נענע10 - אימפריות נופלות לאט - תרבות ובידור
עודכן 09:18 15/10/2008
"בום קרנבל", החדש של שב"ק ס' מבולגן ומתקשה לחדש או לרגש. סנונית ליס נותרה עם טעם מר של קססה ואכזבה
קרנבל מבולבל. עטיפת האלבום
הציפיה ל"בום קרנבל" – אלבום האולפן הרביעי של שב"ק ס', נבנתה בעזרת טיזינג אכזרי: הם התפצלו אבל הרבו להתאגד (פילוני ומוקי, מירו וחמי שהפכו ל"חלוצי החלל") וחברו ללא פחות מארבע הופעות איחוד. שב"ק ס' נחשבים, ובצדק, להרכב מיתולוגי: פה מלוכלך, הפקה מוסיקלית חכמה, מחאה חברתית, מקצבים ג'מייקנים, והיפ-הופ חסר בושה- כל אלו בעטיפה של ממתק בטעם כריזמה, הפכו אותם ללהקה פורצת דרך בישראל של תחילת שנות ה-90. אם גדלתם עליהם, לא יכולתם שלא לצפות לאלבום הזה.
אלא שאחרי משחק מקדים בן שמונה שנים, האזנה ל"בום קרנבל" מותירה את המאזין בתחושת כאב ביצים מנטלי. סיפוק לא תמצאו בו. בשורה התחתונה, השב"ק לא מצליחים לשחזר בו את הקסם הישן הזה שגרם לכם להנהן בהסכמה כשהם סיפרו שהם אימפריה. באלבום, אין כמעט שירים כמו "אימפריה", "תתקעו בחצוצרה" או "נופל וקם", שיגרמו לבננה שלכם להתכופף, אבל יש בו יותר מדי שירים מבולגנים שיכלו, והיו צריכים, להישאר בחוץ. ביניהם: "לעוף כמו ציפור", "זמן לבלאגן", "הקצב הוא המסר". "בום קרנבל" הוא בלילה לא אחידה של כוונות, מסרים וכיוונים מוסיקליים. הוא נשמע כפי שנעשה: כקבוצת חברים ותיקים שהתכנסה באולפן למשך חודשיים והקליטה את מה שיצא. האזנה לו יוצרת רושם שחברי הלהקה לא שאלו את עצמם לפני ההקלטות, לאן, בעצם, הספינה הזו אמורה להפליג ומהי האמירה המוסיקלית והטקסטואלית שהם רוצים להביא לעולם עכשיו, אחרי שעברו את גיל ה-30.
אולי תתבגרו? הופעת ההשקה
הטקסטים באלבום לא אחידים ברמתם, לצד משפטים יפים תשמעו בו פניני חכמה כמו: "what was was was was" מעניין ת'תחת, העתיד כבר כאן רק לקום ולקחת" (מה שהיה היה). הוא משובץ בסימפולים ובאפקטים תמוהים, כמו שירתה של שלומית אהרון מ"הימים האחרים" שהועברה דרך אותו פילטר שחוק שיוצר אפקט דומה לזה של בלון הליום, וחוזר עם עצמו ב"זמן לבלאגן". לחוסר האחידות תורמת העובדה שביצועיהם הקוליים של חמי ומירו טובים הרבה פחות מאלו של מוקי ושל נימי.
הדבר העצוב ביותר ב"בום קרנבל" הוא שהוא לא נותן למאזין להכיר את השבקניקים כמי שהם היום. נדמה שהשב"ק מנסים להשאר בו בני-18 בכוח. עצוב לגלות שאותה להקה שנחשבה לפורצת דרך לפני עשור, מנסה היום להאחז בצליל הישן שלה ולא מעדכנת אותו. אף אחד לא אומר ש"יהודים לא צריכים לשמוח", כפי ששר נימי ב"הרצל אמר", אבל האדרה עצמית, דיבורים על קססה, ניבול פה ומחאה מפוזרת, פשוט לא מספיקים.
למרות זאת, כמה רצועות כן ילחצו על בלוטות השב"ק ס' שלכם: "מלחמה בשידור ישיר" שמכילה טקסט מחאה מבריק היא רצועה מגובש ונוקבת המתעלה בכמה רמות מעל שאר שירי האלבום. "אל תקראו לזה קאמבק" הוא שיר מכוסח ומהנה בליווי גיטרות בסגנון rage against the machine , ו"הרצל אמר" מזכיר את הגרוב הישן והטוב של הלהקה. אז לא, אנחנו לא קוראים לזה קאמבק, אבל עדיין מקווים לשמוע אחד כזה מהשב"ק ורצוי שילווה באמירה מגובשת.