לוחמי הפלמ"ח וחברי קיבוץ קריית ענבים - המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל
לוחמי הפלמ"ח וחברי קיבוץ קריית ענבים
א. חבורתיות בין חיילים ואזרחים
קורותיהם של חברי קיבוץ קריית ענבים וחיילי המחנה הגדול והמפקדה של "ההגנה" והפלמ"ח, שחנו בשטחו בימים המכריעים של מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, בשנת תש"ח 1947 – 1948, הם פרשת חקר מעניינת ויחודית של יחסי אזרחות-צבא בתולדות היישוב היהודי החדש בארץ ישראל. אמנם, חברי הקיבוץ, שנקרא אז 'קבוצה', לא היו 'אזרחים' במובן המקובל והמלא, מעצם הגדרתו ועקרונותיו, ומשום חברותם הפעילה ב"הגנה". גם הפלמ"ח לא היה, כידוע, צבא סדיר תִקני, וזרימת הסמכות האירגונית בו נבעה במידה רבה מכוחם הרעיוני-הנפשי ומעמדם החברתי של חבריו, ולאו דווקא נגזר מתפקידם כפי שהוגדר או מדרגתם הרשמית. אף על פי כן מדובר בפרשת חקר זו, ביחסים בין תושבי ישוב-קהילה מרובד גילים ומקצועות אזרחי במהותו, לבין אנשי כוח לוחם וחמוש שתפקידיו צבאיים.
בין שתי הקהילות, חברי הקיבוץ ולוחמי הפלמ"ח, נוצרו יחסי חֲבוּרָתיוּת הדוקה, אמנם ארעית וילידת שעה הרת עולם. מרכיביה היו:
(1) קרבה רעיונית ותרבותית רבה; קריית ענבים היה כאמור ישוב חלוצי מוביל וערכי הציונות, השיתוף והעבודה היו נר לרגליהם של חבריו, ורוב לוחמי הפלמ"ח הצעירים התחנכו לאור ערכי החלוציות בבית ההורים, בתנועת הנוער והפלמ"ח.
(2) דבקות בציונות; חתירה אל היעדים הלאומיים, שגולת הכותרת בהם היה הקמת מדינה עברית בארץ ישראל; והמיידי שבהם בעבור הלוחמים שחנו בקריית ענבים: פתיחת הדרך לירושלים הנצורה והגנה על הישובים בדרך אליה.
(3) משפחתיות חלופית, או משפחתיות רחבה. חברי הפלמ"ח הלוחמים בקריית ענבים הושפעו מסוג של משפחתיות חלופית או רחבה שהונחלה ורווחה בפלמ"ח, אשר ביטלה זרות והבדלי מוצא; כאילו בני בית אחד אנו או בנים למשפחה אחת – הגדוד "שלנו", הפלוגה "שלנו", ואפילו הבסיס שלנו והמשלט שלנו – אלה מהווים את ביתנו המשותף. וזוהי הרגשה חשובה שיצר לפי דעתי הפלמ"ח [אצל חבריו]. הרגשת-בית גם בתוך הקרב; וחבריו פִּתחו קרבה מהותית אל 'המקום'; וכך למשל, 'נסענו בלב הרי יהודה, הֶהרים שלנו'. על כך, נוספה המשפחתיות הרחבה שהוענקה ללוחמי הפלמ"ח מאת חברי הקיבוץ: דור המייסדים ודור הבנים, אשר ניזונה במידה רבה מרעיונות וישומים נסיוניים של עקרונות 'משפחה גדולה' בחבורות חלוצים וחלוצות, כמו מייסדי קריית ענבים, בתקופת העליות השנייה השלישית. ביסוסה ואישורה של המשפחתיות הרחבה היתה בעובדה, שבני ובנות קריית ענבים היו חברי פלמ"ח ולוחמיו בקרבות ברחבי הארץ; למשל, גדעון (ג'וני) פלאי מפקד בגדוד השישי, שנפל בקרב על הקסטל ביום ו' אדר ב' תש"ח 17 במארס 1948, היה בנם של חלוצים מראשוני קריית ענבים. ובמקביל, חיילים מן השורה עד מפקדים בכירים של הכוח הלוחם, למשל: רפאל (רפול) איתן, גילה בן-עקיבא, יצחק רבין ויוסף (יוספל'ה) טבנקין, היו בניהם של מייסדים ומנהיגים אנשי העליה השניה והשלישית.
