תכלת וארגמון - ערוץ 7
ראשיבשבעגליון 497תכלת וארגמון
תכלת וארגמון
סיפור התחדשותה של מצוות התכלת נשזר דרך מסעותיהם של אדמו"רים וחוקרים, מימה של קרואטיה ועד לחופי צור, מהדיונון ועד לחילזון ארגמון
מיזם חדש של 'קרן התכלת' מבקש להוזיל משמעותית את מחיר הפקת הצבע על מנת לאפשר לרבים את קיום מצוות פתיל תכלת בציצית | הפולמוס המחקרי והרעיוני עדיין נמשך: האם ניתן יהיה לגדל בשבי אלפי חלזונות לצורך קבלת הצבע המבוקש, והאם ניתן יהיה לשכנע את רוב עם ישראל לקבל על עצמו את קיום המצווה המחודשת
נראה שלא בכדי מיקם הקב"ה את פרשת ציצית בסיומה של פרשת 'שלח', העוסקת ביחסים המפותלים שבין עם ישראל לארץ ישראל. גם מצוות ציצית, ובעיקר רכיב התכלת שבמצווה, ידעה ויודעת לא מעט נפתולים, במקביל לחזרת עם ישראל לארצו.
שלושה זיהויים עיקריים הוצעו במהלך מאה ושלושים השנים האחרונות לחילזון התלמודי שממנו הפיקו את התכלת למצווה. מיזם חדש מציע לשדרג את קיום המצווה החדשה-ישנה. המיזם, 'קרן התכלת' שמו, מאמץ את הזיהוי המדעי האחרון לזהותו של החילזון התלמודי - הארגמון קהה הקוצים, זיהוי שהולך וצובר תאוצה מעשית גם בקרב רבנים ובציבור הרחב. המיזם שואף להוזיל את מחיר הפתילים המופקים מהארגמון, באמצעות גידול החלזונות כענף של חקלאות ימית.
הבשורה מבית ראדזין
הרב מנחם בורשטיין, ראש מכון פוע"ה ומחבר ספר 'התכלת' המסכם את השיטות השונות, אומר כי השאלות סביב התכלת נובעות מכמה וכמה התלבטויות. למשל, האם ישנו עניין הלכתי שהצבע יגיע מחומר חי, או שהעובדה שחז"ל דיברו על חילזון היא רק כי זה היה החומר היציב היחידי בזמנם, ובעצם אפשר כיום להשתמש גם בצבעי טמבור.
הרב בורשטיין מסביר כי דווקא בגלל שהחילזון היה ידוע בזמן חז"ל, הם לא מצאו צורך לתאר אותו בדייקנות, ועלינו לדלות פרטים על אודותיו מאיזכורים שונים בספרות חז"ל. כל דעה שהוצעה מסתדרת יפה עם חלק מהסימנים הללו, אך יש עליה קושיות ותירוצים. הרב בורשטיין מביא גם את דעתו של הרב ישראל אריאל, ראש 'מכון המקדש', הסבור כי כל חילזון ימי כשר למצווה, ואין הקפדה דווקא על חילזון ספציפי. שאלות נוספות נוגעות לגוון הצבע המתקבל ולמהות תפקידם של הסממנים, חומרי העזר שנוספים לחומר הצובע.
מי שאין חולק על תרומתו הכבירה לסוגיית פענוח חילזון התכלת הוא ר' גרשון חנוך ליינר, האדמו"ר מראדזין, שבעצם "הוריד את המצווה הזו מן השמיים, וניתק אותה משאר המצוות המוגדרות כהלכתא למשיחא", כהגדרת אחד המרואיינים. הוא היה דמות יוצאת דופן. כאוטודידקט היה בקי גם במדע. מתוך כאב על העדר מצוות התכלת, החל האדמו"ר לעסוק בנושא. לפני שניגש לצדדים הריאליים של מחקרו, הוא החליט לברר היטב מדברי חז"ל והראשונים את כל מה שנצרך בעניינו של החילזון. את תוצאות מחקריו הוא מסכם בספרו הראשון בנושא 'שפוני טמוני חול', שם הוא מבאר את מקום הימצאו של החילזון, את סימניו המתוארים בחז"ל (הוא מצא 11 סימנים) ואת הגוון המדויק של התכלת המבוקשת. לאחר שבירר את המידע מתוך מקורות ישראל, החל לחפש ברייה שמתאימה לקריטריונים שמצא. מאזור הים התיכון נשלח אליו בעל חיים ימי, דיונון הרוקחים, שיש בו לדעת האדמו"ר את כל הסימנים המבוקשים.
