איוב פרק ט | טעמו וראו | הרב בועז שלום
כעמוד ברזל התחזק הנדכא הזה להעמיד דעתו, כי ההנהגה האישיית אשר תשפך בוז על נדיבים ולמסת נקיים תלעג לא עיני ה' עליה כסאו נקי מעלילות כאלה כי מאתו לא יצא עול, רק שלוחי המערכה אשר הארץ נתנה בידם, ידם היתה במעל הזה, ומענהו הזאת נחלק לשלשה חלקים:
ישיב על המופת אשר הניח בלדד בראש מענהו, להוכיח השגחת ה' מצד המשפט הכללי, כי יהיה זה עול או 'חסרון יכולת' בחק היכול והצדיק [ר"ל בהנהגת ה'] אשר מסר ההנהגה אל משרתים רשעים, והאל ראוי שלא ימצא לו עול ושיהיה לו יכולת המוחלט כמ"ש האל יעות משפט,
ע"ז השיבו תשובה פילוסופיית כבר השקיף עליה המורה (פי"ב מח"ג) על ענין קרוב לזה, בשהתוכח נגד האומרים שהרעות אשר בעולם הם יותר מהטובות,
והשיב [הרמב"ם] שזה בא להם מצד שלא יבחנו את המציאות רק באיש אחד לבדו, ויחשוב כל סכל כי המציאות כולו היה אך בעבורו וכאילו אין שם מציאות זולתו כלל, וכשיגיעהו עניניו בחילוף מה שירצה [שלא כפי שרצה וציפה] יגזר [ויחליט] שהמציאות כולו רע,
ואילו בחן האדם את המציאות וציירו וידע מעוט חלקו ממנו, התבאר לו האמת [ונגלה] כי זה השגעון הארוך אשר ישתגעו בו בני אדם ברוב רעות העולם, אינם אומרים שהוא בחק המלאכים ולא בחק הגלגלים והכוכבים ולא בחק היסודות ומה שהורכב מהם כצמחים ובע"ח [ר"ל כ"כ הרבה ברואים בעולם שאין הרעה חלה עליהם אלא], רק בקצת אישי בני אדם, וצריך שהאדם לא יטעה לחשב שהמציאות היה בעבורו לבד, רק היה מפני רצון הבורא, אשר מין האדם הוא הקטן שבו בערך אל המציאות העליון וכו',
ושם באר כי הרע אשר יקרה אל האדם מצד טבע ההויה והפסד, ר"ל מאשר הוא בעל חומר, כי מפני זה יקרה לבני אדם מומים גדולים וכו' או שמתחדשים משינוים שיארעו ביסודות מאויר הנפסד או הברקים העצומים או שקיעת מקומות,
וכבר חייבה החכמה האלהית שלא תהיה הויה כי אם בהפסד ולולא זה ההפסד האישיי לא תהיה נמשכת ההויה המיניית, ומי שירצה להיות בעל בשר ועצמות ולא ישיגהו דבר ממשיגי החומר – ירצה לקבץ בין שני ההפכים, שאם לא יקבל מעשה הפסד החומר לא נתהוה והיה הנמצא ממנו איש לא אישי מין,
ואמת הדבר שאמר גאלינוס לא תיחל נפשך בשקר שיהיה אפשר שיהיה מדם הנדה ושכבת זרע בע"ח שלא ימות ולא יכאב או תדיר התנועה או בהיר כשמש,
וכלל הוא שכל מה שאפשר שיתהוה מאיזה חומר שיהיה, יתהוה על השלימות שאפשר לו להתהוות מן החומר ההוא המיני, וישיג אישי המין מן החסרון כפי חסרון חומר האיש ההוא, ותכלית מה שיתהוה מן הדם והזרע והשלם שיהיה מהם הוא מין האדם וא"א מבלי רע שימצא לו,
ובכ"ז הרעות הם מועטים בערך אל הכלל והמין כולו, והנה איוב השתמש בהקדמה זו בענין יותר כולל ובהשקפה על המציאות בכלל,
והוא כי כבר נתברר לחוקרים האחרונים שגם הכוכבים נכנסים בסוג ההויה וההפסד ואינם מגשם חמישי כדעת הקדמונים, רק הם מורכבים כגשם הארץ שלנו, ולכן יגיע גם להם ההפסד באחרית, והוא מבואר מדברי הנביאים כי השמים כעשן נמלחו והארץ כבגד תבלה,
עוד התבאר כי השמש מלְכַּת השמים עם המון כוכבים הסובבים אותה הם כאין וכאפס נגד המון שמשות רבים אלפים ורבבות המפוזרים במרחק אשר לא ישוער ואשר לא נשיגם רק כניצוצות דקות מתנוססים בנתיב החלב, והם עולמות אין מספר אשר גם המה מורכבים ומוכנים ג"כ אל הכליון וההפסד,
עד שלפ"ז נוכל לומר שגם אם יבא עת שהשמש והירח וכל המון כוכבים יכלו ויפסדו עם כל יושביהם, לא יהיה זה עול ורע החלטי מצד הבורא המציאות הכללי, כי אחרי שרצה בחכמתו לברוא עולם ההויה וההפסד הכולל בתוכו המון עולמות אין מספר אשר השמש עם צבאיו הם כמר מדלי נגדם, אם השמש והכוכבים ישיגם ההפסד הלא זה מוכרח מצד טבע ההוי' וההפסד הכולל, מצד חומר העולם הגשמי בכלל אשר העולם הגלגלים נכלל תחתיו, ואין זה רע בערך המציאות הכללי אשר השמש רק כערך איש אחד נגד כלל המין לנגדם,
ואף כי אם לא יתפשט ההפסד על חלק גדול מן המציאות כמו השמש וכוכביה רק על כדור אחד כמו למשל אם יושג הכליון רק לכדור הארץ לבדו, שאין זה רע לערך כלל המציאות שהארץ כטפה מן הים נגדם
וק"ו אם גם בכדור הארץ לא יגיע הכליון רק לקצתו, כמו שישקע הר גדול מפני הרעש וימותו כמה רבבות מבני אדם, שזה אינו רע לערך המציאות בכלל,
