אלינור קרוצ'י: אהבה, למרות | ציורי אור
« תמיר להב-רדלמסר: חשופים בסלון
אובייקטים / מס' 9 »
אלינור קרוצ'י: אהבה, למרות
12 בספטמבר 2011 מאת יוחאי רוזן הלכתי לבקר בתערוכה של הצלמת אלינור קרוצ'י "אהבה, למרות…" המוצגת בימים אלה בגלריה טבי בתל אביב (אוצרים: דנה גילרמן ושגיא רפאל, נעילה ב-7.10.11). בשנים האחרונות הצליחה אלינור לבסס שפה חזותית מיוחדת משל עצמה הקלה לזיהוי: היא מצלמת בעיקר את עצמה ואת בני משפחתה במצבים יומיומיים לא-הרואיים. ידעתי לקראת מה אני הולך, את חלק מהעבודות כבר ראיתי ובכל זאת התערוכה הייתה מרתקת.
Elinor Carucci, Eran and I, 2001
צעדתי לעבר התצלום המציג את היד של ערן מלטפת את שערה של אלינור. כשהתקרבתי אליו ראיתי את דמותי משתקפת אליי מהתצלום. נחרדתי, צעדתי צעד אחד הצידה ו… "יצאתי מהמסגרת". זה לא העירום וגם לא המבט הישיר שגרמו לי אי-נחת, אלא התחושה החזקה שהפרעתי את האינטימיות של הזוג. הפלישה לתוך הפריים גרמה לי להרגיש כאילו פתחתי דלת אסורה. האינטימיות והקרבה בין הדמויות המצולמות היא אחד המאפיינים הבולטים ביצירות של אלינור קרוצ'י.
שאלתי את עצמי: למה אני אוהב את העבודות הללו? והתשובה לא אחרה לבוא: כי הן מאד בארוקיות באופיין. הנה לשם השוואה ציור הולנדי מהמאה ה-17 של צייר מאסכולת רמברנדט. לא כאן המקום להרחיב בעניין זה, אך בתמונה ההולנדית משמשת "בת-שבע" רק אמתלה כדי לעסוק בחושניות ואינטימיות.
Willem Drost (Dutch), Bathsheba, 1654, oil on canvas, 103x87 cm, Musée du Louvre, Paris
כמו בתמונות מהבארוק מבוססים התצלומים של אלינור קרוצ'י על מעברים חריפים בין אור וצל ומנעד צבעים מוגבל המבוסס בעיקר על שחור, לבן ואדום. כמו בתמונות בארוק התצלומים מתארים דמויות בודדות הממלאות את מסגרת התמונה ולכן נראות קרובות אל הצופה וזה אינו יכול להתעלם מהן. כמו בתמונות בארוק התצלומים מציגים לעיתים רגעים ומצבים לא מחמיאים.
Elinor Carucci, Love, in Spite, 2003
התצלומים מבטאים נטייה ברורה לחשיפה, מן סוג של אקסהיביציוניזם וכאן בדרך כלל יזכירו כותבי ביוגרפיות את העובדה שאלינור עבדה בתקופה מסוימת לפרנסתה כרקדנית בטן. למעשה החשיפה שלה ושל משפחתה בעבודות היא טוטלית, למעשה עד היום חשפה אלינור קרוצ'י ארבעה דורות של משפחתה ועסקה אגב כך בשבירת טאבו ובסוגיות אתיות שהדעות עליהן משתנות חדשות לבקרים (למשל תצלומי ילדים והדיון).
Elinor Carucci, And if I don't get Enough Attention, 2002
אמצעים חזותיים מסוימים החוזרים בעבודות שלה – כגון השימוש בוילונות – מזכיר את החצאית של רקדנית-הבטן, כמו החצאית גם הוילונות הם יותר חושניים ומתגרים מאשר מסתירים.
באופן כללי ניתן לומר כי העבודות של אלינור קרוצ'י מצטיינות בהעדר יומרה, כמו גם בשפה ונוכחות בלתי אמצעית המאפיינים כך נדמה לי גם את אלינור עצמה. תורמת לכך העובדה שיש בתצלומים רבים מעין "פגמים", imperfections מכוונים כגון פריימים "לא נכונים", קיטועים קשים של הדמויות המצולמות, תצלומים שלא במיקוד וכו'.
אלינור מככבת ברוב הצילומים שהיא מצלמת ולעתים נמצאת במרחק ניכר מהמצלמה. עובדה זאת מעלה שאלות לגבי עבודת הצלם ומהות הצילום. יותר מזה, איך בדיוק צריך (אם בכלל?) לסווג את העבודות שלה? – צילום מבוים, דיוקן או משהו אחר…
Elinor Carucci, Pini Almost Touches Mother, 2003
מוטיב חוזר בתערוכה – המופיע בשלוש מן העבודות המוצגות – היא היד הנשלחת לגעת. בי היא נגעה.
פורסם בבלוג | מתויג אלינור קרוצ'י | 4 תגובות	4 תגובות
ב- 13 בספטמבר 2011 בשעה 09:52 לוי אילנה
נהדר אתה כותב. לגמרי במקרה ראיתי שזה אתה (הייתי בתערוכה). מתגעגעת מאוד להרצאות שלך.
ב- 13 בספטמבר 2011 בשעה 10:56 יוחאי רוזן
ב- 13 בספטמבר 2011 בשעה 12:44 שי שאול
אכן עבודות נוגעות. לטעמי קשה לדבר על קרוצ׳י ועל אמנות ישראלית השואבת מהבארוק מבלי להתיחס לגוף העבודות העשיר של בועז טל, שקדם לקרוצ'י ועסק בחומרים דומים.
ב- 13 בספטמבר 2011 בשעה 12:50 יוחאי רוזן
שי שלום ותודה על התגובה. ההשפעה של בועז טל עצומה ומרכזית בצילום הישראלי, אך מפאת קוצר היריעה של רשומות מעין אלה, לא יכולתי לכלול התייחסות אליו. טוב שאתה עושה את זה כי זה תורם להרחבת הדיון. צריך גם לקחת בחשבון את ההבדלים המהותיים בין השניים שהרי בועז טל מצלם מנקודת מבט גברית, הוא בן דור אחר וכו'.