לאחר שקיבל תגובות רבות מגדולי ישראל על ממצאיו, החליט האדמו"ר לצאת למסע לאיטליה, לחופי הים התיכון. הוא הגיע למוזיאון התת-ימי בנאפולי, ושם ראה בין השאר את הדיונון בשיא תפארתו. לאחר לימוד נוסף הוא גמר בדעתו כי הוא הוא החילזון המדובר. הצבע של הדיונון, מקורו בכיס המלא בחומר דמוי דיו שחור, אותו הוא משליך כאשר הוא נמצא בסכנה.
בי' בתמוז תרמ"ח (1888) הצליח האדמו"ר להשיג מספר כיסי דיו של הדיונון בוונציה והביאם לביתו כדי לנסות בהם צביעה באופן מעשי. בראדזין הקים האדמו"ר מעבדה ובאמצעות ידיעותיו בכימיה ניסה לייצר מהדיו השחור חומר צביעה בצבע המבוקש, כשהוא מקפיד להשתמש אך ורק באמצעים שהיו ידועים בימי קדם, כדי לוודא שהצבע שהתקבל הוא אכן זה המקווה. ביום ראשון של חנוכה תרמ"ט (שלהי 1888) הצליח האדמו"ר לראשונה לצבוע פתילים בצבע כחול כהה אליו הגיע. לדעתו, המונח 'תכלת' לא אמור להיות זהה בהכרח למה שנקרא בימינו בשם זה. הביקוש הרב לתכלת שיצר, אילץ את האדמו"ר לנסוע שלוש פעמים נוספות לאיטליה ולהביא משם דיונונים חדשים.
בד בבד עם ההתלהבות הגדולה שיצרה תגליתו של האדמו"ר התעוררה נגדו גם מחלוקת גדולה, והיו לובשי תכלת שממש נרדפו. יחד עם זאת, כמה מגדולי ישראל לבשו את התכלת הזו, לפחות בצנעה. כך לדוגמה נהג המהרש"ם מברזן, מחשובי הפוסקים באותה תקופה, שאף ביקש להיקבר עם התכלת הזו, וכך גם ר' חיים עוזר גרודז'ינסקי, רבה של וילנה וראש מועצת גדולי התורה ערב השואה. עם זאת, היו גדולי ישראל שהתנגדו, כמו הרב יחיאל מיכל אפשטיין, מחבר ספר 'ערוך השולחן'.
מסורת צביעת התכלת המשיכה עד השואה, בה נהרג האדמו"ר מראדזין, נכדו של בעל התכלת. גיסו, ר' אברהם יששכר אנגלרד, שהיה חתנו של האדמו"ר הקודם, הקים את החסידות מחדש. לפני השואה מסר האדמו"ר שנרצח את דרך הצביעה לעשרה מחסידיו, שכולם נרצחו, ועימם אבד בשנית סוד התכלת.
מכתב שכתב סופר החצר של ראדזין, שהיה גם זה שאחראי על הצביעה, כתשובה לבקשתו של הרב יואל הרצוג מפריז עבור בנו הרב יצחק אייזיק (שבהמשך ינהיג את הפרק השני במסע חידוש התכלת), ובו מפורט תהליך ההכנה של הצבע, היווה את הבסיס לחידוש השני של התכלת. באמצעות פרופסור אוטו אלסנר ממכללת שנקר, נעשו ניסויים שבהם פוענח התהליך המופיע במכתב בצורה מאוד לא מדעית. לדוגמה, הטמפרטורה שאליה צריך להגיע בחימום מוגדרת כ"אש גיהנום". "אתה יודע כמה מעלות צלזיוס יש בגיהנום?" שאל בהומור פרופסור אלסנר את הרב בורשטיין.
