הנחיה אולימפית: הסוף? - המשחקיה
Posted on 25/11/2016 by המשחקיה
לפני חמש שנים, באמצע 2011, לאחר התרשמות עמוקה מהתחרות האמריקאית Iron GM (שהצלחתה נמשכת גם בימים אלה) שאלתי את עצמי "עצמי, מדוע לא לעשות תחרות הנחיה גם בישראל? הרי יש לנו מנחים מוכשרים, ותחרותיות שורה בעורקינו"… או משהו בניסוח כזה, פחות או יותר. לאחר כמה ימים, שכללו התלבטות קשה לגבי השם והאופי – במקור רציתי להיות סניף של "מנחה הברזל" ואחר כך השתעשעתי בשם "מנחה הפלדה" – החלטתי לקחת נפשי בכפי, ולבחור בשם הלא-לגמרי-חוקי "הנחיה אולימפית".
המטרות שלי בהקמת הדבר (גוף? ישות? ארגון?) הזה היו:
להחזיר משחקים תחרותיים לסצנת הכנסים בארץ.
לספק חוויות משחק מעולות לשחקנים.
ליצור מותג שימשוך מנחים ושחקנים לאירועים.
לעזור למנחים להשתפר בהנחיה שלהם.
בחלומותיי הפרועים, אפילו ראיתי כנס קטן שסובב סביב תחרויות הנחיה וסדנאות למנחים מבוססות לקחי האירוע.
עדי אלקין בהנחיה אולימפית 5
באייקון 2011 התרחש האירוע הראשון, והיו בו כל החלקים במוכרים למשתתפי "הנחיה אולימפית" כיום:
שלושה מרכיבים סודיים מהם לבנות הרפתקה.
חולצה מגניבה – אם כי עדיין בלי "האיש האולימפי".
מנחים מצוינים – שמונה במספר.
גיליונות ציוני שחקנים – אם כי רק מסבב בודד.
ציוני שופטים – המצאה ייחודית להנחיה אולימפית שלא קיימת ב"מנחה הברזל".
פרסים למכביר – למעשה, הכמות הגדולה ביותר אי פעם, עם שווי כולל של כ-1000$.
בלגן מאורגן – כי איך אפשר בלי.
מאז עברו עוד עשר תחרויות באייקונים וביגורים שונים. הכללים וביצוע קצת השתנו (הממדים השתנו, נוספו סבבים, היו אירועים של שיטות מסוימות), אירוע אחד התרחש במיתוס בו הייתה הרפתקה כתובה ואחד ב"בית מרזח" שמצד אחד הרוויח כסף, אבל מצד שני כשל בכך שלא הצליח לגרור אחריו אירוע נוסף. למדתי המון דברים מעניינים, כמו שפרסים כנראה פחות חשובים לנחים פה מאשר לי, ושהנחיה זה משהו כל כך מגוון שאי אפשר באמת לתת ציונים אובייקטיביים לגמרי ולהחליט מה זו ההנחיה הטובה היותר, או שרוב האנשים בחברות משחקי תפקידים פשוט לא מחזירים תשובות למיילים מנומסים.
זה המקום להודות לכל מי שתמך והשתתף לאורך. אני בטוח אשכח אנשים חשובים כי הזיכרון שלי עבש, אז התנצלות מראש. תודה ליותם בן משה, חגי אלקיים, אביב אור, מיכאל גורודין, ערן אבירם, טלי הלוי, יהודה חלפון ובן שלום על התמיכה וההשקעה במשך החומש האחרון. אתם נהדרים. תודה גם לארבעים המנחים שבנו משחקים בשעה והריצו אותם כחלק מהתחרות.
ועתה, הגיע הזמן לסיים. או לפחות, הגיע הזמן עבורי. בעוד אני נהנה מההשתתפות בכל אירוע, מצפייה בשחקנים הנהנים ובמנחים המוכשרים, אני מרגיש שמיציתי את החוויה. מדוע? כי זה כבר לא מעט זמן "עוד מאותו דבר", ואותו דבר צורך יותר זמן ומאמץ מהרווח (המנטלי, הרי אין רווח כלכלי) שהוא מספק. על כל צעד שהתקדמתי (כמו לקבל תקציב מסודר מהעמותה למשחקי תפקידים, או פנייה עצמאית של מנחה להשתתף באירוע הבא) נסוגתי צעד במקום אחר (שיא נמוך בנוכחות באייקון 2016, או היענות אפסית לגיוס פרסים).
יש פה נימה מסוימת של אכזבה, אני מודה. רציתי שהנחיה אולימפית תהיה גדולה יותר, ידועה יותר. קיוויתי שהרשמת מנחים תמלא את המקומות הפנויים הרבה לפני בוא הכנס, ובלא שאצטרך לפנות אישית ולהציע (לבקש? להתחנן?) למנחים להשתתף. שלא יהיו כיסאות ריקים בשולחנות המשחק של האירוע. ששחקנים, מנחים ואפילו שופטים יפנו אלי וישאלו מתי האירוע הבא, או איך אפשר לעזור, או יבקשו לשמור להם מקום. זה לא קרה מספיק, אם בכלל. רציתי לעשות אירועים עם תריסר, ששה-עשר או אפילו עשרים מנחים. מוקדמות וסבבי גמר, פרסים מפוארים ואירוע שמדברים עליו לפני שהוא מגיע ואחרי שהוא עובר. בכל הדברים האלו, די התבדיתי. נכשלתי.
איתמר קרביאן, זוכה ה"א 6
מה שיש היום הוא לא רע. הוא נחמד, הוא משעשע, הוא מעניין. אבל הוא פחות מצדיק את ההשקעה – זו לא מפלצת ארגונית, אבל בין החיפוש אחר מנחים ושופטים, דאגה לגרפיקה לאתר, רישום מזמיני החולצות, רדיפה אחר חברות למטרת פרסים ותקתוקי כל הלוגיסטיקה מסביב, זה מספיק. אז מבחינתי, הגיע הזמן לשנות כיוון. אחרי הנחיה אולימפית 11, שתתבצע בביגור 2017, אני הולך להשקיע את זמני ומרצי בדברים אחרים, והנחיה אולימפית תישאר זיכרון מר-מתוק שילך וידעך עם הזמן…
אלא אם כן מישהו אחר ייקח את הלפיד האולימפי וירוץ אתו.
Tagged הנחיה אולימפית, סיכום
2 comments on “הנחיה אולימפית: הסוף?”
מיכאל אלבוים
בוא נדבר על הלפיד הזה אחרי הנחיה אולימפית 11.
מיכאל א. וייל
21/01/2017 at 02:24
אני, אישית, שיחקתי בכולם מלבד אחד או שניים, ותמיד נהנתי. אז אשמח אם תוסיף קצת סוכר למשקה המר-מתוק הזה שלך.
וזאת למרות שאני כותב את התגובה הזאת חודשיים אחרי הפוסט.