו מארבע עד שבע בערב ואז ראינו שיש ביקוש. תוך חודש היה כבר תור ליד הדלת, כמו בקופת חולים, לקראת לשעת הפתיחה. אז התחלנו לטפל יותר ברצינות באוסף ולקטלג, וגם לייבא תקליטים חדשים שלא הגיעו לארץ, או לפי הזמנה אישית. הקניינים שלנו היו אז דיילים. הם היו נשארים עוד יום בלונדון וחוזרים עם ערימת תקליטים חדשים".
היום אתם מזוהים אולי אפילו יותר עם קולנוע מאשר עם מוסיקה.
"יש לנו 38,000 כותרים של סרטים בקטלוג, אבל לא הייתה החלטה ללכת לכיון הזה בשנים הראשונות. זה פשוט קרה - זיהינו די מהר שיש ביקוש גם לקלטות וידיאו עם סרטים איכותיים ונדירים והתחלנו לייבא. זה היה מאוד יקר ללקוחות והם ביקשו לראות ולהחזיר, וככה נוצרה הספריה לאט לאט". כיום הרשת כוללת למעלה ממאה עובדים וסניפים גם בירושלים וחיפה, וגם מוציאה לאור אלבומים ומגזין חודשי".
אתם גדלתם בעוד החנויות השכונתיות נעלמו ואפילו הרשתות העולמיות בקושי מחזיקות סניפים פה כבר.
"הרשתות הגדולות מבוססות על הלהיטים של הרגע והקהל שפעם קנה בהמוניו היום מוריד וצורב ושומע את המוזיקה בקבצים. אנחנו הולכים על מה שנקרא בשפה המקצועית זנב ארוך, 'לונג טייל', כלומר ה-80 אחוז של המוצרים שמניבים בדרך כלל רק עשרים אחוז מההכנסות. הקהל הזה גדל באופן יחסי, חלקו עדיין מחפש בכל זאת את הפלסטיק והעטיפה, והוא גם מוכיח נאמנות גבוהה".
וגם השתלבתם במהפיכה הטכנולוגית שעברה על התחום.
"כן, זה אחד הדברים המרתקים והקשים בעבודה הזאת. כל בוקר אני קם ושואל את עצמי מה עושים כדי להגיע לקהל. חברות אחרות מהתחום בארץ לא התכוננו לזה ונפלו. האינטרנט נכנס והשפיע מאוד על העסק. אנחנו מוכרים מוצרי תרבות, ואם אנשים צורכים אותם כקבצים אולי זה עצוב אבל אנחנו שם כדי למכור להם את המוצר. לטעמי יש משהו מיוחד במוצר קונקרטי כמו דיסק או תקליט, אבל אנחנו נכנסים לכל פלטפורמה. אנחנו היינו בין הראשונים לספק שירותי וי.או.די, בשיתוף פעולה עם הוט, למשל, וזה מוכיח את עצמו. זה שיתוף פעולה בין האג'נדה שלנו, לספק תוכן איכותי ונדיר, לבין המיינסטרים שמתבטא בחברה כמו הוט.".
איפה האמנים בשרשרת המזון הזאת אגב?
"לדעתי דוקא יותר קל לאמנים היום, לפחות לאלה שמופיעים. נתח הפרוסה מהופעה גדל בהרבה, יחד עם המחירים של ההופעות. את כל השאר אפשר לזייף, לצרוב או להוריד, אבל בשביל להריח את הזיעה של מיק ג'אגר אנשים מוכנים לשלם הרבה. זו חויה ייחודית. גם מבחינת זכויות יוצרים ותמלוגים, לדוגמה, הרבה יותר קל לשלוט, בזכות האינטרנט, ולייצר מערכת גביה ופיקוח. אפשר לדעת כמעט על כל שיר שמושמע בתחנת רדיו בכל מקום בעולם. גופים כמו הפדרציה ואקו"ם נהפכו יותר פעילים ודומיננטים".