חילזון לגויים וחילזון ליהודים
הרב יצחק אנגלרד, בנו של האדמו"ר הקודם מראדזין ומי שממונה כיום על הצביעה, מוחה על היחס שזוכה לו לעיתים שיטת ראדזין. כבר בחיי האדמו"ר מחדש התכלת נשאלו כמה וכמה שאלות, שהוא עצמו ענה עליהן בספריו האחרים 'פתיל תכלת' ו'עין התכלת'. נדמה שהשאלה הראשונה היא על עצם זיהוי החילזון בבעל חיים דוגמת דיונון, שאין לו כלל קונכייה. הרב אנגלרד רואה דווקא כאן את גדלותו של האדמו"ר, ואת העובדה שהיה נאמן קודם כל לסימנים מחז"ל ורק בהמשך ניסה להתאים אליהם יצורים קיימים, "כדי להגיד שחילזון התכלת הוא ברל'ה, לא צריך להיות גאון גדול".
הרב דב ליאור: מה שייכת כאן יוהרה? לפי זה לא נפריש היום תרומות ומעשרות כי בחו"ל לא היו מפרישים? בעבר לא ידעו שזה חילזון. אם אדם חושב שבכך שהוא ישים תכלת הוא יקיים מצווה, האם עליו להימנע מכך רק בגלל שהשני לא חושב שזה נכון?!
הרב אנגלרד גם לא מקבל את הטענה השגורה בפי חסידי השיטות האחרות, שאילו האדמו"ר היה חי היום ומכיר את ההצעה החדשה, היה משנה את דעתו. "אנחנו מאמינים בני מאמינים, אצלי צורמת טענה כזו. לומר שאילו בעל התכלת היה חי הוא היה משנה את דעתו זה כמו לומר שאילו משה רבנו היה חי היום היה משנה את דעתו, ואם אסר הוצאת אש מאבנים הוא לא היה אוסר הבערת אש היום, כשזה הרבה יותר קל". לדבריו, יש לו הרבה מה לענות על הטענות נגד שיטת ראדזין, אך בהוראת אביו הוא מעדיף לשתוק, "אני לא חושב שזה ישרת את המטרה, שהיא שכמה שיותר ילכו עם תכלת".
הרב בורשטיין אומר כי אחת הטענות המרכזיות נגד שיטת ראדזין נוגעת לתהליך הצביעה המקובל שם, שבסיומו נוצר צבע כחול כהה שהיה יכול להיווצר מבחינה כימית באמצעות כל חומר מן החי. האדמו"ר הנוכחי ענה על טענה זו ואמר כי אין הדבר משנה, כי התורה הצריכה שהתהליך הזה ייעשה דווקא על ידי החילזון הספציפי הזה.
קושיה זו, יחד עם קושיות נוספות, היא שהכריעה אצל הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג לדחות את שיטת ראדזין. הרב הרצוג, שכרב צעיר עשה עבודת דוקטורט על התכלת בישראל, ניסה בתחילה לזהות את התכלת באמצעות החילזון הימי ארגמון קהה קוצים, שמצבורי קונכיותיו נמצאו באתרים ארכיאולוגיים ולידם מה שזוהה כמתקני צביעה עתיקים. אולם היו לו קושיות שהפריעו לו. אחת הקושיות היא שעל חילזון התכלת נאמר בחז"ל ש"גופו דומה לים", ואילו קונכייתו של הארגמון היא בצבע בז' בהיר. קושיה נוספת נוגעת לסימן נוסף שמזכירים חז"ל והוא שהחילזון הזה עולה אחת לשבעים שנה. גם אם הסימן הזה הוא לאו דווקא, טען הרב הרצוג, אלא בא לומר שמדובר בבעל חיים נדיר - הרי שהארגמון אינו נדיר כל כך. בלית ברירה טוען הרב הרצוג כי היו שני חלזונות לצביעה, האחד ארגמון - לצורך הגויים, ואחר לצורך תכלת של מצווה ליהודים.