ב עובדות רקע
קיבוץ קריית ענבים שראשוני חבריו עלו להתיישבות באביב תר"ף 1920, היה מימיו הראשונים מנהיגותי ומוביל בתנועה הקיבוצית ובישוב היהודי בארץ ישראל, וחבריו מיוזמי התנועה הקיבוצית 'חבר הקבוצות'. לאחר מאורעות הדמים בקיץ תרפ"ט 1929, הוקם בשטחו בסיס גדול של אירגון "ההגנה", שכלל מחנות צריפים ואוהלים, בתי מלאכה, מחסנים (סליקים), מרכז אימונים, ופעילותה של פלוגת 'הנודדת' בפיקודו של יצחק שדה. משנת תש"ד 1944, התגוררו בשטח הקיבוץ חברי פלוגות הפלמ"ח, שחלקן התגבשו בשנים תש"ז-תש"ח 1947-1948 אל הגדודים: הרביעי – 'גדוד הפורצים', החמישי – 'גדוד שער הגיא', השישי – 'גדוד ירושלים', והגדוד העשירי. מן הגדודים הללו כוננה חטיבת 'הראל' רשמית ביום י' בניסן תש"ח 19 באפריל 1948.
לאחר הכרזת 'ארגון האומות המאוחדות' בכ"ט בנובמבר, 29 בנובמבר 1947 ט"ז כסלו תש"ח, על סיום המנדט הבריטי והקמת מדינה יהודית ומדינה ערבית בארץ ישראל, נעשו שלושת היישובים: קריית ענבים, מעלה החמישה ונווה אילן, שעל פי תכניתו לא נכללו בגבולות מדינת ישראל העתידית, מעוזים של אזרחים – חיילים. שטחם נצלף בקביעות מכלי ירי קלים וכבדים, הוקמו בהן ביצורים ושחות, ומלאי הרכוש והמזון בהם הוכן וקוצב. במקביל התגברה בהם מצבת הלוחמים, שהתאכסנו במבני אבן, צריפים ואוהלים, ובבנין בית-הבראה 'בית פֶפֶרמן' במעלה החמישה, שהפך לעמדת מגן קדמית ובו שכנה מפקדת חטיבת 'הראל'. קיבוץ קריית ענבים שִמש מעין 'תחנה מרכזית' ואכסניה עבור כ-1,500 לוחמים חברי "ההגנה" והפלמ"ח ונוסעי ומלווי השיירות בכביש ירושלים-תל-אביב, שחנו בו באותם ימים. הלוחמים הרבים שנפלו בקרבות באיזור, נקברו בבית הקברות של הקיבוץ, שנעשה אז לבית עלמין צבאי.
לוחמים ותושבים פגועים אושפזו תחילה ב'מרפאה' ובבתיהם של חברי הקיבוץ, ואחר הוקם בית חולים ב'בית ההבראה' של הקיבוץ. הן הלוחמים והן והתושבים סבלו מן המחסור במים ומזון, מעייפות, דכאון ועצבות, סערת רגשות קשה ועייפות רבה, שבעטייה חולקו להם 'כדורי מרץ' 'נובודרין'. חברי הקיבוץ כתבו: "כרענו תחת עומס העול. רבים התהלכו כצללים מתוך עייפות של יום ארוך בכל השטחים. נשארנו לבדנו בעול השמירה בעמדות, היציאה למשלטים, העבודה במשק ללא מנוחה וללא הפסקה". ואילו הלוחמים, גם אלה שלא נפצעו בגופם, היו הלומי קרב ורדופים מן המראות הקשים והאירועים בקרבות, שקצרה ידם להושיע.
