שומרת הערים האבודות - גלות | לרכישה באינדיבוק
שומרת הערים האבודות - גלות
קולות התנשפותה של סופי הדהדו ממעגל העצים, והיא מצמצה כדי לוודא שעיניה מְתַפְקדות.
כמה מטרים לפניה עמד סוס חיוור ובוהק עם כנפיים פרושות ומכוסות נוצות. זה לא היה פֶּגָסוּס. היא ידעה מספרי הלימוד בהייבנפילד שאֵלֶה היו קטנים וחסונים יותר, עם כתמים כחולים ורעמות כחולות כהות. לסוס הזה היה שיער גלי כסוף, שגלש על צווארו והתפצל סביב קרן כסופה־לבנה שבלטה ממצחו כמו חד־קרן. אבל לחדי־הקרן שראתה לא היו כנפיים.
"מה אתה?" לחשה סופי והביטה אל תוך עיניו החומות והכהות של הסוס. בדרך כלל חשבה שעיניים חומות הן שטוחות ומשעממות - בייחוד שלה - אבל בעיניים האלה היו זהרורי זהב נוצצים, ומַבטן היה כה חודר עד שלא הייתה מסוגלת להסיט מהן את עיניה שלה.
הסוס צהל.
"זה בסדר. אני לא אפגע בך." היא שידרה אליו תמונות של עצמה מטפלת בבעלי חיים אחרים.
הסוס רקע בפרסותיו ונשף, אבל נשאר במקומו והתבונן בסופי בחשש.
סופי התמקדה במחשבותיו, וחיפשה כל דבר שתוכל להשתמש בו כדי לגרום לו לבטוח בה. מורכבות מחשבותיו הייתה מהממת. היא יכלה לחוש באבחנות מהירות ובחישובים מהירים, ממש כמו כשקראה את מחשבותיו של אֶלְוִוין. והרגשות היו עוצמתיים כל כך. עכשיו הבינה איך אמפתים מרגישים, והיא שמחה שהיא לא אחת מהם. קשה היה לדעת אֵילו רגשות הם שלה.
"הנה את!" אמר דקס וצעד אל תוך קרחת היער. לסתו נשמטה כשהסוס צהל והמריא לשמיים.
"זה בסדר," קראה סופי. "הוא חבר."
ברגע ששידרה את המילה, קפא הסוס וריחף מעליהם. עשרות תמונות הבזיקו בראשה של סופי. ואז, רגש חדש כמעט חנק את גרונה. עיניה צרבו וליבה כאב, ונדרשה לה שנייה כדי לתרגם את ההרגשה.
"אתה בודד?" לחשה סופי.
"זה לא סאסקווץ'," מלמל דקס.
"כן, קלטתי את זה," אמרה לו סופי. "אתה יודע מה זה?"
"אליקוֹרְן," מלמל גריידי מאחוריה, וגרם לגל חדש של בהלה אצל הסוס המעופף.
עוד חבר, שידרה סופי כשהמריא גבוה יותר אל תוך העננים.
למעשה, גריידי היה יותר מחבר. הוא היה אביה המאמץ. אבל מסיבה כלשהי היא התקשתה לקרוא לו כך, גם עכשיו, משהושלם הליך האימוץ.
זה בסדר, הבטיחה לאליקורן. איש לא יפגע בך.
האליקורן צהל ומחשבותיו התמקדו בסנדור, ובנשק שלצידו.
"סנדור, אתה מפחיד אותו. אתה צריך לחזור."
סנדור לא זז.
"בבקשה," אמר לו גריידי. "אנחנו לא יכולים לאבד את היצור הזה. אתה יודע עד כמה הוא חיוני לעולם שלנו."
סנדור נאנח ויצא מקרחת היער. הוא רטן על שלא מאפשרים לו לעשות את עבודתו.
"הסוס הזה באמת חשוב כל כך?" שאלה סופי ומצמצה אל השמיים.
"אה, כן." דקס נשמע מרוצה מעצמו באופן מעצבן. "מצאו בינתיים רק אחד. המועצה מחפשת עוד אחד כבר עשרות שנים."
"אלף שנה," תיקן אותו גריידי. "לאורך כל שנותינו על כוכב הלכת הזה התאמצנו לגלות את כל סודותיו. ואז לגמרי במקרה, באמת, נכנס לחיינו אליקורן, והוכיח לנו שלכוכב הזה יש עוד כמה סודות שלא גילינו. מאז ניסינו למצוא עוד אחד. אסור לנו לתת לו לחמוק. את יכולה לקרוא לו לרדת, סופי?"