הרב הרצוג מחפש חילזון אחר והוא מוצא את הסגולית, שצבעה הוא באמת סגול הדומה לים, והיא גם הרבה יותר נדירה. חילזון קטן זה גם כן משתמש בצבע שהוא יורק, כשאצלו זהו אמצעי טשטוש לטרף שלו. אולם הרב הרצוג לא ידע האם הצבע הזה יכול לשמש לצביעה. מעבר לכך, אומר הרב בורשטיין, ישנה שאלה במציאות והיא שלא ידוע לנו על שימוש עתיק במין זה לצורכי צביעה.
פרופסור אלסנר, שגויס בשעתו לבדיקת התכלת של ראדזין, החל לחקור את הנושא והגיע למסקנה שהתכלת היא אכן הארגמון. ד"ר ישראל זיידרמן, ביו-כימאי שנמנה על ראשוני החוקרים שאימצו את התכלת של הארגמון ועומד בראש הניהול המדעי של 'קרן התכלת', אומר כי תפקידו של החומר המופק מהבלוטה (שהוא, אגב, נטול צבע במקור) לא ידוע לגמרי, אך ההשערה היא כי הוא עוזר בפירוק חלבונים מיותרים.
הדרכה של בישול איטלקי
ד"ר זיידרמן הגיע לתכלת די במקרה. הוא התבקש לנסח בעברית את עבודת הדוקטורט של הרב הרצוג, להוסיף חידושים בתחום ולכתוב את הערך 'חילזון' באנציקלופדיה התלמודית. העובדה שאת התואר הראשון עשה בפיזיולוגיה של בעלי חיים ואת התארים השני והשלישי עשה בביו-כימיה כשהוא עובד במכון הסיבים, יצרה חיבור מאוד טבעי שלו לתחום. "התחלתי ללמוד את שלושת היצורים שמזכיר הרב הרצוג: דיונון הרוקחים של ראדזין, הארגמון קהה הקוצים והסגולית, מבחינת הפקת הצבע והכימיה של הצבעים, והגעתי למסקנה הראשונית שהגיע אליה הרב הרצוג, שמדובר בארגמון".
למעשה, אפשר לומר כי הארגמון הוא בעצם זיהוי של הרב הרצוג, אלא שהיה צורך למצוא תירוץ לקושיותיו של הרב, וזיידרמן הציע תירוץ. לדבריו, הקונכייה שנשלחה לרב הרצוג ממוזיאון הטבע בפריז היתה נקייה, ולכן לא נראתה דומה לים. אולם זיידרמן אירגן משלחת צלילה שמצאה את הארגמונים הללו. מסתבר שבמקום חיותו של הארגמון יש על הקונכייה צמידה ביולוגית, כלומר אצות ובעלי חיים זעירים נוספים שעושים אותו דומה מאוד לקרקעית הים. "בפועל, כדי למצוא את החילזון צריך למצוא סלע זז, וזהו בעצם הארגמון הדומה לים. זו הכוונה של הגמרא בסימן אותו היא נותנת". גם את הקושיה השנייה הנוגעת לנדירותו של החילזון פותר זיידרמן באמצעות התייחסותו של הרמב"ם לעניין.
מי שהשתכנע כי הארגמון הוא החילזון המבוקש הוא הרב אליהו טבגר, שעשה ניסויים והצליח לצבוע צמר, ובשנת תשמ"ט (1989) היה לאדם הראשון שלבש ציציות עם תכלת מארגמון קהה קוצים. יחד עם חברים נוספים הוקמה עמותת 'פתיל תכלת', שלה מפעל במישור אדומים והיא עוסקת בייצור ושיווק פתילי תכלת מארגמון.
יואל גוברמן מעמותת 'פתיל תכלת' אומר כי מסיבות של חוקי שמירת הטבע, החלזונות (המצויים גם בארץ) מגיעים בעיקר מקרואטיה, אך גם ממדינות נוספות בים התיכון. אצל המקומיים הם משמשים לאכילה, בעוד שאנשי העמותה מפקחים על הפרדת בלוטות הצבע ושליחתן לארץ. הרב בורשטיין מספר כי את הדרך להפרדת הבלוטה מהחילזון לצורך הניסויים שערך הוא למד מספר בישול איטלקי, שמדריך את עקרת הבית כיצד להימנע ממצב בו מרק השבלולים שלה יקבל צבע סגול. הרב בורשטיין השתמש במתכון למטרה הפוכה, כמובן.