מרכז החיים של הלוחמים, היה בחדר האוכל של קריית ענבים, ב"בניין ארוך וצר. מאפיה, שארֻבָּתה העלתה עשן, היתה מצורפת לו משמאלו וחגורת חלונות ארֻכים הקיפה אותו משלושת צדדיו … [בסמוך, מצד דרום על] חלקת הדשא … שהיה קרוח במקומות רבים בגלל מיעוט ההשקאה, ישבו, שכבו והסתובבו קבוצות רבות של חילים, שלא נבדלו בלבושם מחברי הקבוצה, אולם קל היה להכירם, משום שהיו מתגודדים חבורות-חבורות. רֻבם צעירים לימים היו. ורבים מהם מגֻדלי שפם. הם דברו, שרו, התוכחו והתלוצצו בחכותם לפתיחת שערי חדר-האוכל. חד האוכל של הקבוצה לא יכול היה להכיל בבת אחת את כל מאות האוכלים … וסדרנים הָעמדו בשעריו והיו מכניסים את החילים קבוצות-קבוצות, לפי מספר המקומות הפנויים". בתקופת השיא באביב תש"ח 1948, שירת חדר האוכל כאלף סועדים, מהם כ-200 חברי הקיבוץ הקבועים, וחברים 'זמניים'; וכ-800 לוחמים, שאכלו במשמרות ועל פי כרטיסים שחולקו להם. בסמוך לו מדרום-מזרח, היה 'מגרש המסדרים', שממנו יצאו ואליו חזרו לוחמי הפלמ"ח מן הפעולות והקרבות הקשים באיזור.
ביום הכרזת המדינה ה' באייר תש"ח 14 במאי 1948, נצפה מראה הישובים העולים בלהבות בגוש עציון על ידי בקרית ענבים ומעלה החמישה, ואובדנם של הישובים הרטוב, עטרות ונוה יעקב היה עובדה מוגמרת. בי"ז אייר תש"ח 26 במאי 1948, לאחר מפלה בתפיסת משלט הרדאר, ובלימתו של כוח משורין של הליגיון הירדני שהסתער על מעלה החמישה וקרית ענבים, החל פינוי הילדים, הורי החברים וחלק מן הנשים לירושלים ואחר לתל-אביב. חברי קרית-ענבים ומעלה החמישה שנשארו בביתם, ניסו כל העת להמשיך במטלות היומיומיות של אחזקת המשק החקלאי, שענפיו קוצצו ונגדעו מיום ליום, ותִפקדו כאנשי 'הגנה' ולוחמים בקו החזית שעבר למעשה בסמוך לבניני הקיבוץ; ובנוסף, ואולי היה זה תפקידם העיקרי, פעלו ככח עזר סועד ותומך בלוחמי הפלמ"ח.
ג. מבעים של חבורתיות
1. בעיני חברי קריית ענבים
ריבוים של חללים משבט תש"ח פברואר 1948, שהובאו או נאספו לאחר התעללות והשחתה שבוצעו בגופותיהם, חייב התערבות וחציצה של כוח עזר מיומן. הטיפול בגופות וקבורתן ברוח מסורת ישראל, נעשה בדרך כלל רובו בידי חברי הקיבוץ, לפי הצעתם. לוחמי הפלמ"ח הצעירים לא הוכשרו להכין לקבורה גופות חבריהם שנפלו בקרב, הגם שכמה חבֵרות הפלמ"ח הופקדו או גוייסו לכך; וחברי הקיבוץ מילאו תפקיד זה בכוחותיהם המוגבלים בנפש חפצה. יוחנן זריז מפקד בגדוד הרביעי, תיאר במילים שהעובדות והרגשות דחוקים בהן, את "אנשי המשקים [קריית ענבים, מעלה החמישה אשר] ליוונו בכל מעשינו: לפני היציאה לקרב, ועם שובנו מהמערכה. … היינו צעירים. המוות שהילך בתוכנו הֵמם רבים מאתנו. לא ידענו איך לנהוג זה עם זה בשעה המרה, לא ידענו איך להביע יחסנו להופעה זו של מוות וקבורה. והנה, באו החברים הוותיקים, אנשי המשקים, והיו לנו לסעד ולמשענת".