איך אתה מסכם את המעבר למיקום החדש?
"עשה רק טוב. הנדל"ן בשינקין הפך יקר מאוד (בתחילת הדרך זו היתה שכונה אפורה וזולה - ס.ש.) והיה ברור שהאיזור מאבד מהמעמד שלו. עכשיו כשעושים את השיפוצים בשינקין אני בכלל עוד יותר שמח שאנחנו כבר לא שם. למזלינו הצלחנו למצוא את הלוקיישן הנוכחי, בו היה קולנוע מקסים, וזה מוסיף למוסד עוד רובד ומסר - שהקולנוע מחדש את פניו, מתקדם ומשתנה אבל לא נעלם. מעין אבולוציה".
אבל חדרי ההקרנה לא מושכים הרבה קהל ופעילות.
"האולמות הקטנים הם השלמה של האירועים של הבר. נכון שהם לא מבוקשים מאוד ולא עבדו כמו שציפיתי אבל כחלק מהחויה של הבאר וההופעות זה עובד נהדר. אפשר לשתות, לאכול, לשמוע הופעות ולראות הופעות".
גם חנות הספרים לא החזיקה.
"חשבתי שאפשר לבנות על הנישה של ספרי אמנות, קולנוע ומוזיקה. זה היה נסיון של שנתיים שלא עלה יפה אבל עכשיו יש בית קפה נחמד. כמו שאמרתי – כל בוקר משהו חדש".
אתה מכיר את הטענות נגד האוירה הסנובית והמוכרים המתנשאים.
"מכיר אבל לא מבין על מה מדברים. אני חושב שזו תדמית שנוצרה כחלק מהמחוייבות שלנו לאיכות ולדיוק. אנחנו נשרת כל אחד אבל יש פה טעם וזה מה שמחזיק אותנו. למוכרים פה יש טעם אישי וידע עצום. חלקם נחשבים מנטורים בגלל הידע שלהם בתחום שלהם. והם לא אמורים להסתיר אותו. אם מישהו מבקש בריטני ספירז הם צריכים למכור לו את הדיסק בדיוק כמו שהם מוכרים נירוונה אבל הם לא אמורים להמליץ על זה אם זה לא לטעמם. אלה לא מוכרנים של חנויות בגדים ושמפו שמתחנפים ללקוח כדי למכור".
אם כבר מזכירים את כוח האדם, דותן מתגאה מאוד בכמה עובדים שלדבריו עובדים איתו כבר יותר מעשרים שנה. "יש פה שדירת ניהול ותיקה וחזקה. הם הכוח האמיתי של המקום. וזה מעודד, כי אני מאוד שמח מהעבודה שלי ומאוד נהנה אבל אני לא רואה את עצמי ממשיך לנהל את המקום גם בגיל 85".
ואולי הלקוחות רגישים במיוחד כי המקום מייצג את תל אביב. להרבה נערים, כמו שכותב שורות אלה היה, חנויות התקליטים הם המטרה והשיא של הנסיעות הראשונות לעיר הגדולה. והמפגש עם המוכרים הופך מאוד מרגש.
כל חנויות התקליטים הקטנות נסגרו. אולי יש ביקוש לסניפים של האוזן גם בעוד מקומות בארץ פרט לחיפה וירושלים?
"אני רוצה שיהיה בכל מקום בארץ אבל אין את הסקרנות האיטלקטואלית הבסיסית שיש בתל אביב ובערים גדולות אחרות. אין את זה בכל מקום בארץ וזה חבל. לירושלים יש פוטנציאל ענק לדעתי. אם המדינה תשכיל להגיע למצב של שלום ושיויון בין התרבויות ויהיה שיתוף פעולה אמיתי בין הערבים ליהודים, בין מזרח למערב, ירושלים יכולה להפוך לבירה עולמית של תרבות ומוזיקה. תל אביב, לטוב ולרע, היא בירת החילוניות הישראלית.