כי כן חוייב מטבע ההויה וההפסד, וא"א שיתהוה כדור הארץ על הענין אשר התהוה מורכב מד' יסודות שלא ישיגהו לפעמים השקיעות והרעשים מצד האדים האישיים או החלקים המימיים או הרוחות הסגורים בתוכו אשר הם לצורך הוייתו וקיומו,
והרע הנסבב מזה לפעמים הוא כאין נגד הטוב הכללי, כי מציאות הכדור נמנע מבלעדי טבע הזאת (אם לא שלא יהיה כדור ארצי רק רוחני או מגשם חמישי), וכ"ש שלא ישוער זה לרעה כלל הרע המשיג לאיש אחד מאישי בני אדם, כמו הרעות אשר הגיעו אל איוב מצד טבע ההפסד הכולל,
ועפ"ז יאמר הפילוסוף כי הוא אינו מתלונן כלל על המשפט הראשי, כי לפי דעתו במשפט הראשי לא יצא עול מאת הממציא המציאות הכללי, אחרי כי המציאות בכלל טוב הוא ורצה בו חכמתו וטובו לא נוכל ליחס אליו עול אם ימשך בהכרח רע והפסד לאיש אחד מן המין, או למין אחד אשר הוא כאיש אחד בערך אל הסוג וכ"ש בערך המציאות הכללי, יען כי הרע מוכרח מצד סדר המציאות הכללי אשר לא יתהוה זולת זה, ובזה משיב טענת בלדד במ"ש האל יעות משפט, כי המשפט הראשי כולו טוב וחסד אין בו עול
אבל אם נאמר שהמשפט האישי נמשך מאת ההשגחה אז לא תנוח דעתנו בזה, כי אז נשאל מדוע לא ישגיח למנוע הרע מן הנקי?
ומזה מכריח כי מסר את ההשגחה האישיית אל הטבע הכולל
ובכ"ז אין עול לפניו על הרע הבא על איש אחד שלא במשפט, כי ה' לא ישקיף רק על כלל המציאות שיהיה על צד היותר טוב שאפשר, והרע המגיע לאישים פרטיים בטל נגד הטוב הכללי הנשמר בכלל המציאות (סי' ט' ב-י"ג):
החלק – השני,
בו מתוכח עם שטת בלדד אשר חידש שיבואו יסורים על הצדיק ע"ד התמורה, שע"י הרע שישיג עתה ישיג טוב בעתיד, ובאשר לא פורש בדברי בלדד באיזה אופן תהיה התמורה הזאת, חקר עליה איוב על כל צדדיה,
כי התמורה הזאת תצויר באחד מחמשה פנים, והוא כי שישיג טוב בעתיד תמורת הרע ההוה, לא ימלט משני אופנים,
א] שיהיה יחוס הטוב העתיד אל הרע ההוה יחוס עצמי,
ב] שיהיה יחוסם זל"ז רק יחוס מקרי,
וכל אחד יצוייר בשני פנים,
א] 1) כי היחוס העצמי יצוייר שיהיה בדרך הטבע, שנאמר כמו שכל בע"ח וכל ענינים הטבעים לא ישיגו את שלימותם רק ע"י יגיעה ועמל וצער, כן לא ישיג השלם את הטוב רק ע"י יסורים, וזה האופן הא',
2) או יהיה יחוס הזה מצד החליפין, והוא ע"י רצון ה' בלבד, שתחת הצער ישקול לו במאזני צדקו טוב ועונג חליפתו, וזה האופן השני,
ב] וכן יחוס המקרי יהיה בשני פנים,
1) א' שיגיע אליו הטוב בסבת הרע ע"י תפלה ורחמים, שע"י היסורים יעתר אל ה' וירצהו וישיב לאנוש צדקתו, וזה האופן הג',
2) או שיהיה זה ע"ד הנסיון, שע"י שיעמוד בנסיון ולא יתלונן על היסורים יגמלהו טוב וחסד, וזה האופן הד',
3) ועוד יצויר שהתמורה הזאת היא רק שמירת ההיזק בלבד, והוא שעת יראה ה' שהצדיק מוכן בטבעו שיחטא בעתיד יקדים להביא עליו יסורים שעי"כ יכנע לבבו ולא ימעדו אשוריו ואז ישוב ה' לשוש עליו לטוב, וזה האופן החמישי,
ועל כן יצא המפלסף הזה להשיב על כל הצדדים שיש לחשוב בזה,
שעל האופן הא' שיהיה התמורה הזאת מצד הטבע,
ישיב לאמר שאין שום התקשרות טבעי ליסורים אלה עם הטוב שיסובב על ידם, שהבע"ח עת יעמול להשיג טרפו, יגיע לו מציאות הטרף או העונג תמורת העמל דרך סבה ומסובב, כי בעמלו יביא לחמו,
אבל איך יושג הטוב העתיד ע"י היסורים אשר אין שום קשר טבעי ביניהם? (שם פסוק כ"ה כ"ו),
על האופן השני שיהיה זה בדרך חליפין, שה' ישקול לו טוב לפי משקל הצער אשר היה לו,
ע"ז מצא סתירה בדבריו, שא"כ איך יצוהו לחזק את לבבו ולקבל היסורים בשמחה, שזה סותר מ"ש שהצער שקול עם העונג שאחריו במאזנים ישאו יחד,
וא"כ אם יתחזק ויפיג מלבו צערו ועמלו הלא כן יארכו ימי עניו עד יסבול כמות הצער והעוצב הנחרץ עליו בשיעור מצומצם, וטוב לו יותר שירבה צערו עתה שבזה יקצר זמן משך היסורים (שם פ' כ"ז כ"ח)
על האופן השלישי שיגיע לו טוב תמורת הרע ע"י תפלה ורחמים,
האריך להתוכח שאיך יקובל זה אל הדעת שהאיש הנגוע בלא משפט, אשר יוכל להצטדק נגד מכהו מצד הדין והמשפט כי לא חמס עשה, איך נאמר לו שלא יבקש משפט רק יתחנן ויבקש חסד, ושלא יטעון להצטדק מצד כשרון מעשיו, רק יתחנן כאילו הרשיע ומבקש סליחה, ואם לא אל צדקתו יפנה השופט איך יפנה אל תפלתו ותחנוניו?