דומה כי 'הסעד והמשענת' נבע מעצם נוכחותם של מבוגרים מנוסים ואוהדים בזירה אכזרית ומפתיעה, ומן העובדה, שחברי הקיבוץ טיפלו בגופות ובהבאתם לקבורה במסירות, צער עמוק, אבלות והזדהות עם הלוחמים. כך לדוגמא, לאחר הקרב שלא צלח על הר נֶבֵּי סַמוּאל כשלב במבצע 'יבוסי', בליל י"ד ניסן תש"ח 22- 23 באפריל 1948, שבו נהרגו ונפצעו לוחמים רבים. שמואל נרדי מקריית ענבים סיפר לאחר שנה בסגנון מאופק ומקוצר אופיני: "טובי הבחורים מצאו את מותם על מורדות ההר התלול, אליו העפילו. מחרידה התמונה כשנזכרים את [כך] השורה הארוכה של החללים [שהובאו לקריית ענבים] שסודרו לשם זיהוי [בעלית בניין הרפת]. ערב פסח זה – נהפך ליום אבל כבד בקבוצה. מוכי תדהמה הסתובבו החברים – ולא יכלו להרים ראש. בחג הפסח [שבת והחג הראשון: ט"ו בניסן תש"ח 24 באפריל 1948] יצאו החברים לכרות את קבר האחים הגדול. כל מכה בסלע, כל דרדוּר של אבן שהוצאנו מהקבר החפור הרעיד את נימי נפשנו. נשכנו בשיניים את שפתנו מהכאב הצורב. בשיחה חרישית בין החברים מונים מי ומי הם הנופלים, הרי כמעט את כולם הכרנו בשמות, ראֵינום רק אתמול, שוחחנו איתם – והיום מוטלים הם ללא רוח חיים על הרצפה הקרה. למחרת [ראשון א' דחול המועד, ט"ז ניסן תש"ח 25 באפריל 1948] התקיימה ההלוויה. עטופים בסדינים לבנים על גבי אלונקות הובאו הקרבנות על גבי מכונית משא, שנסעה הלוך ושוב פעמים מספר לבית העלמין. אחרי סתימת הגולל התאספו כל החברים לנשק לבית הקברות, הקיפו את קבר האחים ובדומיה עשה לו כל אחד את חשבון הנפש והתייחד [כך] עם זכר הנופלים. במילים נרגשות ציין קצין התרבות [בני מרשק] את המקרה הטרגי וקרא לאזור כוח ולהמשיך עד הנצחון. חברי הקבוצה [קריית ענבים ומעלה החמישה] עמדו עוד שעה ארוכה על יד הקבר נדהמים מעוצמת המכה … [נקודות במקור]".
גופות החללים מהקרב בנבי סמואל הובאו לחצר המשק ביום שישי ערב שבת וחג הפסח. צביקה בהר מקריית ענבים סיפר לאחר שנים, על החלטתם הנחושה של חברי הקיבוץ לקיים את סדר ליל הפסח, ובצוותא עם הלוחמים, למרות ההלם והאבלות הקשה: "בקשר לקרב נבי סמואל … הערבים התעללו בגופות. קֵבלנו במשק את הגופות ושמנו אותם טורים טורים בעליית [הבנין הריק של] הרפת. אני זוכר שיצאתי משם כולי מוכתם בדם על בגדי והלכתי ישר לליל הסדר". מירה שפיגל מקריית ענבים הרחיבה וסיפרה: "הייתה התלבטות קשה במשק ואצל אנשי הפלמ"ח, האם לחגוג את ליל הסדר לאחר מפלה כה קשה ואבדן כה כואב. על אף הכל מחליטים בחיוב. בעיקר כדי לרומם את מצב רוחם של הלוחמים. עורכים ליל סדר מקוצר, בתפריט צנוע". בליל הסדר הנחוש והמשותף של חברי הקיבוץ הנשארים וחלק מחברי הפלמ"ח הנותרים, נקרא מעט מן הנוסח המסורתי של ההגדה,ו"כמה משיריו של [נתן] אלתרמן", ונשאו דברים נרגשים יצחק בן-אברהם רכז הביטחון של הקיבוץ ובני מרשק, 'הפוליטרוק', 'קצין החינוך' של חטיבת 'הראל'.
2. בעיני חברי הפלמ"ח
בני מרשק המשיל, בנאומו לפני כ-200 חברי החטיבה ערב פירוקה באייר תש"ט מאי 1948, את חברי הקיבוץ ל'קירות חדר האוכל' של קריית ענבים. הדימוי 'קירות חדר האוכל' ביטא את נוכחותם המכילה, המזינה והמגוננת, של חברי קריית ענבים, אשר שמרה על הלוחמים מפירוק נפשי וגופני בימי המלחמה ולאחריהם, בעיני לוחמי הפלמ"ח, או לכל הפחות בעיני מפקדיהם. מרשק, שהיה חבר קיבוץ גבעת השלשה, היטיב להבין את חברי קריית ענבים שבסביבות ביתם שלהם התחוללה מלחמת קיום ושרידה אכזרית וגורלית, כמקרה פרטי של הכלל הישובי בארץ. בהתמסרות רבה הפכו חברי הקיבוץ למשרתים יומם ולילה, וכביכול טפלים בביתם, של יחידות הלוחמים, שיצאו מטבורו של הבית – חדר האוכל – וחזרו לרוב חסרות ופגועות. מילותיו של מרשק, כפי שהובאו בדפוס, הן מאופקות וקמוצות בכל הנוגע לעובדות ולפרטים רבים, וכובשות ומהדקות את רגשות הנוראוּת והאימה על מה שהתחולל בחזית, ואת רגשות הקרבה והתודה כלפי חברי הקיבוץ.