היא הבטיחה לנסות, והלחץ שיצרה הבקשה שלו הכביד על כתפיה.
בטוח, שידרה ליצור המבוהל, והוסיפה תמונות שלה כשהיא מטפלת בבעלי חיים אחרים כדי לנסות ולחזק את המילה. ואז שלחה תמונה של האליקורן עומד לידה בקרחת היער. רד לכאן.
האליקורן לא הגיב, ולכן הוסיפה תמונה שהדגימה איך תיראה אם תלטף את רעמתו הבוהקת.
פרץ של בדידות שטף אותה שוב, והפעם חזק יותר. כאב עתיק. ואז חג האליקורן מעליהם פעם נוספת ונחת לא רחוק מסופי.
"לא ייאמן," התנשם גריידי.
"ילדה טובה," לחשה סופי.
"ילדה?" שאל דקס.
סופי הנהנה, ותהתה כיצד ידעה זאת. כמעט הייתה לה תחושה שהאליקורן אמרה לה...
"האליקורן בחוות המקלט הוא זכר!" אמר גריידי ושלף אותה מהרהוריה. "זאת תגלית של פעם בחיים, סופי!"
סופי חייכה וראתה בעיני רוחה את המבט על פניו של חבר המועצה בּרוֹנְטֶה, כשישמע את החדשות. הוא תיעב את החינוך האנושי שקיבלה ואת הקשר שלה ל"ברבור השחור" - קבוצת מורדים סודית שעמדה כנראה מאחורי כל התעלומות בעברה של סופי - ותמיד ניסה להוכיח שהיא לא השתייכה לעולם שלהם.
"אה... אני לא רוצה לקלקל את ההתרגשות הכללית," קטע דקס את דבריו, "אבל איך נביא אותה הביתה?"
חיוכו של גריידי נמוג. "שאלה טובה. הרִתמה של הסאסקווץ' לא תתאים - וגם אם אני ארוץ הביתה, זה לא שיש לנו כאן אליקורן מרוסן."
"אולי אנחנו לא זקוקים לזה," אמרה סופי. היא שלחה מבט חודר אל עיניה של האליקורן, שעמדה שם בלי למצמץ, ושידרה שוב: חבֵרה. ואז הושיטה את ידה וצעדה באיטיות קדימה.
"זהירות," הזהיר אותה גריידי כשהאליקורן צהלה.
"לאט, ילדה," לחשה סופי. היא המשיכה לשמור על קשר עין וצעדה צעד נוסף.
היא שלחה שטף תמונות שלה מלטפת חיות שונות, וניסתה לשדר מה היא עומדת לעשות.
האליקורן עיבדה כל תמונה והתמקדה בסופי. היא השמיעה שוב קול צהלה.
סופי קיוותה שזה אומר "המשיכי." היא עצרה את נשימתה וצמצמה את הפער האחרון ביניהן.
אצבעותיה הברישו את הפרווה החלקלקה והצוננת על אפה של האליקורן. הסוסה הבוהקת השמיעה נחרה, אבל לא נסוגה.
"ילדה טובה," אמרה סופי וגיששה באצבעותיה לעבר הקרן. היא מיששה את קווצות הרעמה הכסופה, והופתעה לחוש עד כמה הן קרות, כמו חוטים של קרח.
האליקורן השמיעה מעין אנחה רכה. ואז התרפקה על כתפה של סופי. סופי צחקקה כשהנחיריים הרטובים דגדגו את צווארה.
"היא מחבבת אותך," לחש גריידי.
"זה נכון, ילדה? את מחבבת אותי?"
צמרמורת חלפה בגווה של סופי כשמשהו דגדג בראשה. הוא הלך וקיבל צורה ככל שקיפץ בתודעתה, עד שהתגבש לכדי מילה אחת.
חבֵרה.
"מה קרה?" שאל גריידי כשסופי פסעה לאחור ונענעה בראשה.
"סליחה. אני פשוט לא רגילה לעוצמה של המוח שלה." היא ליטפה את לחייה הסמוקה של הסוסה וניסתה להבין מה קרה הרגע.
האם האליקורן למדה ממנה מילה? האם זה אפשרי?
"את חושבת שהיא תיתן לי לגעת בה?" שאל גריידי וצעד צעד זהיר קדימה.
האליקורן התרוממה וטפחה בכנפיה.
