2 ביוני 2007 מאת נעמה גם אני בכיתי כששחררו את ירושלים; כך קראו לזה אז. הייתי בת שש. שכבתי על הספה בחדר של ההורים (בקיבוץ כל דירה נקראה 'חדר', כי פעם זה היה גודלה. אבל ב-67 בית הורי באמת היה חדר וחצי). אבא שלי היה מגויס למילואים, וברדיו הודיעו על שחרור ירושלים. המתח שהצטבר בימי המלחמה (בימי ההמתנה אימנו אותנו בגן לרוץ אל השוחות כשנשמעת אזעקה) וגודל השעה שחילחלו אל הנפש הרכה עשו את שלהם, והדמעות הגיעו.
שתף בפייסבוק (נפתח בחלון חדש)לחצו כדי לשתף בטוויטר (נפתח בחלון חדש)לחץ כדי לשתף ב-Google+ (נפתח בחלון חדש)לחצו כדי לשתף ב LinkedIn (נפתח בחלון חדש)לחץ כדי לשתף ב-Tumblr (נפתח בחלון חדש)לחיצה לשיתוף ב-Flattr (נפתח בחלון חדש)Click to email (נפתח בחלון חדש)לחצו כדי להדפיס (נפתח בחלון חדש)	פורסם בשונות | מתויג 67, כיבוש, שטחים | ד"ר נעמה כרמי