"אותם הקירות היו עדים לכך שערב-ערב מתאספים המפקדים ומתכוננים לצאת לקרב, ומיד אחריהם נכנסים חיילים לבושים מדים וחגור, גומעים ספל תה, מקשיבים לפרטי הפעולה ויוצאים. ושוב, מידי ערב, חמש דקות לפני היציאה, היה נוהג י-ה [יוספל'ה טבנקין?] להיכנס [כך] ואומר ליוצאים משפט אחד בלבד, מעין זה: 'חברים, הצליחו ושובו בשלום'. … אחר כך היה מתרוקן חדר האוכל, והאורות היו כבים, וחשיכה עוטפת הכל לכל שעות הלילה, והקירות אחוזים ציפיה שכבר יאיר השחר, שכבר יחזרו החברים שיצאו. בכל אותן השעות יש והקירות הקשיבו לקולות הירייה של רובים, מקלעים, פגזים וקולות התפוצצות שהדהדו מרחוק, והם חרדו לגורל החברים [לוחמי הפלמ"ח], שמא לא יחזור מי מהם. ובבוקר חזרו. חזרו עייפים, בלויים, פצועים מבוגרים יותר. לא תמיד חזרו כולם. וכך לילה אחר לילה. כל פעם חסר מישהו, ולפעמים חסרו שניים, שלושה ולפעמים גם יותר מזה. היו ביניהם בחורים עליזים שלפני כל יציאה היו צוחקים ומתבדחים והנה גם מהם לא חזרו. ולפעמים היה חוזר פתאום מישהו מאלה שנחשבו לנעדרים. הקירות שמחו למראה הבחור שבא חבוש תחבושת. "חזר מבית החולים", לחש קיר אחד למשנהו. … כך היו עדים גם לרגעי שמחה בהתקבל פתאום מכתב מאחד הבנים שהנה הוא חי, ולרגעי צער ויגון בבוא ידיעה מרה שהנה נפל בן בקרבות. …
"ולילה-לילה, כמעט, היו יוצאים מחדר אוכל זה חברים מן המשק לחפּור קברים בשביל אלה שלא חזרו אליו מן הקרב, והד נקישת המעדרים באדמה הסלעית הגיע בדממת הלילה גם לכאן. ובשעות שחדר האוכל היה ריק ודומם, אז פתחו הקירות בשיחה ביניהם. הם שוחחו על טיפוסי האדם השונים שנזדמנו שם בו בערב ויצאו לקרב, על המפקדים הוותיקים, אנשי משק [חקלאי] ותנועה [העבודה], בוטחים וזקופי-קומה, ועל הצעירים שוחחו, מהם שרק עכשיו באו ארצה [מאירופה] ועל אלה שהיו רזים, חלשים בגוף ובכל זאת [כך] יצאו עם היוצאים. ובבוקר, בשוב האנשים, פקדו את כולם, אחד-אחד: האין מי מהם חסר? … הנה שמו את לבם בזוג חברים שתמיד היו מהלכים יחד, אחד לא זז מחברו. והנה בסופו של לילה אחד אמר קיר לחברו: הַראית? האחד לא שב [הדגשה במקור] והשני מהלך עצוב, בודד, אינו מוצא לו מקום. לאחר יום שאל הנשאר בתמיהה ובמבוכה: הנה הוטל עליו להודיע את הדבר להורי הנעדר. איך יעשה זאת ומה יאמר להם? והנה בא יום וגם הוא, המבשר, איננו בין החוזרים … [נקודות במקור] הרבה ראו ושמעו אותם הקירות".