גריידי נסוג לאחור. "זה יהיה בעייתי."
כדי לבצע זינוק אור יחד עם האליקורן, מישהו יצטרך לגעת בה כדי ליצור קשר ביניהם.
"אני יכולה להזניק אותה," הציעה סופי.
"בשום פנים ואופן לא!" הצעקה של גריידי גרמה לאליקורן לצהול, והוא הנמיך את קולו ללחישה לפני שהוסיף, "זה מסוכן מדי."
"אני יכולה לעשות עם זה," התעקשה סופי. ההתרגשות העלימה את כאב הראש ואת התשישות שגרמה לה דחיפת המוח.
"אה, זוכרת מה קרה בפעם שעברה?" התערב דקס.
סופי בהתה בו, המומה מכך שהוא מצדד בגריידי.
"היי, אל תסתכלי עליי ככה. כמעט התפוגגת אז."
קולו של דקס נשבר כשאמר את המילים האלה, וסופי לא יכלה שלא לתהות כמה ראה באותו יום. היא חשבה שהוא היה מחוסר הכרה כשביצעה את הזינוק הכמעט קטלני כדי להימלט מהחוטפים. אבל נראה שהוא הבחין באור שמשך אותה משם - זה, לפחות, מה שאלווין סיפר לה. היא ודקס מעולם לא דיברו על מה שקרה. סופי זכרה רק את החמימות והצבעים המהבהבים ואת כוח המשיכה שהיה כה חזק עד שהייתה מוכנה להמשיך בעקבותיו לכל מקום, וכמעט עשתה זאת.
היא לעולם לא תשכח את הייסורים שעברה עד שחזרה לעצמה. ועכשיו, בכל פעם שזינקה, הרגישה סחרחורת קלה. אבל הסחרחורת נמשכה רק כמה שניות, ובכל הפעמים שאלווין בדק אותה מאז החלמתה, הוא מעולם לא מצא שום ליקוי. נוסף על כך, כל זה קרה לפני שידעה איך להשתמש בכושר הריכוז המשופר שלה. לפני שידעה אפילו שהריכוז שלה השתפר. שלא לדבר על כך שהחוטפים לקחו את הנֶקסוּס שלה.
היא חפנה את הצמיד השחור והמבריק שעל פרק ידה, ומיששה באצבעה את אבן הטורקיז שהתנוססה במרכזו, מוקפת בשורות מפותלות של יהלומים. הנקסוס הציב סביבה שדה כוח שלא אִפשר לה לאבד אפילו חלקיק אחד מעצמה תוך כדי זינוק. משמע שתוכל להשתמש בכושר הריכוז שלה כדי להגן על האליקורן ולהזניק את שתיהן הביתה בבטחה.
ראשה אמר לה שזה הגיוני, אבל היא לא יכלה לגרש את הרעש הקל שיצרה אצלה המחשבה על זינוק מסוכן נוסף.
"אין לנו שום אפשרות אחרת," אמרה סופי בניסיון לשכנע את גריידי, את דקס וגם את עצמה. "אלא אם יש משהו שפספסתי."
איש לא העלה כל הצעה אחרת, ולכן נשמה נשימה עמוקה ודמיינה את כושר הריכוז שלה מכסה את הסוסה המבהיקה כמו חותם מגן. שוב כאב לה הראש, והיא נאלצה לנתב את שארית אנרגיית הליבה שלה כדי לכסות יצור גדול כל כך, אבל הצליחה לגייס מספיק כוח כדי לחוש שזו אחיזה איתנה.
היא יכולה לעשות את זה.
לפני שתשנה את דעתה, הניחה יד אחת על לחייה של האליקורן ובידה האחרת תפסה את התליון, שהיה תלוי על שרשרת ארוכה סביב צווארה. היא הניפה את הגביש, וקרן אור פגעה בצד החָלָק שנחצב באבן והשתברה אל הקרקע.
"סופי, אל..." התחיל גריידי לומר, אבל זה היה מאוחר מדי.
היא צעדה אל תוך האור, הניחה לחמימות להתפשט מתחת לעורה כמו אלפי נוצות מדגדגות, והסחף הבוהק משך משם אותה ואת האליקורן.
הסודות הקבורים בזיכרונה של סופי נחשפים אט־אט, והיא נאלצת להתמודד עם סכנה גדולה כדי להציל לא רק את חייה שלה, אלא גם את חייו של אדם הקרוב אליה...