מטאל: כתב הגנה: תפוז בלוגים-סרטים, מוזיקה וכאלה
02/07/2011 15:01:03
את הפוסט הזה אני מפרסם כי אני עצבני הרבה זמן.
תבינו, אני הוא היחיד בבית הספר שלי ששומע מטאל. רוב בית הספר מעדיף מזרחית. אני לומד גם במרכז למחוננים פעם בשבוע, וגם שם אני כמעט היחיד ששומע מטאל – שם רוב הילדים (טוב, יש שם יותר ילדות) מעדיפים את ליידי גאגא או את ריהאנה או את הילדה הפרוטקציונרית חסרת הבושה הזאת של וויל סמית'.
אז סבבה. אני אוהב סגנון מוזיקה אחד והם אוהבים אחר. זה בסדר גמור, לכל אחד יש זכות לאהוב מה שבא לו ולהסביר למה הוא לא אוהב דברים אחרים. אז למה אני נשפט בעקבות המוזיקה שאני אוהב ומכונה,לא צוחק, "אוכל חתולים"? הא? הא? למה המוזיקה גורמת לכם לשפוט אותי בתור בן אדם?
אז אם אתם מטאליסטים שסובלים מהצקות כאלה, הפוסט הזה הוא בשבילכם.
קודם כל, בואו נרד לשורש הכינוי שקיבלתי. מה הקשר בין אכילת חתולים למטאל? אה, נכון, יש איזה 50 להקות ששרות על השטן והגהנום – בלאק סבאת', איירון מיידן, ג'ודאס פריסט – ורובן עושות את זה טוב. אז מה? זה שאני שומע מוזיקה על השטן אומר שאני חבר בכת השטן? זה שאני נהנה לדפוק את הראש אומר שאני מטומטם? זה שאני נורא רוצה (כן, עוד לא ממש הייתי בהופעה) לעשות ריקודי פוגו אומר שאני אלים? לא. מטאל היא תרבות מיוחדת שאולי נראית ברברית לאנשי המיינסטרים, ששוכחים שגם אנחנו בני אדם.
רוב מה שאתם רואים בסרטים הם סתם סטריאוטיפים פארודיים. מטאליסטים לא אוכלים עטלפים, או מקריבים את ההורים שלהם לאלה עשתורת או רוצחים תלמידים מהכיתה הטיפולית ג'4 בבית ספר יסודי מבוא רבקה. רובם גם לא מאמינים בשטן – להפך, רוב שירי המטאל לא מדברים על השטן עצמו, אלא רק מציגים אותו בתור מטאפורה לאנשים רעים או למשהו רע שרובץ בתוך הלב שלהם או משהו כזה.
אם תראו בטלוויזיה פרסומת להופעת מטאל שבה נראים אנשים צורחים, שואגים, מרביצים ומנענעים ת'ראש בפראות אין קץ, חשוב שתדעו שכל זה מוגבל רק לאצטדיון/אולם, וכשכשאחנו חוזרים הביתה אנחנו כמו כולם – אוכלים, קוראים, צופים בטלוויזיה ומה לא. ישנו מספר מוגבל של אנשים שבאמת הופכים את האלימות הזאת לדרך חיים – אבל הם מעטים מאוד, וגם אז רק בארצות אחרות, כמו גרמניה, רוסיה ונורבגיה.
אתם בטח אומרים, "מה זה, מותר לנו להגיד איזה מוזיקה אנחנו שונאים ולפרט למה!". ואתם צודקים. יש לכם זכות מלאה להגיד על מוזיקת המטאל שהיא רועשת, כבדה, מורכבת יתר על המידה ובעלת מילים אכזריות. לי יש באותה מידה זכות להגיד שפופ ומזרחית הם סגנונות רדודים, חוזרים על עצמם, חסרי מורכבות מוזיקלית ובעלות מוטיבים סקסיסטיים ועדתיים שלא לצורך. רואים? לשני הצדדים יש זכות להגיד מה שהם חושבים על סגנון המוזיקה אחר.
אבל רגע, לא אמרתי קודם שלא צריך לשפוט את המוזיקה? לא.
תבינו, אני ירדתי על המוזיקה ולא על האנשים ששומעים אותה. לא אמרתי שום דבר על המעריצים של הפופ והמזרחית, אלא רק על המוזיקה עצמה. מוזיקה היא אומנות, ולכן ניתן להשוות ולשפוט סגנונות שונים שלה. להשוות או לשפוט בני אדם (ועוד בגלל פרט כל-כך פעוט) זה דבר נורא, שגובל בגזענות.
זה בסדר לומר "מטאל זה גרוע", אבל זה לא בסדר לומר "אנשים ששומעים מטאל הם מטומטמים", באותה מידה שזה בסדר להגיד "פופ ומזרחית זה גרוע" אבל רע להגיד "אנשים ששומעים פופ ומזרחית הם מטומטמים". אז בגלל שלא כולם מבינים את זה, הם מתחילים לחשוב עליי דברים (נוראיים) רק בגלל שאני שומע את המוזיקה הזאת.
אל תשפטו אותי ואף אדם אחר על פי סגנון המוזיקה שאנחנו שומעים. אף אדם לא צריך להישפט ע"פ המוזיקה שהוא שומע, בדיוק כמו שהוא לא צריך להישפט ע"פ גילו, גזעו, דתו וכדומה. אנחנו קודם כל בני אדם – בדיוק כמוכם, ופשוט לנו יש דרכים (חוקיות ושפויות) משלנו ליהנות מהחיים.
ואם אתם חובבי פופ ומזרחית שטוענים שאנחנו, המטאליסטים, עושים לכם אותו דבר, אני רק אומר – אתם לא תשפטו אותנו, אנחנו לא נשפוט אתכם.
ועכשיו אני ארד לאכול. פסטה, לא חתולים.