ד"ר ישראל זיידרמן: מסתבר שבמקום חיותו של הארגמון יש על הקונכייה צמידה ביולוגית, כלומר אצות ובעלי חיים זעירים נוספים שעושים אותו דומה מאוד לקרקעית הים. בפועל, כדי למצוא את החילזון צריך למצוא סלע זז, וזהו בעצם הארגמון הדומה לים. זו הכוונה של הגמרא בסימן אותו היא נותנת
בשבוע שעבר פורסם בעיתון זה (על פי אתר האינטרנט של העמותה) כי מחיר ערכת פתילים הוא 250 שקלים, אולם גוברמן אומר כי במפעל עצמו ניתן להשיג גם פתילים בעלות של שמונים שקלים בלבד. לדבריו, המפעל מוכר כאלף ערכות של פתילים מדי חודש. הרב אנגלרד איננו מוכן לומר כמה ערכות של תכלת ראדזין נמכרות אצלם, אך הוא אומר שהמספר הוא הרבה יותר מאלף. גם המחיר שם הוא נמוך יותר, ונע בין חמישים לשישים שקלים. את הדיונונים גם אין מניעה חוקית לאסוף בארץ.
זיידרמן החל לכתת רגליו בין רבנים. הוא היה אצל רבים מגדולי הדור, כשאחד הגדולים שבהם היה הרב שלמה זלמן אוירבך. הרב אוירבך הפגין תמיכה במחקריו של זיידרמן ואף כתב לו מכתב עידוד, אולם סירב להביע עמדה חד משמעית בעניין. "תראה", הוא אמר לזיידרמן, "בילדותי כשבא מישהו עם התכלת של ראדזין למקווה - זרקו אותו משם. יצא שם רע לתכלת. אם אני אאמץ את התכלת יאמרו שאני ראדזין שני". הרב אוירבך אמר שאם זיידרמן יביא גדול אחר, הוא מוכן לחתום שני. גישה זו מתאמתת גם מדבריו של הרב בורשטיין שאומר כי הרב אוירבך, שכבר חווה על בשרו רדיפות בעקבות פסיקה נועזת, אמר לו כי הוא כבר לא צעיר, והפנה אותו לפסיקה בעניין אצל חתנו הרב זלמן נחמיה גולדברג, שאכן הולך עם תכלת. גם לרב בורשטיין עצמו סירב הרב אוירבך לפסוק, ואמר לו: "אתה המומחה בעניין". הרב בורשטיין, אז אברך צעיר, סירב לקחת על כתפיו את הפסיקה בעניין, והוא הולך עד היום ללא תכלת.
תכלת לכבוד החתונה
כיום דומה שלבישת התכלת חדלה להיות תופעה יוצאת דופן. רבנים רבים ובעקבותיהם קהילות שלמות הולכים עם תכלת. חלקם הגדול מהציבור הדתי לאומי, אך ישנם גם לא מעט חרדים, חלקם בגלוי ואחרים בצנעה. בין אלו אפשר להזכיר את הרב זלמן נחמיה גולדברג, הרב עמרם אופמן מורה צדק בעדה החרדית, הרב מאיר מאזוז (שהולך עם תכלת בשבתות), בני משפחת זילברמן מהרובע היהודי ואחרים.
הרב צפניה דרורי, רבה של קריית שמונה וראש ישיבת ההסדר, התומך ביוזמה החדשה של קרן התכלת, מספר כי בישיבתו רבים הולכים עם תכלת, ובעיקר מקפידים על כך בטלית שהם קונים לכבוד החתונה. לדבריו, מה ששיכנע אותו היה סיבות ההתנגדות של גדולי הדור בזמנו של האדמו"ר מראדזין, שכיום כבר אינן קיימות. הרב דרורי מזכיר את דבריו של הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, רבה של בריסק ובעל 'בית הלוי', שכתב לאדמו"ר מראדזין שמכיוון שהחילזון היה ידוע כל השנים, העובדה שאבותינו לא השתמשו בו מוכיחה כי הם סברו שזו אינה התכלת האמיתית. אולם כיום, מסביר הרב דרורי, ידוע מספרי ההיסטוריה כי התכלת נעלמה כאשר השלטון הביזנטי הוציא הוראה שאוסרת על אנשים שאינם פקידי השלטון לצוד את התכלת, שהרי בזמנם בגדים צבועים נחשבו סמל סטטוס. ד"ר זיידרמן מוסיף כי הביטול הסופי של התכלת התרחש בזמן הכיבוש המוסלמי (בימי הגאונים), כאשר המוסלמים הרסו את מצבעות התכלת.
