הדין והאדם - ספירת העומר וחג השבועות
דף הבית>שיעורים>חגים ומועדים>שבועות>הדין והאדם - ספירת העומר וחג השבועות
בפרשת אמור מופיעה פרשיית ספירת העומר. פרשיה זו כוללת למעשה שלושה שלבים. בשלב הראשון, שהוא 'ממחרת השבת' מיד לאחר חג הפסח אנו מקריבים קרבן שעורים. השלב השני הוא ספירת הימים עד ליום החמישים. השלב השלישי הוא ביום החמישים בו אנו מקריבים קרבן חיטים.
כל אחד מן השלבים דורש את טעמו והסברו. מנחת שעורים הינה קרבן מיוחד שהרי מצינו רק שני קרבנות שבאים מן השעורים – העומר ומנחת סוטה. כמו כן, ספירת חמישים הימים זוקקת ביאור ובעיקר לאור הדמיון הרב שיש בינה לבין היובל שהרי גם שם אנו סופרים חמישים שנה כאשר שנת החמישים הינה שנה מיוחדת. הקרבת מנחת חיטים בחג השבועות אף היא ייחודית במינה שכן מן הסולת מכינים חלות חמץ ואותם מקריבים על גבי המזבח – הוראה זו של התורה עומדת בניגוד גמור לאיסור המפורש הקיים בשאר השנה להקריב חמץ על גבי המזבח – "כי כל שאור וכל דבש לא תקטירו ממנו אשה לה'" (ויקרא ב,יא).
המשנה במסכת סוטה עומדת על כך שקרבן משעורים קיים רק במנחת סוטה, דהיינו מנחה שבאה כחלק מתהליך הבדיקה שלה בבית המקדש, ובמנחת העומר. כבר במשנה רבן גמליאל מציין ששעורים הם מאכל בהמות ומציין בכך שמעשה הסטייה הינו מעשה בהמי.
דברים אלו מלמדים אותנו על כך שגם מנחת העומר עומדת כנגד הצד הבהמי של האדם. אותו צד שמבטא שהאדם איננו מתוקן בדרך-ארץ שלו, במידות שלו וכך הוא מתנהג ומתנהל בחייו הפרטיים והחברתיים. ספירת העומר אם כן מתחילה במנחת שעורים ומסתיימת במנחת חיטין שהוא מאכל אדם. במובן הזה ספירת העומר מבטאת מהלך שהאדם עובר ממצב 'בהמתי' למצב בו הוא חי כ'בן אדם'. הבינה של האדם, זו שמבדילה אותו מן הבהמה, מתבטאת בראש ובראשונה בדרך ארץ ובמידות של האדם. ספירת העומר כמטרימה את יום מתן תורה מבטאת בעצם את הרעיון שדרך ארץ קדמה לתורה. דהיינו את התפיסה לפיה יש לבנות קומת אדם טבעית-נפשית-מוסרית כתנאי לבניית קומת הנשמה האלוקית של האדם הקשורה בתורה האלוקית.
עשרים וארבע אלף תלמידים היו לו לר' עקיבא, אך כיון שלא היו מתוקנים במידות שלהם ולא נהגו כבוד זה בזה מתו כולם במגפה. ללמדנו שאין זו רק המלצה להקדים דרך ארץ לתורה אלא זהו תנאי הכרחי.
שנת היובל היא שנת הדרור – 'וקראתם דרור בארץ לכל יושביה'. בשנה זו זוכה האדם להשתחרר ממחויבויות המגבילות אותו והוא חוזר למצב בראשיתי: "ושבתם איש אל אחוזתו ואיש אל משפחתו תשובו"(ויקרא כה,י).
עבודת המידות עומדת כתנאי הכרחי לחירות הרוחנית. זאת משום שמידות לא מתוקנות מביאות את האדם להתנהגות כפויה שמגיבה לסביבה מתוך מגננות ודחפים בלתי נשלטים. אדם שאינו בעל דרך-ארץ כלוא למעשה בתוך הכעסים, הדחפים, והאגוצנטריות שלו. החירות היא בעצם החירות של האדם מעצמו. או ליתר דיוק חירותו של האדם מהבהמתיות שבתוכו.
חמץ - הקרבן של חג השבועות
כאמור בראש הדברים, חג השבועות הוא הפעם היחידה בשנה שבו חמץ מוקרב על גבי המזבח. זאת, בניגוד לאיסור המפורש להקרבת חמץ הקיים בשאר השנה. כמו כן, קרבן זה בא מחיטים שהינו מאכל אדם. יצוא אפוא שספירת העומר שמתווכת בין פסח לשבועות מהווה מעין תהליך שבו אנו עוברים מאיסור גמור של אכילת חמץ לחיוב הקרבת החמץ על גבי המזבח, וכן מעבר ממאכל בהמות למאכל אדם.
את החמץ אנו רגילים לזהות עם 'יצר הרע', אולם לפי הרמב"ן יותר נכון לומר שהחמץ הוא 'יצר' שאכן פעמים רבות הוא מוטה לרע. בחמץ גלום הפוטנציאל 'לשנות את הטבעים' (ראה רמב"ן ויקרא כג,יז). היצר אם כן הוא היצירתיות, אותה יכולת של האדם לפתח את העולם ולהשפיע בו.
במשך השנה אין אנו מקריבים חמץ על גבי המזבח; אנו לא מעצימים את מידת הדין ושינוי הטבע אלא מדגישים אנו את מידת הרחמים שמאזנת את הדין. גם בספירת העומר איננו מקריבים חמץ משום שעבודת המידות והתקדמות האדם יכולה להיעשות בצורה בריאה ולא מתסכלת ושוברת דווקא ע"י שיתוף החסד והרחמים.
במעמד הר סיני היה רגע מיוחד במינו שבו השתחררו עם ישראל מכבליו של יצר הרע ו'פסקה זוהמתן' (בבלי שבת קמו, ע"א). אם ביציאת מצרים היו בני ישראל בני חורין במובן של השיעבוד הפיזי, הרי שכאשר עמדו בהר סיני הם היו בני חורין גם ברמה הרוחנית. במצב מתוקן זה יכול היה כל אדם מישראל להתעלות באופן מוחלט מעבר לעצמו ולפגוש את ה' שירד אף הוא על הר סיני כדי לפגוש אותם. לכן, במעמד הר סיני, ברגע מיוחד זה, במצב מתוקן זה של האדם, לא רק תורה שבכתב נוכחת אלא גם תורה שבעל פה – אותה תורה שנובעת מן האנושי ומתאחדת ומשלימה את התורה האלוקית.
נושא השיעור: שבועות