בשגם כי המתפלסף לא יאבה לשמוע שה' יקבל תפלתו, באמרו שא"כ יהיה שינוי בחק האל שישתנה מ'לא רוצה' ל'רוצה' ולא אדם הוא להנחם, וז"ש אם קראתי ויענני לא אאמין כי יאזין קולי (שם י"ג-כ"ב),
נגד האופן הרביעי שתמורה זאת יהי' ע"ד הנסיון, ע"ז יטעון לאמר שלפעמים ימות המנוסה מתוך היסורים, ואיה איפה שכרו והגאולה והתמורה הבא בעבור סבלו ועמדו בנסיונו ? (פ' כ"ג).
נגד האופן החמישי כי יהיו היסורין כדי לשמרו שלא יחטא בעתיד, טוען לאמר, איך יהיה זה מן היושר האלהי ליסרו טרם חטאו פן יחטא בעתיד, והוא עדן לא חטא, מדוע יוכה לפני החטא ? אם יחטא אז יקבל ענשו לא קודם ? (שם כ"ט-ל"ב):
החלק – השלישי,
בו יערוך מערכה חדשה נגד דעת שני ריעיו, אשר החזיקו במעוזם שה' יודע כל הענינים הפרטים וגם עניני האדם הבחירים, ובכ"ז האדם חפשי במעשיו ואין הידיעה הקדומה מכרחת את פעולת האדם,
וישאל ע"ז שאלת הידיעה והבחירה, שהם דברים סותרים,
ואחר שא"א ליחס להשי"ת הסכלות, ובע"כ יודע כל הדברים העתידים א"כ אין האדם חפשי במעשיו, כי מעשיו מוגבלים מצד המערכת בין לטוב בין לרע, וה' יודע בידיעה קדומה כל מה שהיא מחוייב לעשות,
ועפ"ז ישוב להתרעם, למה יביא עליו יסורים ע"י מעשיו, אחר שהוא מוכרח במעשיו ואינו יכול לעשות רעה או טובה רק כפי שהוגבלו מצעדיו ועלילותיו מראשית קדומים,
גם הוסיף לשאול שאלת הפילוסופים אשר שאלו על דעת האומרים שה' יודע כל ענינים הפרטיים המשתנים, שהלא הפרטים לא יושגו רק בכח היולאני כמו החוש והדמיון, וה' אין לו כח היולאני, וא"כ א"א שידע הדברים הפרטים,
וזאת שנית שהפרטים הם זמנים, ר"ל שמציאותם הוא בזמן, וה' א"א שישיג הדברים הזמנים אחר שלא יתואר לא בתנועה ולא במנוחה, כמ"ש העיני בשר לך הכימי אנוש ימיך,
ובזה נכללו כל יתר השאלות ששאל הפילוסוף, שא"כ מוכרח שישלם הנכבד בפחות כי הידיעה הוא שלימות להיודע, ושלא יהי' ה' אחד אחר שהיודע מתעצם בהידוע ואיך יתעצם האחד במושגים רבים שונים,
וכן שהלא הפרטים אין להם תכלית והידיעה הוא ענין מקיף וכולל, וכ"ז נכלל ממילא בשתי שאלות הראשונות הראשיות,
ומכל זה הכריח שהאדם מוכרח במעשיו,
ולפ"ז יפלו כל השאלות האלה כי השי"ת יודע כל אלה הפרטים מצד ענינם הכולל, שכבר ידע מראשית קדומים שכל אלה הפעולות והפרטיים מוכרחים ומתחייבים ע"י הנהגה הכוללת
ולא ישיג דברים האלה בכח היולאני כי הוא יודע הסדור המושכל אשר לאלו הדברים מצד שהם מסודרים ומוגבלים מראשית קדומים
וכן לא ידע אותם מזה הצד שהם מתחדשים בזמן כי מזה הצד שהם מסודרים הם מחויבים כן מראשית קדומים, וכן לא נאמר שישתלם ע"י ידיעת אותם הדברים כי בהפך, ידיעתו אותם הוא מחייב מציאותם!
וכן לא יקשה מצד שהידיעות האלה מתרבות ואין להם תכלית, כי מצד הסדור המושכל אשר יחייב אותם יש להם תכלית והם מתאחדים,
וכ"ז יחייב שלא נמצא במציאות ענינים אפשריים תלוים בבחירת האדם, שא"כ ישובו כל השאלות הנ"ל למקומם, רק כל מעשי האדם חרוצים וקצובים מראשית קדומים והשי"ת יודע הכל בידיעה אחת נצחיית כוללת בלתי משתנה ולא מתחלפת ולא מתרבה ולא מתחדשת,
לא מצד רבוי הנמצאים ולא מצד המקרים הנתלים לפי דמיוננו בזמן או בבחירה, כי הוא יודע הכל ע"י השגת עצמותו שבו תלוי קשר כל הסבות וכל תולדותיהם עד אחרית ההשתלשלות, זה תורף טענתו ותשובתו בכל קאפיטל י',
עפ"ז מצא מקום להתלונן שאחר שהאפשריות והבחירה איננה ביד האדם ואם הוא צדיק או רשע לא תיוחס זאת אליו רק אל הסבות העליונות הנצחיות אשר בם תלוים מעשיו ופעולותיו,
א"כ איך יוכיח בתוכחות את איש עלי עון אשר היה מוכרח לעשותו?
ואם נאמר שלא באו עליו היסורים בדרך עונש רק בדרך הכליון להעביר הרע מן העולם, כמו שממיתים ומבערים נחש שרף ועקרב הגם שגם הם אין מזיקים בבחירתם רק לפי טבעם,
ע"ז ישאל הלא כבר ידע ה' בעת נולד זה האיש שהוא עתיד לחטוא ולהרשיע ולמה ברא אותו ויעשה עמו חיים וחסד הלא היה טוב שלא נברא ?