הרב רא"ם הכהן, ראש ישיבת עתניאל שצורף למועצה הציבורית של קרן התכלת (כמו גם הרב דרורי, הרב בורשטיין ועוד רבים אחרים), אומר כי אנו רואים שבחוף הים בנחלת שבט זבולון היו מפעלים שלמים של החילזון הזה. לדבריו, נכון שלא הכל מסתדר עם המדרשים, "אבל זו תפיסה לא אמיתית לסדר את כל המדרשים, כי חלקם בא בכלל ללמד עניינים רוחניים, ולאו דווקא לתת סימני שדה לזיהוי".
הרב רא"ם מציין כי כיום גם גדולי הדור הולכים עם התכלת, והוא מזכיר את הרב דב ליאור והרב גולדברג. לדבריו, בכל הטענות מדוע לא ללכת עם תכלת אין רבב של טענה. "מדובר בזיהוי כמעט ודאי, ולדעתי ודאי ממש. מדובר במצווה דאורייתא ואם הלכת עם משהו אחר לא עברת על איסור. אנשים מחפשים סגולות, והנה יש לנו סגולה מהתורה ממש, שהציצית מסוגלת להציל את האדם מ'ולא תתורו אחרי לבבכם ואחרי עיניכם'".
הפוסק המרכזי בציבור הדתי לאומי שסמך את ידיו על התכלת, הוא הרב דב ליאור. לדבריו, הארגמון מוזכר בספרות העמים כמשמש להכנת צבע וגם נמצאו ממצאים שלו ליד צור, וכמו כן הוא עונה על הסימנים המוזכרים בחז"ל. תנאי שמתקיים בחילזון (אך לא בתכלת של ראדזין) הוא עמידותו של הצבע, שאינו יורד בכביסה. הרב ליאור אומר כי השימוש בסימנים לזיהוי החילזון איננו בעייתי, שהרי התורה סמכה את דבריה על סימנים, כך הדבר בהשבת אבידה וכך הוא גם בזיהוי גט אישה, כך שסימנים מובהקים משמשים גם כדי להתיר אישה לבעלה. לדעת הרב ליאור סימני החילזון הם סימנים מובהקים.
טענה שהועלתה נגד התכלת היא שבלבישת התכלת ישנה יוהרה, שהרי בדורות קודמים לא לבשו את התכלת. "מה שייכת כאן יוהרה?" אומר הרב ליאור, "לפי זה לא נפריש היום תרומות ומעשרות כי בחו"ל לא היו מפרישים? בעבר לא ידעו שזה חילזון. אם אדם חושב שבכך שהוא ישים תכלת הוא יקיים מצווה, האם עליו להימנע מכך רק בגלל שהשני לא חושב שזה נכון?!" הרב ליאור מציין גם כי לדברי הרב מקוטנא אחד הסימנים של הגאולה הוא גילוי התכלת.
הרב יעקב אריאל אינו מעוניין להתערב בנושא התכלת. "ישנה סבירות גבוהה שהארגמון הוא התכלת, אך ישנן קושיות על כך והנושא לא חלק. אפשר לומר על זה שלכל היותר זה לא מועיל ולא מזיק, כי בוודאי שאין בעיה לשים תכלת גם אם זו לא התכלת האמיתית". לדברי הרב בורשטיין, גם הפוסקים שאינם תומכים בתכלת, לא סבורים שיש בעיה הלכתית בהטלתה בבגד.
