חפץ חיים - הלימוד היומי - ג' תמוז - שבת קודש - אידישע פוסט
ראשי » מבזקים » חפץ חיים – הלימוד היומי – ג' תמוז – שבת קודש
חפץ חיים – הלימוד היומי – ג' תמוז – שבת קודש
יהושע זילבר ב׳ בתמוז תשע״ט 7:34
א. אם החוטא הינו אדם אשר פרק מעליו עול מלכות שמים בדבר אחד, שאינו נזהר במזיד פעמים רבות מעבירה אשר כולם יודעים שהיא עבירה, א"כ מוכח שלא מחמת שגבר עליו יצרו עבר את העבירה אלא כי בשרירות ליבו הוא הולך, ועל כן גם כאשר ניתן לשפוט מעשיו לצד הזכות, יש לשופטו לחובה, אחרי שנתחזק לרשע, ומותר לספר בגנותו בין בפניו ובין שלא בפניו כדי שיזהרו הבריות מללכת בדברכיו, וגם שאולי על ידי זה ישוב מדרכיו הרעים, וגם שכשיענש משמים, לא יגרם חלילה חילול השם. וזאת בכפוף לתנאים שנפרטם מיד (הל' לשה"ר, כלל ד, סעיף ז)
ב. גם אם עבר מספר פעמים על עבירה שאינה מפורסמת ברבים, אולם הוכיחו לפני כן, ג"כ מותר לפרסם הדברים בכדי שיחזור למוטב, אולם בזה צריך שיהא המוכיח אדם שראוי לסמוך עליו, או שהוא מראה לו בספר שזה אסור. אולם בלא זאת, אסור לגנותו עבור זה בפני אנשים אחרים, כי אולי חשב שאין הדין עם המוכיח. (הל' לשה"ר, כלל ד, סעיף ז)
ג. במקרים דלעיל, יש לו להקפיד על מספר תנאים לפני שמספר בגנותו. א) שיראה העוולות בעיניו (ולא ששמע מאחר), או שהוחזק בעיר לאדם רשע עבור השמועות שיוצאות עליו תמיד. ב) בדבר שאין מפורסם איסורו והוכיחו, יתבונן שוב אם על פי התורה הוא באמת עוון. ג) שלא יגדיל העוולה יותר ממה שהיא. ד) שיכוון לתועלת, דהיינו שיתרחקו מדרכיו או שהוא יחזור בתשובה, אבל לא יתכוון ליהנות מהפגם ההוא, או משום ששונאו. ה) שיפרסם הדברים בגלוי, ולא שיפרסם בצנעה ובפניו יחניף לו, אא"כ יש לו אימה ממנו, או מפני המחלוקת. (הל' לשה"ר, כלל ד, סעיף ז)
ד. וכל זה, שהוצרכנו לפרטים אלו, הוא דווקא כשאינו נזהר מעבירה אחת שמפורסמת בישראל, אבל אם פרק עליו עול מלכות שמים לגמרי, יתבאר דינו לקמן. (הל' לשה"ר, כלל ד, סעיף ז)
ה. אם הורו לו בית דין לעשות מעשה (בין בבין אדם לחבירו ובין בבין אדם למקום) ואינו רוצה לקיים ציווים, ואין לו נימוק לסירובו, מותר לגנותו, ואף לרשום גנותו בספר הזכרונות לדור דורים. אולם אם השיב תשובה לסירובו באמתלאות שתלוי לפי הלב המסור, הדין הוא כך: אם אנו מבינים שהתשובה איננה אלא להוציא מדעתנו, אין אנו צריכים להאמיו ומותר לספר בגנותו, אבל אם הדבר ספק אסור לספר בגנותו (הל' לשה"ר, כלל ד, סעיף ח)