ואם בכל ידיעתו כי עתיד לחטוא הקנהו את המציאות טרם זכה בו ובעוד היה אפס, כ"ש שהיה ראוי לקיימו ולחיותו אחר שכבר זכה במציאותו, כי לא נוסף בו עתה דבר חדש ראוי שיאבד בעבורו אשר לא ידע ה' ממנו קודם, זה תורף שאלתו, והתשובה עליהם תמצא במענה צופר:
(א) וַיַּעַן אִיּוֹב וַיֹּאמַר: (ב) אָמְנָם יָדַעְתִּי כִי כֵן וּמַה יִּצְדַּק אֱנוֹשׁ עִם אֵל:
מלבי"ם אמנם נגד מה שטען בלדד לאמר האל יעות משפט?, משיב ידעתי כי כן – ר"ל גם אני יודע שכן הוא שהאל לא יעות משפט, (כי גם הוא בנה את שטתו מראיה זאת שה' לא יעשה עול)
ומה יצדק אנוש נגד האל – כי שיצטדק האדם נגד בעל ריבו יהיה באחד מארבעה אופנים,
א] בדרך ויכוח אם ינצחהו בוכוחו, וזה לא יצויר נגד ה', כי.
(ג) אִם יַחְפֹּץ לָרִיב עִמּוֹ לֹא יַעֲנֶנּוּ אַחַת מִנִּי אָלֶף:
מלבי"ם אם יחפץ לריב עמו לא יעננו – כלל, ואיך יצדק בדרך וכוח אם הוא לא יענהו כלל?.
ב] יצויר שיצדק נגדו ע"י יתרון חכמה שבזה יתגבר על חבירו בחכמתו, וגם זה לא יצויר נגד ה' כי הוא-
(ד) חֲכַם לֵבָב וְאַמִּיץ כֹּחַ מִי הִקְשָׁה אֵלָיו וַיִּשְׁלָם:
מלבי"ם חכם לבב.
ג] ינצחהו ע"י יתרון גבורה שיתגבר עליו בכח אבל ה' הוא אמיץ כח מכל,
ד] יצוייר שיתגבר נגדו ע"י שיתקשה נגד חברו ולא יזוז ממקומו עד שילאה את חברו, אבל נגד ה' מי הקשה אליו ונשאר שלם:
(ה) הַמַּעְתִּיק הָרִים וְלֹא יָדָעוּ אֲשֶׁר הֲפָכָם בְּאַפּוֹ:
מלבי"ם המעתיק – משיב על דברי בלדד שאמר האל יעות משפט,
שר"ל אחרי שזה מבואר שהאל לא יעשה עול אי אפשר לומר שיהיה הצדיק נעזב אל המקרה ושישיגו אותו יסורים בלא חטא שזה יהיה עול ועוות אשר הוא רחוק מחק האל,
ע"ז משיב כי גם הוא מודה בזה כמ"ש אמנם ידעתי כי כן, אבל מה שנדמה לנו שהרע המגיע לאיש פרטי בחנם הוא עול, זה בא מצד שאנו דנים את האיש המיוסר כאילו היה רק הוא לבדו במציאות,
אבל באמת אם נשקיף על כלל המציאות, אשר הצדיק הפרטי המיוסר הוא כאין בערכו, לא יהיה זה עול ועוות כלל, כי אחר שטבע ההויה וההפסד הכולל תחייב שלא יהיה הויה רק ע"י הפסד, ולולא טבע ההעדר המוטבע בחומר לא היה שום הויה כלל, [א.ה. כגון שהגרעין נרקב וממנו צומח אילן חדש, והש"ז מסרחת וממנה נוצר ההריון וכיוצ"ב]
ומצד טבע ההעדר וההפסד אשר הוא לצורך ההויה המינית יתחייבו לפעמים חולאים ונגעים לאישים פרטיים,
והנה הרע הזה המגיע לאיש פרטי מצד טבע החומר הוא טוב לערך [ביחס] המציאות הכללי, כי לולא הוטבע החומר על הטבע הזה לא היה אפשר שימצא עולם ההויה וההפסד,
ובהשקפה זאת הרחיב החוקר את דבריו ואמר שלא לבד אם מגיע רע לאיש פרטי אחד אשר הוא כמר מדלי לערך המציאות כולו,
רק גם אם מעתיק הרים – עת שיהיה רעש הארץ והרים וגבעות יעתקו ממקומם וימותו ברעש אלפים מבני אדם,
בכ"ז ולא ידעו אשר הפכם באפו – ר"ל לא יוכלו לידע זאת ולהחליט בברור שהפיכה זאת היתה מסבת חרון אפו דרך עונש,
או מוסב למעלה מי הקשה אליו ויִשְלָם – בעת שמעתיק הרים ולא ידעו – להקשות לאמר אשר הפכם באפו – [ר"ל לקבוע שמה שהפכם ה' הוא מחמת אפו וכעסו] כי יוכל להיות שרעש הזה בא מצד טבע ההויה וההפסד הכולל המשיג גם את כדור הארץ ויסודותיה,
שחומר הכדור והחלקים אשר מהם הורכב יחייב שיהיה לפעמים רעש הארץ ע"י יסוד האש העצור בבטן האדמה או ע"י יסוד המים שיגרום רעש לפעמים, ולפעמים ע"י יסוד הרוח והאדים הנעצרים בבטן הארץ, כנודע לחוקרי הטבע בסבות הרעשים שהם מחויבים מצד טבע החומר עצמו
כי לולא הוטבע זה הטבע לכדור הארץ היו מוכרח שיתהוה מיסוד אחר וגשם חמישי, ולא היה נמצא במציאות הארץ וכל אשר עליה כמו שהוא עתה
ואחר שההרים וישביהם אשר ספו מן הרעש הם כאין נגד הכדור כולו והדרים עליו, א"כ הרע הזה כאין נחשב לערך הטוב הכללי שהיא מציאת ארץ ומלואה תבל וישבי בה:
(ו) הַמַּרְגִּיז אֶרֶץ מִמְּקוֹמָהּ וְעַמּוּדֶיהָ יִתְפַלָּצוּן:
מלבי"ם המרגיז – מוסיף לאמר שגם אם יצויר כי בעת מן העתים ירגיז הארץ ממקומה עד שכלל הכדור הארצי ישוב לתהו ובהו,
מ"מ מי הקשה אליו וישלם לאמר לו אשר הפכם באפו – שאם יתחייב מטבע ההויה וההפסד הכולל שיפסד הכדור הארצי כולו,
לא יהיה זה עוול בחקו בהשקף על ההויה הכוללת אשר הכדור הארצי כשחק מאזנים נחשב נגד המון הכדורים הרבים אשר כולם עולמות בפ"ע לדעת החוקרים האחרונים,
וכולם י"ל לפ"ד טבע ההויה וההפסד כמו כדור הארץ עד שהארץ כולה היא לנגדם כערך איש אחד נגד המין כולו:
(ז) הָאֹמֵר לַחֶרֶס וְלֹא יִזְרָח וּבְעַד כּוֹכָבִים יַחְתֹּם:
מלבי"ם האומר – מוסיף לאמר שגם אם יעלה על הדעת שה' יאמר לחרס שלא יזרח עוד ויחתום בעד כוכבים ההולכים סביב השמש בענין שיעדר השמש וכל המון כוכביו,
בכ"ז מי הקשה אליו וישלם, אשר הפכם באפו – כי כבר נודע להתוכנים (ע"י כלי המחזה הנפלאים) כי גם השמש עם המון כוכביה הם כמר מדלי וכאפס נחשבו נגד רבבות שמשות העומדים בנתיב החלב (מילך שטראססע) הנראה כקרח הנורא סביב לראשנו, ומי יודע אם לא גם המון השמשות אשר בנתיב החלב הם כאין נגד רבבות נתיבות חלביות זולתם,
עד שלפ"ז אם יסיר ה' את מוסבת המערכת אשר סביבותינו ויאמר לשמש דום וירח וכוכבים יחדו וכליון מצד טבע חומרם המוטבע ג"כ להפסד, לא יהיה זה רע בערך המציאות הכללי, ולא נוכל לומר שזה היה ע"י קצף וכעס, רק כן חייב טבע מציאות עולם הגשמי,
ומפרש הטעם כי עושה עש כסיל וכימה – היא ציור ושמות המון השמשות הרבים והנוראים הנמצאים מן השמש עד הכוכב אוראניוס הגדול ומשם והלאה אשר תכלה עין החוקר להביט.
– ויל"פ ג"כ שיעור הכתובים, שר"ל שע"י שמרגיז ארץ ממקומה, וע"י שאומר לשמש ולא יזרח,
עי"כ עושה עש כסיל וכימה כי טבע ההויה וההפסד הכולל שעל ידו נעשו העולמות הרבים אין חקר אשר בעולם הגשמי, יחייב שיכלו הגופים האלה ויפסדו כפעם בפעם, ומהפסדם יתהוו גופים אחרים שאין הויה כי אם ע"י הפסד:
(ח) נֹטֶה שָׁמַיִם לְבַדּוֹ וְדוֹרֵךְ עַל בָּמֳתֵי יָם:
מלבי"ם נוטה שמים – וה' הוא לבדו נטה שמים,
ודורך – יצייר כי עמד ברגליו על במתי ים ודרך אותם ובידיו נטה אז את השמים, כמ"ש אשר ידי יסדה ארץ וימיני טפחה שמים,
והוא ברא הכל כגוף אחד כולל, שהאיברים הפרטיים כולם הם לתועלת הגוף הכולל, והוא.
(ט) עֹשֶׂה עָשׁ כְּסִיל וְכִימָה וְחַדְרֵי תֵמָן: (י) עֹשֶׂה גְדֹלוֹת עַד אֵין חֵקֶר וְנִפְלָאוֹת עַד אֵין מִסְפָּר:
מלבי"ם עושה – גדולות עד אין חקר – בהויה הכוללת אשר הפרטים גם השמש וצבאיו כאין נגדם, עד שהפסד פרט אחד מן המציאות אף השמש וצבאיו, אינו הפסד ורע לערך כלל המציאות הכולל עולמות אין מספר:
(יא) הֵן יַעֲבֹר עָלַי וְלֹא אֶרְאֶה וְיַחֲלֹף וְלֹא אָבִין לוֹ: (יב) הֵן יַחְתֹּף מִי יְשִׁיבֶנּוּ מִי יֹאמַר אֵלָיו מַה תַּעֲשֶׂה:
מלבי"ם (יא-יב) הן – ר"ל ומזה תדין בק"ו שאם יעבר ויחלף עלי ואני לא אראה ולא אבין לו ויחתוף אותי – ויאבדני
שע"ז מי ישיבנו ומי יאמר אליו מה תעשה – כי מה אנכי בערך המציאות הכללי, אשר אוכל לטעון ולהשיב על החתף הזה שחתף אותי ההפסד הכולל אשר הטביע בהויה הכללית בעברו עלי דרך העברה בעלמא,
באשר לא היה זה בכיון עלי, רק שזה בא ע"י טבע החומר וההפסד המוטבע בו:
(יג) אֱלוֹהַּ לֹא יָשִׁיב אַפּוֹ תחתו תַּחְתָּיו שָׁחֲחוּ עֹזְרֵי רָהַב: (יד) אַף כִּי אָנֹכִי אֶעֱנֶנּוּ אֶבְחֲרָה דְבָרַי עִמּוֹ:
מלבי"ם (יג-יד) אלוה – עתה מתחיל להשיב על שטת בלדד שיסורי איוב באו ע"ד התמורה, וא"ל שאם יתפלל אל ה' ישגא אחריתו ויקבל טוב בעד היסורים, כמ"ש אם אתה תשחר אל אל כי עתה יעיר עליך וכו',
משיב איך יצוייר זה?
שאם שופט עריץ יצוה ליסר נקי חנם, והוא מברר שהוא חף מפשע והשופט לא יסיר ידו מעליו, איך נאמר אל המוכה שלא יבקש דרך דין ומשפט רק יחון אל השופט ובזה יחדל מהכותו?