מלבד חוסר הוודאות בזיהוי, שקיים אצל רבים מהרבנים שלא תומכים, ישנה גישה שמייצגה הוא הרב מרדכי אליהו זצ"ל, שסבר על פי כתבי האר"י שהתכלת תתחדש רק עם ביאת המשיח. תומכי התכלת טוענים, כאמור, שאדרבה, גילוי התכלת הוא מסימני הגאולה.
ציציות לשמונה ילדים
ד"ר זיידרמן משבח את אנשי 'פתיל תכלת' ואומר כי הם "הכניסו את התכלת לכיוון מעשי". ד"ר זיידרמן הקים כבר בתחילת שנות השמונים את 'קרן התכלת' שמטרתה היתה לקדם את המחקר בנושא. זיידרמן הוא חוקר ולא גייס כספים ולכן, כנראה, הפרויקט לא התרומם. לאחרונה החליטו בניו של זיידרמן לסייע לאביהם בעניין והקימו את הקרן מחדש. הבן חנן, המופקד על תחום החוץ באגודה, אומר כי המטרה היא להוריד את המחיר ובמקביל להשקיע בצד החינוכי וביחסי ציבור. "המחיר מהווה פקטור בולם. תאר לך משפחה בת שמונה ילדים - כמה ציציות צריך לקנות לכולם?"
התוכנית היא שלאחר שיתקבל מימון מאחת הקרנות הגדולות העוסקות במסורת יהודית, אפשר יהיה להתחיל במחקר בן שלוש שנים שיתבצע במכון לחקר ימים ואגמים באילת. מטרת המחקר תהיה לבדוק את דרכי גידולו של הארגמון ואת האפשרויות לגידולו בשבי, בצורה של חקלאות ימית באמבטיות גדולות.
חנן זיידרמן סבור כי הפעלת עקומת היצע וביקוש תעבוד והתכלת מהארגמונים תהפוך להיות 'החוט שמקשר את העם היהודי' - כדברי הכותרת שניתנה למיזם.
הרב אהרון אדלר: אני חושב שהסיפור של התכלת הוא הסיפור של כל עם ישראל, לא פחות ממה שהיה במדבר. ישנן קהילות נידחות ומרוחקות בחו"ל הרחוקות מהמרכז בארץ. התכלת תחזיר להם את הקשר לעם ישראל
אולם נראה כי הגידול בשבי אינו מספיק. הרב יעקב אריאל סבור כי הורדת המחיר איננה חזות הכל, "גם אם המחיר ירד, עדיין צריך פסיקה נרחבת של רבנים שיכריעו כי הארגמון הוא התכלת האמיתית".
הרב דב ליאור, שאמנם אינו שותף למועצה הציבורית ואינו בקי בפרטים אך תומך ביוזמה, אומר כי יש לוודא שאיכות הצבע לא יורדת בגידול בשבי. לדברי הרב ליאור, "תמיד תכלת עלתה ביוקר, שהרי צריך לסחוט את החומר מהרבה חלזונות". לכן לדעתו פירסום חשיבות המצווה יקדם את העניין מאוד.
בעמותת 'פתיל תכלת' אומרים כי הם בדקו את האפשרות לגדל ארגמונים בארץ, וכיום זול יותר לייבאם מחו"ל. יואל גוברמן מהעמותה סבור שגם אם המחיר ירד, לא בהכרח כולם ילבשו תכלת. "אנחנו בתהליך של השתכנעות, וכמו כל דבר אנחנו מאמינים בתהליכים. עם ישראל לא משנה את מנהגו בהינף יד".
ד"ר משה רענן ממכללת הרצוג עשה את עבודת הדוקטורט שלו על החילזון שחריר הנחלים. פעם פנה אליו מישהו, כאדם שחקר גידול חלזונות, כדי שיבדוק היתכנות גידול של ארגמונים בתנאי שבי. בעקבות הבדיקה הוא חיבר מאמר ארוך שפורסם בכתב העת 'על אתר', שבו הוא מצביע על בעייתיות רבה בגידול הארגמון. בין הבעיות שהוא מצביע עליהן נמצאת העובדה שהארגמונים הם שוכני קרקעית, מה שמאפשר ניצול של החלק התחתי של האמבטיה בלבד, ולא של כל גוף המים כמו בגידול דגים. בנוסף, הארגמונים הם טורפים ועלות האכלתם אינה זולה. אצל הארגמונים ישנה לעתים גם בעיה של קניבליזם שיש להתגבר עליו. ובכלל, נראה שייבוא הוא זול יותר כיום.