ד. מגעים של חבורתיות: חברי הקיבוץ וחברי הפלמ"ח
1. הריקוד
המגע האחד של החבורתיות, התחולל בתנועת הגוף המשותפת והמוצגת. ריקוד התלהבותי [אקסטטי], שמכוון להתעלות הנפש ולעריכת שינויים מחזקים בה, היה רווח מאוד בשנות העליות השנייה והשלישית, בימי נעוריהם של מייסדי הקיבוץ, ודור ההורים המושגי של רוב לוחמי הפלמ"ח. הריקוד המשותף, ביטא מאמץ של התגברות, התמודדות והמשכיות, וכנראה נסיון של שיכחה מכוונת, מחיקה חלקית, של הרגשות המדכאים על ידי חווית יחד רבת-עוצמה גופנית ורגשית. הריקוד הלילי המשותף של הלוחמים עם חברי הקיבוץ התחולל לאחר המפלה בקרב על משלט הרדאר, כאמור בי"ז אייר תש"ח 26 במאי 1948. המפלה, ההרוגים והפצועים הרבים, והסתערותו באותו יום של כוח משורינים של הליגיון הירדני על שני הישובים מתוך כוונה להכחידם, שנעצרה, גרמה לפינוי מיידי של הילדים ועמם נשים וקשישים. בקריית ענבים ומעלה החמישה הנצורות והמאוימות, נשארו רוב החברים הגברים ומיעוט של החברות הנשים. זו הייתה האוכלוסיה 'האזרחית', שהצטרפה לריקוד 'המטורף' של החיילים המדוכאים והנסערים.
האמן מנחם שמי-שמידט, אביו של אהרן (ג'ימי) שֶמי מפקד בגדוד השישי, שנהרג בקרב על 'המִשלט המשותף' בדרך לבית שמש בט"ו תשרי תש"ט 18 באוקטובר 1948, דובב לאחר שנה את חבריו לוחמי פלמ"ח, ששמם לא נמסר, חברי קיבוץ חֻקוק. אחד מהם סיפר: "בקריית ענבים, בתקופת הרדאר – אחת השעות השחורות ביותר שבמלחמה – יצאנו לילה אחד בריקוד כזה מטורף. … גם ג'ימי ואנשי פלוגתו שבאו לעזרת [גדוד] "הפורצים" בקריית ענבים נסחפו במעגל ריקוד זה; תקף את כולנו בולמוס אחד: לשכוח את הכל – את עצמנו, את נפשנו ואת זו המלחמה שמאחרינו ומלפנינו, ואת אלה ש"נחו" [נקברו] לא הרחק מאִתנו. יצאנו בריקוד מטורף שנמשך כל הלילה. זה היה ליל חול רגיל, לא שבת ולא חג. ליל מוזר. משום מה לא יצאנו לשום פעולה. עד אור הבוקר נמשכה החינגה [ארמית: החגיגה] של מעגלי ההורה. זה היה הריקוד היחיד והאחרון. רבים מחברי המשק הצטרפו אלינו בריקוד זה. אֶטיה [חברת הקיבוץ] עמדה מן הצד. "הנה אטיה, האמא של החב'רֶה" [יידיש: החבורה], צעקו אחדים, "אטיה, בואי אתנו!" וגם היא הוכנסה לתוך המערבולת".
2. הסיעוד
החֲבוּרתיות בין הלוחמים לבין חברי הקיבוץ כאילו התמצתה ביחסיהם עם חברת הקיבוץ אטיה או אתיה בן-אברהם שניהלה את 'המרפאה' ובית החולים בקריית ענבים. בן-אברהם בטאה את מגע החבורתיות השני, המגע המרפא [התירפויטי], שנמזג בו הממד ההורי. בן-אברהם נולדה בתרנ"ט 1899 בעיר קמיניץ-פודלסק באוקראינה. היא ואשהּ יוסף בן-אברהם היו בגרעין המייסדים של קריית ענבים. מיומנויותיה הרבות נלמדו מהוריה; בילדותה, הייתה בתו של מנהל בית חולים בעיר קמניץ-פודולסק באוקראינה הרוסית. בשנות ה-20 שלה ושל המאה ה-20, ניהלה אמהּ אכסניה ומסעדה בשכונת מחנה יהודה בירושלים. בשנים תרצ"ג-תרצ"ד 1933 – 1934, למדה בן-אברהם סיעוד בבית-החולים 'הדסה' בירושלים, ואחר שרתה במקצועה ב'מרפאה' בקריית ענבים. משנת ת"ש 1940, עבדה ב'בית ההבראה' שהוקם בקריית ענבים, שהוסב בתש"ח 1948 לבית חולים. בן-אברהם זכתה מן החיילים לכינויים של הורות: 'אמא', 'אמא של החיילים' ו'אמא של הפלמ"ח'. וסמל גדוד 'הפורצים' של חטיבת 'הראל' הוענק לה כאחד הלוחמים, בשוך הקרבות וערב פירוק הפלמ"ח באביב תש"ט 1949.