ושיעור הכתוב אלוה לא ישיב אפו אף כי אעננו – (ומ"ש תחתיו שחחו עזרי רהב – הוא מאמר מוסגר, שמתאר את האף כמושל עריץ אשר ירהב ויתגאה וסביב לו עבדים ושוטרים הם הנקראים עוזרי רהב, שהמה עוזרים לטרוף ולהשחית והם הולכים שחוח תחתיו לעשות כל אשר יצוה עליהם לבלע ולהשחית)
אומר אחר שאלהים אינו רוצה להשיב אפו (אשר עוזריו המשחיתים שוחחים תחתיו להשחית כפי פקודתו)
אף כי אנכי אעננו – הגם שאוכל להשיב לו ע"פ דין ולברר זכותי במשפט,
ואף כי אבחרה דברי עמו – דהיינו שאוכל לטעון טענות מובחרים וצודקים מצד הדין כי לא חטאתי ובכ"ז לא ישיב אפו, וא"כ איך יצוייר זה כי.
(טו) אֲשֶׁר אִם צָדַקְתִּי לֹא אֶעֱנֶה לִמְשֹׁפְטִי אֶתְחַנָּן:
מלבי"ם אשר אם צדקתי לא אענה – אם לא אוכל לענות ולהשיב לו שצדקתי ע"פ הדין והמשפט כי טענה זו לא תועיל להשיב אפו הטורף, וא"כ איך למשופטי אתחנן – איך אזכה ע"י תחנונים?
אם לא אזכה מצד שהדין עמי איך אזכה ע"י תחנונים וחסד? בהפך אני אומר, כי גם,
(טז) אִם קָרָאתִי וַיַּעֲנֵנִי לֹא אַאֲמִין כִּי יַאֲזִין קוֹלִי: (יז) אֲשֶׁר בִּשְׂעָרָה יְשׁוּפֵנִי וְהִרְבָּה פְצָעַי חִנָּם:
מלבי"ם (טז-יז) אם קראתי ויענני – גם אם יענה אותי באמת, לא אאמין כי יאזין קולי – לא אוכל להאמין זאת שיאזין קולי למלאות שאלתי,
זה האכזר בעצמו אשר חנם בסערה ישופני והרבה פצעי – לא הייתי מאמין שהאכזר הזה שהכה אותי מכות אכזריות בחנם, יאזין קולי לעשות עמי חסד, כי בהפך הייתי מאמין, כי.
אמר רבה איוב בסערה חרף ובסערה השיבוהו בסערה חרף דכתיב אשר בשערה ישופני אמר לפניו רבונו של עולם שמא רוח סערה עברה לפניך ונתחלף לך בין איוב לאויב
בסערה השיבוהו דכתיב ויען ה' את איוב מן הסערה ויאמר [וגו'] אזר נא כגבר חלציך [ואשאלך] והודיעני אמר לו הרבה נימין בראתי באדם וכל נימא ונימא בראתי לה גומא בפני עצמה שלא יהו שתים יונקות מגומא אחת שאלמלי שתים יונקות מגומא אחת מחשיכות מאור עיניו של אדם בין גומא לגומא לא נתחלף לי בין איוב לאויב נתחלף לי [רש"י = מן הסערה – לשון שיער כדקתני הרבה נימין בראתי באדם] מי פלג לשטף תעלה [וגו']
הרבה טיפין בראתי בעבים וכל טיפה וטיפה בראתי לה דפוס בפני עצמה כדי שלא יהו שתי טיפין יוצאות מדפוס אחד שאלמלי שתי טיפין יוצאות מדפוס אחד מטשטשות את הארץ ואינה מוציאה פירות בין טיפה לטיפה לא נתחלף לי בין איוב לאויב נתחלף לי מאי משמע דהאי תעלה לישנא דדפוס היא אמר רבה בר שילא דכתיב ויעש תעלה כבית סאתים זרע
ודרך לחזיז קולות הרבה קולות בראתי בעבים וכל קול וקול בראתי לו שביל בפני עצמו כדי שלא יהו שתי קולות יוצאות משביל אחד שאלמלי שתי קולות יוצאות משביל אחד מחריבין את כל העולם בין קול לקול לא נתחלף לי בין איוב לאויב נתחלף לי
הידעת עת לדת יעלי סלע חולל אילות תשמור יעלה זו אכזרית על בניה בשעה שכורעת ללדת עולה לראש ההר כדי שיפול ממנה וימות ואני מזמין לה נשר שמקבלו בכנפיו ומניחו לפניה ואלמלי מקדים רגע אחד או מתאחר רגע אחד מיד מת בין רגע לרגע לא נתחלף לי בין איוב לאויב נתחלף לי
חולל אילות תשמור אילה זו רחמה צר בשעה שכורעת ללדת אני מזמין לה דרקון שמכישה בבית הרחם ומתרפה ממולדה ואלמלי מקדים רגע אחד או מאחר רגע אחד מיד מתה בין רגע לרגע לא נתחלף לי בין איוב לאויב נתחלף לי?:
(יח) לֹא יִתְּנֵנִי הָשֵׁב רוּחִי כִּי יַשְׂבִּעַנִי מַמְּרֹרִים:
מלבי"ם לא יתנני השב רוחי – שלא לבד שלא יאזין קולי להקל יסורי, רק שמה שפונה אלי לענות אותי הוא להרבות היסורים יותר עד שלא יניח אותי אף שישוב רוחי,
דהיינו הרוח שיצא בעת הקריאה לא יתן אותו שישוב אל קרבי רגע במנוחה,
כי – תיכף ישביעני ממרורים – ויכפול היסורין והמכות עד שיקצר רוח הנשימה מגודל הכאב:
(יט) אִם לְכֹחַ אַמִּיץ הִנֵּה וְאִם לְמִשְׁפָּט מִי יוֹעִידֵנִי:
מלבי"ם אם לכח – ר"ל מה יהיה הסבה שישוב מדעתו וישתנה מאכזריות לרחמים,
אם שאשיבהו מרעתו אלי ע"י כח שאתגבר נגדו בכחי, הלא אמיץ הנהו,
ואם – בזאת אשיבהו מרעתו ע"י שאזמינהו למשפט – לפני השופט,
מי יועידני – ויזמין אותו בעבורי לדין, הלא לא ימצא שופט שיקרא אותו לדין, וגם שהלא בכל אופן אצא חייב כנגדו, כי.
