כי הספרות העברית חולה. כי בניגוד למצב הבריא ברוב מדינות עולם – כאן רק מעטים קוראים ספרות מקור. כי שום דבר לא טלטל אותה מאז סוף שנות השמונים. כי מי שמופקדים עליה מטעם הרשויות, שר החינוך ושרת התרבות עסוקים כל אחד ואחת באג'נדה של עצמם ומתערבים רק כדי להגביל ולפגוע בחופש היצירה.
מהו ארון הספרים הישראלי?
הקאנון של הישראלים, אזרחי המדינה, של חברה רב-תרבותית: נוצרים, מוסלמים, בני דתות אחרות ורוב יהודי המורכב מבני מוצא ותרבויות שונים – ולכל אלה צריך לתת מענה הולם והוגן, על פי קריטריון האיכות.
ממה יהיה מורכב הקאנון?
מהקלסיקה , הקלסיקה המודרנית והספרות העכשווית הקאנונית.
מהי הקלסיקה?
הצעה אפשרית לדיון: התנ"ך, הקוראן, הברית החדשה והספרים החיצוניים. המשנה, התלמוד. הפיוטים, ספרות ההיכלות, שירת ימי הביניים, הסיפור העברי עד למאה ה18, סיפורי חסידים, משלים, שירה חול , סיפורי עם ושירה עבריים או מתורגמים מאירופה, מתימן, מרוקו, מצרים. ועוד. או- כפי שייקבע.
מהי הקלסיקה המודרנית?
מיטב הספרות העברית עד אמצע המאה העשרים. למשל : עגנון – וגם שבזי. יזהר וגם יצחק שאמי.
מהי הספרות העכשווית הקאנונית ?
מה שיוחלט כקאנון , הספרים והשירים שהפכו נכסי צאן ברזל, כתובים עברית או מתורגמים מלשונות בני הארץ – עד למחצית השנייה של המאה ה 20. בכל בחירה תקבע האיכות את הייצוג ההוגן לבני מוצא שונים: למשל, יהודה עמיחי ודרוויש. עמוס עוז , דוד גרוסמן וגם אמיל חביבי ואנטון שמאס. וכן הלאה, כפי שיוחלט.
כמה יצירות בארון הספרים הישראלי ?
רשימה המקיפה כ 100 יצירות פרוזה ושירה. או המצומצמת עם 50 ספרים. (לא כולל מבחר יסודי מספרות העולם שעל כך ייכתב בנפרד).
מי יקבע מה יהיה בארון הספרים הישראלי?
מי שתמיד קובעים בתרבויות אחרות: אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים, סופרים ומשוררים. ללא התערבות הממשל.
כל זה בשלב ראשון. בשלב שני תיקבע הרשימה הקאנונית מספרות העולם שכל ישראלי משכיל אמור להכיר.
איך זה ישפיע על התרבות המקומית?
האופק הספרותי של הקורא הישראלי הממוצע מצטמצם במה שנכתב כאן בשני העשורים האחרונים, במקרה הטוב. ההכרות עם הקלסיקה המערבית מוגבלת מאוד, וכמעט שלא קיימת עם מיטב הספרות האסיאתית - ההודית, הסינית, היפנית, הערבית, האיראנית . עם הידיעה, אפילו המצומצמת, תעלה רמת ההשכלה הלא-פורמאלית , על כל היתרונות שהיא אוצרת לפרט ולחברה.
איך בדיוק יקדם הקנון הישראלי את היצירה העברית?
כמו שקידם בכל ארצות התרבות – מסין והודו ועד לצפון אמריקה. קובע מדדים לטיב הכתיבה, משמש כמצפן לכותבים, האינטראקציה עם הספרות שנכתבה תעשיר ותעמיק את היצירה ותביא להתחדשותה . כך קרה בתולדות הספרות בכל התרבויות המוכרות מהרנסאנס ואילך.