לדבריו, לחוקר גם אין בעיה להסכים לקחת כסף עבור המחקר, למרות שלא מובטח שבסוף התהליך הוא ימצא משהו. רענן מוסיף כי חלק מאנשי המכון באילת הם בעלי עוינות בסיסית כלפי הרעיון המשיחי לדעתם של גילוי התכלת, עוינות שנתקל בה בעצמו כשבא לשם בעבר להעביר הרצאה בנושא.
יחד עם זאת, גם רענן סבור שיש מקום להקים מפעל כזה בשני מקרים. מקרה אחד הוא למניעת סכנת היכחדות של המין, במקרה שנוצרת סכנה כזו (כמו שהציע פעם ד"ר זיידרמן). מקרה נוסף הוא כאשר המטרה היא יצירת מפעל תיירותי וחינוכי, שאז ישנה כדאיות לעניין. אולם גם רענן מודע לאפשרות לפיה הביקוש לתכלת יגבר מאוד ומחירה ירקיע שחקים. את מאמרו הוא מסכם במילים אלו: "המטרה העיקרית בתיאור הקשיים איננה לרפות ידיים - אלא להפך, היא נועדה לעודד את המתעניינים לפנות לכיוונים מעשיים, תוך שיתוף פעולה החיוני להצלחת המחקר בין כל העוסקים במלאכה - הן מהכיוון המדעי והן מהכיוון הכלכלי".
הרב אהרן אדלר המשמש כרב בית הכנסת 'אוהל נחמה' בירושלים, מרבה להרצות בקרב קהילות יהודיות בצפון אמריקה. כמי שאחראי ב'קרן התכלת' על יהדות חו"ל, הוא אומר שחלק גדול מציבור לובשי הציצית שם כלל לא שמע על התכלת.
הרב סולובייצ'יק סבר כי לא ניתן לחדש דברים כמו התכלת על סמך חקירות מדעיות. חתנו ותלמידו הרב אהרון ליכטנשטיין, ראש ישיבת הר עציון, הולך בעקבותיו ואינו מטיל תכלת בציציותיו. אולם תלמיד גדול אחר של הרב סולובייצ'יק, הרב צבי שכטר, ראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן, הנחשב לדמות הבכירה בציבור הדתי לאומי בארה"ב וכאחד משני הפוסקים הראשיים של ה-OU, דווקא הולך עם תכלת.
הרב אדלר אומר כי מה שקושר אותו למיזם החדש הוא החינוך. "היום יש געגועים למקדש. לפני מאה שנה היה חלום של מדינה יהודית והגשמנו אותו, אחר כך חלמנו על ירושלים משוחררת והגשמנו זאת. אנחנו בעצם מטפסים על הר של חלומות, כשכל פעם חושבים על החלום הבא".
הרב אדלר מציין שבשעת מסע המחנות בסוף פרשת במדבר כל הכלים כוסו למעלה במכסה עור תחש, ורק אצל ארון הברית הכיסוי העליון היה בגד תכלת. "הרב סולובייצ'יק אמר על זה שכך כל יהודי באשר הוא היה יכול לדעת בוודאות היכן הארון שבתוכו התורה. אני חושב שהסיפור של התכלת הוא הסיפור של כל עם ישראל, לא פחות ממה שהיה במדבר. ישנן קהילות נידחות ומרוחקות בחו"ל הרחוקות מהמרכז בארץ. התכלת תחזיר להם את הקשר לעם ישראל".
והנה רמז מעניין לסיום: חוקרים הולנדים מצאו לפני כעשרי שנה כי אורכי הגל המוחזרים ממולקולה של צבע התכלת של הארגמון הוא 613 ננומטר. כנראה שגם על זה אמרה התורה בפרשת ציצית: "וזכרתם את כל מצוות השם ועשיתם אותם".