(כ) אִם אֶצְדָּק פִּי יַרְשִׁיעֵנִי תָּם אָנִי וַיַּעְקְשֵׁנִי:
מלבי"ם אם אצדק – אם אברר לפני השופט שאני צדיק בדיני ושהכני בחנם,
הלא בזה עצמו פי ירשיעני – שזה עצמו שאומר בפי שאני צדיק נגד האל בזה אני רשע,
ומפרש פי שיאמר תם אני – הוא יעקשני – כי זה עצמו יהיה הוכחה שאני עקש ורשע אחר שאני מיחס רשע ועול לה' הצדיק:
(כא) תָּם אָנִי לֹא אֵדַע נַפְשִׁי אֶמְאַס חַיָּי:
מלבי"ם תם – ר"ל ואם אומר שבאמת אני תם ובכ"ז לא אדע נפשי – שבכ"ז איני יודע את עצמי, ויוכל להיות שאני רשע ושהכני במשפט,
שבזה אצדיק את האל פי טענת אליפז שאמר האנוש מאלוה יצדק
ע"ז אמאס חיי – כי נבחר מוות מחיי בוז כאלה, שהגם שהוא יודע שהוא צדיק יאמר שאינו יודע את נפשו ושהוא רשע.
(וגם ר"ל שמזה אני מברר שהגם שאני תם – בכ"ז לא אדע נפשי – כי התמימות שלו אינו בפני נפשו ורצונו ובחירתו רק הוא מוכרח ע"ז מטבע יצירתו כי אין בחירה בידו וא"כ אין מגיע לו שכר על צדקתו, וע"כ אמאס חיי – אחר שהיא מוכרחת במעשיה ואין לה שכר ועונש):
(כב) אַחַת הִיא עַל כֵּן אָמַרְתִּי תָּם וְרָשָׁע הוּא מְכַלֶּה:
מלבי"ם אחת היא – לכן שב שנית להחליט שאין השגחה פרטית אשר תדין את האדם לפי מעשהו, כי האדם מוכרח במעשיו,
רק הנהגה אחת היא בעולם היא ההנהגה הכללית הקצובה כפי המערכה וכפי צורך ההנהגה הכללית, והנהגה זאת אחר שהיא מוכרחת לפי הסבות הקיימות הבלתי משתנות אינה מבחנת בין טוב לרע,
רק תם ורשע הוא מכלה – שההפסד הכללי המוטבע בחומר לא יבחין בין תם לרשע:
(כג) אִם שׁוֹט יָמִית פִּתְאֹם לְמַסַּת נְקִיִּם יִלְעָג:
מלבי"ם אם – על מה שהניח בלדד שיבואו יסורים על הצדיק ע"ד התמורה כדי להרבות שכרו
שיל"פ דבריו שהוא ע"ד הנסיון, שאם יראה ה' שיעמוד בנסיון ולא יהרהר אחר מדותיו יתן לו טובה כפלים נגד הרעה,
ע"ז משיב שזה יצדק אם לא ימות מתוך היסורים, אבל אם שוט ימית פתאום – אם מת מתוך היסורים הלא אז מבואר כי למסת נקיים ילעג – ולחנם עמד בנסיון וקבל יסורים ולא יקבל טוב תמורתם אחר שמת.
וכיון על עצמו שהיה בעיניו כאילו מת כי א"א שיחיה מן המכות האלה כמו שבאר בסי' ו',
וא"כ מה יועיל אם יעמוד בנסיון:
(כד) אֶרֶץ נִתְּנָה בְיַד רָשָׁע פְּנֵי שֹׁפְטֶיהָ יְכַסֶּה אִם לֹא אֵפוֹא מִי הוּא:
מלבי"ם ארץ – ולכן חוזר למ"ש (בפסוק כ"ב) אחת היא תם ורשע הוא מכלה, שהכל תלוי בהנהגה אחת הבלתי מבחנת בין תם לרשע,
ומפרש מי היא ההנהגה הזאת שארץ נתנה ביד רשע – היא הנהגת המערכת הנוהגת ברשע,
ומדמה זאת במליצתו כמלך גדול צדיק אשר מסר הנהגת המדינה ביד מושל רשע והוא התנהג ברשע ואכזריות, ובאשר הוא מתירא שלא יתודע הדבר אל המלך ושופטי ארץ,
לכן פני שופטיה יכסה – ימציא תחבולות שלא יראו השופטים ולא יודע להם רוע מעשיו, כן אין צעקת בני תבל ומשפטם על הנהגת המערכה ורוע סדרה מגיע לאזני השופט העליון,
כי אם לא אפוא – ר"ל אם לא הרשע הזה שהוא המערכה ידו היתה במעל הזה מעוות המשפט הנעשה בארץ מי הוא – העושה זאת, שהלא א"א ליחס עול אל ה' בעצמו:
(כה) וְיָמַי קַלּוּ מִנִּי רָץ בָּרְחוּ לֹא רָאוּ טוֹבָה: (כו) חָלְפוּ עִם אֳנִיּוֹת אֵבֶה כְּנֶשֶׁר יָטוּשׂ עֲלֵי אֹכֶל:
מלבי"ם (כה-כו) וימי – (טענה ג') אם יהיה כונת בלדד מ"ש שיסורי הצדיקים הם ע"ד התמורה שזה מצד טבע הענין שא"א להשיג טוב אם לא באמצעות הרע, כמו שהבע"ח לא ישיג טרפו רק ע"י העמל,
וכמשל שהביא מן הצומח שלא יחדש נעוריו רק אם יעקרנו ממקומו וישתלנו במקום אחר,
ע"ז משיב וכי אפשר לומר שימי אשר קלו מני רץ ובורחים בלא טובה – אומר עליהם כי חלפו עם אניות אבה – שדומים בענין חליפתם על ידי היסורים כמי שהולך באניה מצד חפצו ורצונו שסובל צער הים ועמלו שעי"כ ירכש רכוש רב וממרחק יביא לחמו,
