תולדות יד הנדיב | יד הנדיב
בית » אודות הקרן » תולדות יד הנדיב
ביקור בזיכרון יעקב, 1887
הברון אדמונד בביקור ביבניאל, 1914
הברון אדמונד עוגן בחוף טנטורה, 1924
הברון אדמונד והברונית אדלייד, 1926
טקס פרס רוטשילד, 1982
דורותי וג'יימס דה רוטשילד עם דוד ילין בהר הצופים
הברון אדמונד דה רוטשילד, בנו של ג'יימס ונכדו של מאיר אמשל, החל את פעילותו למען היהודים כשמלאו לו שלושים וחמש שנים. אדמונד הצעיר חרד לגורלם של יהודי רוסיה, אשר סבלו מאנטישמיות, רדיפות ופוגרומים. בשנת 1880 הברון אדמונד ייסד ביחד עם אחיו אלפונס ועדה מיוחדת להצלתם, ובשנת 1882 לאחר "הסופות בנגב" החליט ליישב בארץ ישראל פליטים יהודים שיעלו אליה מרוסיה וממקומות אחרים.
הוא הונע משליחות פילנתרופית ומאמונה דתית, אך בראש ובראשונה הוא היה חלוץ ציוני אמיתי. הברון אדמונד היה מהראשונים להאמין בבית לאומי ליהודים בארץ ישראל, בקיום לאומי ליהודים ובמקום שבו יוכל העם היהודי להתפתח. בנאום שנשא לפני המתיישבים הראשונים הכריז: "לא באתי לעזרתכם משום עונייכם וסבלכם, שהרי יש בעולם מקרים רבים של מצוקה דומה. עשיתי זאת משום שראיתי בכם את מגשימיה של תחיית ישראל ושל האידיאל היקר ללב כולנו – המטרה הקדושה של שיבת ישראל אל מולדת אבותיו."
בצוואתו ביקש הברון שהוא ורעייתו ייקברו בארץ ישראל. בשנת 1954, עשרים שנים לאחר מותו, הועלו עצמותיו ועצמות רעייתו עדה מבית העלמין בצרפת לקבורה במדינת ישראל. הארונות הובאו לנמל חיפה על גבי ספינה של חיל הים הישראלי ומשם לטקס אשכבה ממלכתי ברמת הנדיב, גבעה בחוטם הכרמל המשקיפה על רבים מהכפרים, המושבים והערים שייסד. הברון אדמונד זכה מידי המתיישבים לכינוי 'הנדיב הידוע', וכמה סמלי וראוי שהקרן הפילנתרופית של משפחתנו בישראל, 'יד הנדיב', ממשיכה לשאת את שמו וזכרו.
עוד בחייו הפקיד הברון אדמונד בידי בנו, ג'יימס דה רוטשילד, את המשימה להמשיך במפעלו הפילנתרופי. ג'יימס התיישב בינתיים באנגליה. את מלאכת הקמת היישובים והדאגה לשגשוגם הם הטילו על האגודה להתיישבות יהודית בארץ ישראל - פיק"א
(Palestine Jewish Colonisation Association). הוא ורעייתו דורותי היו מחויבים לציונות, ועם סיום מלחמת העולם הראשונה סייעו לחיים וייצמן ביצירת קשרים בבריטניה ובהשגתה של הכרה בריטית בבית לאומי ליהודים.
המכתב מממשלת בריטניה בנושא זה, אשר נקרא 'הצהרת בלפור', נשלח ב-2 בנובמבר 1917 אל לורד רוטשילד השני, וולטר, ובו נכתבו הדברים הבאים:
מדינת ישראל הוקמה ב-1948 על-סמך החלטת האומות המאוחדות משנת 1947. במשך שבעים וחמש שנים איימו על מפעלם של אדמונד ובנו ג'יימס מכשולים ואסונות, מלחמות, מחלות ורעב. הארץ הייתה ענייה וסבלה ממחסור, לא היה בה נפט ולא כל משאב טבע אחר. אולם למרות הכל, היהודים הצליחו בעיקר באמצעות ההון האנושי שבידיהם – מיומנות טכנית, תושייה, מרץ ונחישות – לייסד ישובים חקלאיים משגשגים, בתי חרושת וערים וחברה יהודית תוססת ואורגנית המצטיינת בטכנולוגיה מדעית.
במכתבו לבן גוריון כתב ג'יימס כי הוא גם מתכוון לבדוק את האפשרות להרים תרומה צנועה לטובת קידום "המדע, האומנות והתרבות בישראל", ובכך הותיר את הדלת פתוחה להמשך של פעילות פילנתרופית בארץ. עם מותו של ג'יימס בשנת 1957 העבירה אלמנתו דורותי את המכתב לבן גוריון, ושבה ואישרה בפני ראש הממשלה כי היא תיבחן אם ניתן יהיה בעתיד לתרום לטובת התחומים שהזכיר בעלה במכתב. בן גוריון השיב: "במכתב זה של בעלך בא לידי ביטוי לא סיום מפעלו ההיסטורי, אלא שיא קשריו והזדהותו עם ישראל... אכן זכה אב גדול לבן גדול כמוהו."
מיום מותו של בעלה ועד פטירתה שלה בשנת 1988 התמידה דורותי דה רוטשילד ללא לאות במאמציה לכבד את משאלותיו של בעלה ושל אביו. בהנהגתה הוקמה יד הנדיב, אשר נטלה על עצמה פרויקטים מגוונים ובהם הקמת הטלוויזיה החינוכית, האוניברסיטה הפתוחה, המרכז לטכנולוגיה חינוכית, המרכז למוסיקה ירושלים במשכנות שאננים וחמד"ע – המרכז לחינוך מדעי בתל אביב.
דורותי הסתייעה בקבוצה של יועצים מכובדים ובהם לורד ויקטור רוטשילד, מר אמשל רוטשילד, היו"ר הנוכחי, לורד ג'ייקוב רוטשילד, ופרופסור ישעיהו ברלין. מאוחר יותר הצטרפו אליהם בני משפחה אחרים, פרופסור אמה רוטשילד וגברת ביאטריס דה רוטשילד רוזנברג. כמו כן הצטרפו עמיתים נוספים ובהם מר ג'יימס וולפנסון – אשר נקרא על שמו של ג'יימס דה רוטשילד, ששירת עם אביו של מר וולפנסון בגדוד העברי במלחמת העולם הראשונה.
אין ספק שאחד מרגעי השיא בתקופה זו היה בניין בית המשפט העליון שהקמתו הושלמה בשנת 1992. בשנת 1984 כתבה דורותי דה רוטשילד לראש הממשלה, שמעון פרס, מכתב ובו הציעה לדאוג לבנייתו של בניין חדש לבית המשפט, בו ראתה את "המשך מפעלם המשותף של בעלי ושל אביו לפניו". מטרתה הייתה, כפי שפעלו לפניה בעלה ואביו, לתת מענה לצרכים חיוניים של העם היהודי בישראל מימי העלייה הראשונה ועד ימינו אנו.
ערכים אלה הם עדיין הרוח החיה של הקרן, ואנו מקווים כי יוסיפו להעניק השראה לדורות הבאים.
אחוזת וודסדון, אנגליה, יולי 2009