בן-אברהם תיפקדה מפאת ניסיונה וגילה כאם גדולה, כמרפאה בעיסוק של פצועים, כמעודדת, ובעיקר כמייצרת רבת-עצמה של תחושת החבורתיות בין חברי הקיבוץ ללוחמים; כך סיפר לימים אחד מהם: 'על אטיה יכולה אני לספר משהו. היא חברה ותיקה של קבוצת קריית ענבים. שמה הלך לפניה. החולים והפצועים שנשלחו מקריית ענבים לבתי החולים בירושלים היו מספרים: "חברֶ'ה, ישנה שם בקריית ענבים חובשת [אחות] אחת. חובשת שכזו, חובשת שכזו" [מילים אלה נאמרו כנראה בהטעמת רגשות מכונסים אופינית] … אטיה קבלה את הפצועים – רבים מהם במצב קשה, ישר מתחת לאיזמלו של ד"ר [מירון] יששכרי [רופא החטיבה ששירת בבית החולים בקריית ענבים], ורצתה לראות את תוצאות טיפולה בהם עד הסוף. לסבלנותה אליהם לא היה גבול. הייתה אחות, חובשת, מטפלת מארגנת ומנהלת את בית החולים. "האמא של החיילים" – כך קראו לה. הייתה מובילה את הפצועים לטייל … אחר כך פגשתיה בעצמי. נשלחתי עם אמבולנס להעביר פצועים לירושלים. על יד הדלת האחורית של האמבולנס עמדה אשה לא צעירה ועזרה לפצועים להיכנס, ולפני שנכנסו חיבקה כל אחד מהם בהתרגשות גדולה. כשהאוטו התחיל לזוז נזכר פצוע אחד וצעק: "חכו, עוד לא אמרתי שלום לאטיה". חזר צולע מקצה האמבולנס אל הפתח והתחבק עמה. אחר כך השמיעה באוזני הפצועים את הוראותיה האחרונות: "יוסק'ה, שלא תשקר שם לאחות ושלא תגיד שכבר לקחת את הכדורים, בזמן שלא לקחת אותם; ואתה, אורי, עליך לשכב במנוחה גמורה עוד ימים אחדים; שלא תתרוצץ כמו פרא-אדם". אחר כך ניגשה אלי ואמרה: "אחות, תשמרי לי במיוחד על חיימק'ה שלי". ניגשה אל חיימק'ה ונשקה לו. חיימק'ה היה פצוע קשה בכתף ומראהו של ילד. אינני יודעת איך הגיע אלינו".
חֲבוּרָתיוּת איכותית ייחודית נוצרה בין חברי קיבוץ קריית ענבים לבין חיילי חטיבת 'הראל' של הפלמ"ח בימי הקרבות של מלחמת השחרור והעצמאות בתש"ח 1947 – 1948: מרכיביה היו קרבה רעיונית ותרבותית, דבקות בציונות ומשפחתיות חלופית.
הערות: ד"ר יעל (ויילר) ישראל היא אמנית והיסטוריונית של הישוב היהודי החדש בארץ ישראל. ספרה על חלוצים וחלוצות בתקופת 'העליה השלישית' יצא לאור בקרוב ב'יד יצחק בן-צבי'. מען למכתבים: ת"ד 24182 ירושלים 91241; טל' 5359696 – 050. המאמר התפרסם לראשונה בכתב-העת 'מפנה', 53, אייר תשס"ז אפריל 2007, [עורכיםף אלי אברהמי ואלי צור], בהוצאת יד טבנקין ויד-יערי, רמת אפעל, עמ' 61 – 65. גרסה זו מתוקנת ומורחבת. תודה רבה לאלו שידעו, עודדו, הדריכו ויעצו: אבי, מנחם וילר, רינה פורת ושמחה אסף, חברי הפלמ"ח. מירה שפיגל וחנה קליין מארכיון קיבוץ קרית ענבים, ד"ר אלדד חרובי מארכיון בית הפלמ"ח בתל-אביב.