"אני מתאר לעצמי שנשאר חנות המוזיקה והסרטים היחידה בארץ", מסכם דותן. "רוב האנשים יצרכו את התרבות שלהם בצורת קבצים בבית אבל יש בכל זאת חשיבות ומקום לחנות פיזית. ומהבחינה הזאת, השוליים ניצחו את הכביש הראשי, כי הרשתות הענקיות סוגרות סניפים, ואנחנו גדלים דוקא. השוליים קיימים ויכולים לנצח לפעמים".
פורסם בזמן תל-אביב, 2.3.2012, במסגרת חגיגות 25 שנה ל"אוזן השלישית", http://www.nrg.co.il/online/54/ART2/342/336.html
ב- 4:16
הכתבה ב"זמן תל אביב" (בתמונה: ברק כהן. צילום: רענן כהן)
חברת שפע בטחון תשלם למפגין שהותקף על ידי מאבטח מטעמה 2,950 ש"ח כפיצוי על "אי הנוחות" שנגרמה לו, במסגרת הסכם פשרה בין הצדדים.
המפגין, ברק כהן, הצטרף למחאת האמנים מול טקס פתיחת האגף החדש במוזיאון תל אביב ב-30.10.11, ולמרות שעמד מחוץ לגדר הזמנית שתחמה את איזור האירוע אוים על ידי המאבטח אמיר זיו, עובד חברת האבטחה שפע בטחון. לדברי כהן, זיו איים עליו במילים "יש לך שתי דקות עד הסיבוך הבא" בנסיון להשתיק את קריאותיו לעבר אורחי הטקס. כהן שלף אז את המכשיר הסלולרי שלו, הפעיל את מצלמת הוידיאו וביקש מהמאבטח לחזור שוב על האיום. בתגובה היכה זיו את כף ידו של כהן ומכשירו נפל ונגרם לו נזק.
"הנזק היה ממש קטן", אומר כהן, עו"ד פלילי בשנות השלושים לחייו שתמך במאבק האוהלים בקיץ ואף סיפק שירותים משפטיים לפעילים, "והאיום שלי בתביעה משפטית לא בא בעקבות השבר במסך, אלא בעקבות הפרת זכויות בוטה שלי כאזרח וכמפגין. לא יכול להיות שמאבטח ירשה לעצמו להפר זכויות בסיסיות של אזרח בלי לתת את הדין על כך". בעזרת אבי הכספי, עו"ד אזרחי ובעצמו פעיל במחאת האוהלים, הגיש כהן איום בתביעה משפטית כנגד החברה, שכאמור הוביל לפשרה בדמות מכתב התנצלות ופיצוי על סך 2,500 שקלים. עו"ד הכספי מעריך שאם המקרה היה מגיע לבית המשפט פסיקת הפיצויים הייתה יכולה להגיע לסך של 50,000.
כהן, למה התפשרת על סכום סמלי?
"לא הלכתי למאבק בשביל הכסף אלא בשביל העיקרון והמסר. הנכונות של החברה להתנצל על המעשה היא מבחינתי מספקת וגם נותנת רוח גבית לפעילים ומפגינים. התשלום מאפשר את התיקון של הנזק ואף יותר מזה, וזה מספיק לי". כהן, שפרסם את מכתב ההתנצלות בעמוד הפייסבוק שלו, אומר שמה שחשוב לו הוא שהפעילים ירגישו וידעו שיש להם זכויות אזרח ומפגין. "אנחנו יכולים להלחם עליהם ולזכות", הוא אומר.
עו"ד הכספי טוען שהחברה הבינה שאין לה סיכוי בבית משפט כי צילום הוידיאו שמתעד את האירוע ישמש הוכחה חותכת לגרסתו של התובע. "לא היתה להם ברירה אלא לקבל אחריות, וזה עוד מסר למפגינים: לצלם כמה שיותר ולא לפחד לעשות שימוש בחומר המצולם".