סָב וָנֶכֶד נִדְבָּרוּ / אברהם רגלסון - פרויקט בן־יהודה
זכה יהודי והגיע להיות סבּא – בעל כורחו הוא נעשה נושא מסורת-הדורות. נכדיו הם שמטילים עליו תפקיד נכבד זה. אפילו גלוי לפניהם שסבּא שלהם מתרשל במצווֹת ואינוֹ שוקד על תורה, הרי גם זה ידוע להם, שהוא למד פעם ב“חדר” שבעיירה, וזכרונות לו ממנהגים שבבית-אבּא שלו ואולי גם מבית-סבּא שלו; ובכן, קשר לו עם כל הדורות שלפניו. לפיכך נתבע סבּא לתרץ להם קושיות שבענייני דת ואמונה. הסוברים כי ילדים אינם מעמיקים-הגוֹת, טעות בידם. יש אשר ילד ישאַל שאֵלה, שמוֹחוֹת כגון רעי-איוֹב, הרמב"ם ושפינוזה היו מוצאים אותה קשה מכּדי פירוק.
הסב: אֶפּיקטאֶטוס ישב לפני סאלאט שהתקינה לו אשתו לארוחת-הבוקר. פתח והתפלסף: “אילו היו משוטטים בחלל-העולם שורש-גזר, בצל אחד, צנוֹניוֹת אחדות פה, זיתים אחדים שם, קומץ-עלים של כרוב, קצת כרפּס, מעט שמן וחומץ – כלום לא מן האפשר שבסוף תתקצ”ט אלף שנה היו מתקבצים כל אלה יחד ומהווים סאלאט בצלחתי?" – “כן”, אמרה אשתו, “אבל לא כמו שלי…”
הסב: הבה ואזכירך. אחרי שהאדרתי שבחים לתפארת הבריאה ושלמוּת יציריה, ורמזתי כי ישנם יצוּרים, כבירי גוף-ונשמה לאֵין-ערוֹך מאותם שעל כדור-הארץ – ברואים חיים, שלגבם ובתוכם שמשוֹת בוערות על-מערכותיהן הן כמו הגוּפיפים האדומים והלבנים שבזרמי דמנו (מליצה זו מאֵצל שלי שאלתיה) – אמרת אתה: “לפעמים האלוהים מוציא מתחת ידו מלאכה שאינה מתוקנת”. בעת ההיא סבלת קשוֹת מקצרת, וקודם לאותה שיחה שמעתיך אומר: “הרופאים מנחמים אותי שעד שאגיע לבר-מצווה, ירווח לי מן המחלה. קל להם לומר: ‘עד בר-מצווה’. אבל אני חודשים על חודשים של ייסורים מזומנים לי”. וכאשר סחתּ על “מלאכה שאינה מתוקנת”, הבנתי כי לבשרך-וגופך הנך מתכוון, וכאב ליבי על כך, וישבתי דוֹם… לשעבר עמדת על פגם-אלוה מתוך סבלך הפרטי שלך. כעת אתה נוגח אותו בסבלם של כל היצורים כולם. הרי זו התקדמות.
“אלוהים-עולם”
רגילה לשון-בני-אדם להבדיל בין אלוהים לעולם, זה פועל וזה פעול. זה יוצר וזה יָצור. אבל במחשבה צרופה אלוהים ועולם הם אחד בתכלית אחדוּת. מסורת-ישראל הכירה זאת בביטויים כגון “מלוא כל הארץ כבודו”, “לית אתר פנוי מניה”, ופירושי-האגדה לכינויים של הקב“ה “מקום” ו”מעון".
משורש-מחשבה זה צומחים שני ענפים חשובים: האחד הוא כי כל הגיג, תחושה, רגש ומעשה של אחד מיצורי-העולם הם שקופים וגלויים לפני האלוהים. דבר זה מודגש במקרא על ידי נביאים בתוכחותיהם ומשוררים במזמוריהם. “גם חושך לא יחשיך ממך, כחשכה כאורה.” השני הוא כי האלוהים בכבודו ובעצמו סובל את צערו ומכאובו של כל יצור ויצור. בכל צרתם לו צר ועִמם הוא במצוקתם. ויליאם בלייק ביטא זאת בחרוז קל:
“המחדש בטובו בכל יום תמיד מעשה בראשית” לא מליצה היא. אם אתה רואה דבר שקיים ועומד – אבן, למשל – תבין כי הוא מתקיים בכוח רצון-בריאה מתמיד: הוא נברא והולך רגע-רגע. אמר שניאור זלמן מלאדי: גדול נס קיום המיים מנס קריעת ים-סוף, שהרי בקריעת ים-סוף, כבר היו המיים שם ונתפלגו, אבל מציאות-המיים היא בריאת יש מאין. מפני שבריאתו של דבר ברגע ב' היא לפי הדגם של רגע א‘. ושל ג’ לפי הדגם של ב‘, וכו’. יכול החוצב לחצוב באבן והנגר לנסר בעצים, ויכול אדם לומר: “אני” גם על מעשים שלעבר ושלעתיד – מתוך התעלמות מהתחדשות הדברים, מן רטט-היבּראוּתם, מהתאָרגותם מתוך בריקוֹת חיות ומתרוצצות והן – אפתעות ותמורות במחולן.
התקדשות בן-אדם ליצירתיוּת אלוהית מביאה אתה ייסורים משלה ותובעת קרבּנות משלה. ועל יסוד-הקרבּן שבעולם אולי נשוֹחח פעם אחרת. ועכשיו, נכדי הנבון, לך והתאמן בתרגילי הקרן הצרפתית שלך, כאשר קיבלת עליך – לא לתכלית-פרנסה, לא כדי להתייפות בשם “מוסיקן”, כי-אם למען זכוֹת בהנאות מאחד היכלות-הקסם שבספירת-התפארת האנושית, אף קחת חלק-זעֵיר בקיוּם ההיכל ההוא, זו בנייתוֹ מחדש דור-דור בידי תלמיד-תלמיד. “תלמידי-חכמים מרבים שלום בעולם; שנאמר, ורב שלום בניך; אל תקרי בניך אלא בוניך.” – אין “בן” אלא ענף (האדם בתורת ענף קטן של האלוֹהוּת) ואין “שלום” אלא הרמוניה.
רגלסון, א'. (). סָב וָנֶכֶד נִדְבָּרוּ . [גרסה אלקטרונית]. פרויקט בן-יהודה. נדלה בתאריך 2019-11-15. https://benyehuda.org/read/5517
רגלסון, אברהם. "סָב וָנֶכֶד נִדְבָּרוּ ". פרויקט בן-יהודה. . 2019-11-15. <https://benyehuda.org/read/5517>
רגלסון, אברהם. . "סָב וָנֶכֶד נִדְבָּרוּ ". פרויקט בן-יהודה. אוחזר בתאריך 2019-11-15. (https://benyehuda.org/read/5517)