דילמת האסירים | זקני-ציון
מגזין סטודנטים ירושלמי	דילמת האסירים	מרץ 15, 2013 // תום ניסני, סטודנט למזרח תיכון ומדע המדינה ופעיל ב"אם תרצו"
שביתות רעב של האסירים הפלסטינים, עבריינים ורוצחים הכלואים בישראל כדין אינם דבר חדש. בשנים האחרונות דאגו ארגונים ערביים ויהודיים גם יחד, רובם ממומנים היטב, להעלות את הסוגיה לסדר יומנו, בליווי אלימות והתפרעויות בלתי נשלטות. בשבוע האחרון "יד נעלמה" החליטה להבעיר את השטח מחדש. בכל רחבי הארץ, וכן בקמפוסים השונים, נערכו הפגנות רבות הקוראות לא רק להקלות בתנאי האסירים, אלא גם לשחרורם. כן כן, שחרור מחבלים עם דם על הידיים – כי זה "הומניטרי". עזבו ביטחון, עזבו חיי אדם, הרי הם "לחופש נולדו". אמנם רצחו קצת בדרך, אבל עדיין – חירות היא ערך עליון.
אותם האסירים, יש לציין, כלואים כדין על פי חוקי המשפט הבין-לאומי, לאחר שביצעו עבירות קשות. חלק גדול מהאסירים רצח, פגע או ניסה לפגוע בחפים מפשע. גם אסירים ששוחררו בעסקת שליט, חזרו למעגל הטרור (כדוגמת סאמר טארק אחמד עיסאוי, שהפך לסוג של "סמל" המאבק האחרון) או הפרו את תנאי שחרורם שהיו ידועים לכל, ולכן נעצרו. למרות כל זה – יש הטוענים כי מדובר ב"מעצר לא חוקי", דבר תמוה לנוכח הכרת החוק הבין לאומי בחוקיות המעצרים המנהליים, מצילי החפים מפשע.
גם הדרישה להקלת תנאי הכליאה של האסירים היא דרישה הזויה, שכן התנאים כוללים זכות לקניה בקנטינות, צפיה בטלוויזיה (עם מגוון ערוצים כמובן, שלא ישעמם), ביקורי משפחות, ועד לאחרונה גם לימודים אקדמיים (!) על חשבון משלם המיסים. לא זכורה לי התנגדות דומה בזמן שגלעד שליט נמק בצינוק החמאסי, ולא זכה לראות קרן אור אחת. בטח שהוא לא חלם (אם בכלל אפשרו לו לישון) על ביקורים או על טלוויזיה.
אין עוררין על זכות הכלל להפגין ולמחות בצורה דמוקרטית. זהו עניין יסודי וחיובי במדינה – אך אותן הפגנות המלוות באלימות חסרת תקנה ובהסתה נגד מוסדות המדינה אינן לגיטימיות ואף מסוכנות. מה גם שאותן הפגנות באוניברסיטה העברית נעשו בצורה לא חוקית, ללא אישורים ותוך הפצת פליירים ותכנים במעונות הסטודנטים, דבר האסור לפי חוקי האוניברסיטה. כמובן שהתייחסות מספקת לכך – אין.
ההפגנה בשבוע שעבר בקמפוס הר הצופים. ללא אישור האוניברסיטה
בימים האחרונים דאג אחמד טיבי למחות בפייסבוק שלו על "עוולות הכיבוש" ועל הצורך לפעול נגדו. ישנם דיבורים בפייסבוק על חודש מאי כחודש בו תחל אינתיפאדה שלישית. כל "המחאה הספונטנית" האחרונה – מובילה לכיוון הזה במודע ובמכוון. אותה "יד נעלמה" שמבעירה מחדש את השטח – היא כמובן הרשות הפלסטינית, בשיתוף עם מימון שמעניקים אינטרסנטים ישראלים עוינים ומימון זר, המספקים את השמן למדורה.
לכן – על הצד השפוי לעמוד על שלו ולדרוש את החמרת התנאים של האסירים הפלסטינים, לא פחות ולא יותר, והפסקת "קייטנת המחבלים" המתקיימת בין כותלי כלא מגידו, ואחרים. כך אכן עשה הצד השפוי השבוע, בתוך האוניברסיטה העברית ובמקרים אחרים ברחבי הארץ. כשהאמירה העיקרית היא – די לצביעות ודי לפינוק רוצחים עם דם על הידיים. וכפי שנכתב השבוע על שלט באחת ההפגנות – "את המילה מחבל אפשר לכבס, אך את הידיים שלהם – לא".
קטגוריה : גיליון 6, על סדר היום, תפריט	ניווט ברשומות
← "לא 'הקלות'- 'התאמות'!"	טבעונות או לא להיות →	מחשבה אחת על “דילמת האסירים”	מאת ruvi בתאריך מרץ 15, 2013 בשעה 13:23:‏
להגיב ↓	מעניין? תגיבו לבטל	לכתוב תגובה...