או שדומים בזה כנשר אשר יטוש עלי אוכל – שע"י עמל ישיג אוכל לנפשו,
כי במשל הזה העמל והצער שסובל הוא ענין רצוניי ובחיריי, אבל היסורים הם בהכרח,
בעמל הבע"ח להשיג טרפיו יש קשר עצמי להעמל עם הריוח שישיג תמורתו כיחוס הסבה עם המסובב, לא כן בנידון זה מה היחוס הטבעי בין היסורים ובין הגמול שישיג תמורתם?:
(כז) אִם אָמְרִי אֶשְׁכְּחָה שִׂיחִי אֶעֶזְבָה פָנַי וְאַבְלִיגָה:
מלבי"ם אם אמרי – (טענה ד') אם תאמר שהתמורה הזאת תהיה ע"ד הגמול, שה' יגמלהו טוב כפי ערך הצער אשר סבל במדה ובמשקל, והדבר תלוי בחפץ ה' הגומל טוב תחת רע,
ע"ז משיב שא"כ יסתור את דברי עצמו מה שיעץ אותו לשכח צערו ולהתחזק כנגד היסורין ושלא יתיאש באשר הם לטובה, שאחר שהטוב שהוא מוכן להשיג הוא מכוון במשקל נגד הצער והיגון שיסבול, ומשקל הצער קצוב מאת ה' מבלי עודף ומחסר,
א"כ אם יתגבר על יסוריו ולא יצטער, בהכרח יארכו ימי היסורים עד יגיע צערו אל המדה הקצובה, [ר"ל שלפי דבריו עליו דוקא להצטער כדי להשלים בזה סאתו. בש]
וז"ש אם אמירה שלי – אשר אומר ואחליט בדעתי שאשכחה שיחי – אם זאת תרגיע את נפשי שעל ידי כן אעזבה פני – וכעסי, ואבליגה – ואתחזק ולא ארגיש את הצער, הלא על ידי כן:
(כח) יָגֹרְתִּי כָל עַצְּבֹתָי יָדַעְתִּי כִּי לֹא תְנַקֵּנִי:
מלבי"ם יגורתי כל עצבותי, הלא אפחד שבהכרח אני צריך להרגיש כל עצבותי וצערי שהושת עלי להתעצב ולהצטער,
כי ידעתי שלא תנקני ולא תסיר ידך מעלי עד אשתה כוס העצבון כולו כפי המדה אשר נחרץ עלי במלואו מבלי חסרון,
וא"כ במה שאתחזק ולא אצטער הלא יארכו או יגדלו היסורין עד ארגיש כל הצער והעצבון הקצוב,
ומה ארויח במה שאעזבה שיחי ואבליגה על היסורים אחר שאני מוכרח לסבלם עם צערם ועצבונם כפי הקצוב עלי במדה משוערת:
(כט) אָנֹכִי אֶרְשָׁע לָמָּה זֶּה הֶבֶל אִיגָע: (ל) אִם הִתְרָחַצְתִּי במו בְמֵי שָׁלֶג וַהֲזִכּוֹתִי בְּבֹר כַּפָּי: (לא) אָז בַּשַּׁחַת תִּטְבְּלֵנִי וְתִעֲבוּנִי שַׂלְמוֹתָי:
מלבי"ם כט-לא אנכי ארשע, (טענה ה') אם תפרש ענין התמורה אשר הניח בלדד, שר"ל, שה' מביא יסורים על הצדיק שעי"ז יכניע את לבבו שלא יחטא בעתיד ושיירא מאת ה' ויעמוד בצדקו ולא ירשע,
ע"ז משיב, אם תאמר שבאו עלי יסורים מדאגה מדבר אשר אנכי ארשע בעתיד, וה' מביא עלי יסורין כדי שלא ארשע,
ע"ז משיב למה זה הבל איגע בעוד אשר התרחצתי במי שלג, [ר"ל כשעדיין אני צדיק?]
למה יקדים להביא היסורים טרם שהרשעתי ושעוד לא חטאתי, היה לו להמתין עד שארשע ואחטא
ואז בשחת תטבלני ע"י שאהיה מלוכלך בעונות,
ואז ותעבוני שלמותי מצד עצמם כי אז יהיה העונש ראוי מצד החטא,
אבל לא שיענישהו בעוד לא חטא ובעודו רחוץ מכתם וטהור משמץ דופי:
(לב) כִּי לֹא אִישׁ כָּמֹנִי אֶעֱנֶנּוּ נָבוֹא יַחְדָּו בַּמִּשְׁפָּט:
מלבי"ם כי, אמנם אחר שהאל אינו איש כמוני אשר אוכל לענות אותו גם אם יצוייר שאוכל להכריחו ולהזמינו לדין עד שנבא יחד במשפט, כי אז יסתמו טענותי מצד פחדו ואימתו, זאת שנית כי.
(לג) לֹא יֵשׁ בֵּינֵינוּ מוֹכִיחַ יָשֵׁת יָדוֹ עַל שְׁנֵינוּ:
מלבי"ם לא יש בינינו מוכיח, שלא ימצא שופט אשר יוכיח בינינו לברר עם מי הצדק ושישית ידו על שנינו עד שיהיה מוכרח לציית דין, וא"כ א"א שאזכה עמו ע"י שופטים ודיינים, ולכן אך זאת אבקש שעכ"פ.
אמר רב עפרא לפומיה דאיוב כלום יש עבד שמוכיח את רבו?
(לד) יָסֵר מֵעָלַי שִׁבְטוֹ וְאֵמָתוֹ אַל תְּבַעֲתַנִּי:
מלבי"ם יסר מעלי שבטו שהם היסורים, וגם אימתו וגדלו אל תבעתני, בענין שלא אירא לדבר כל אשר ארצה לא מפחד העונש ולא מיראת רוממותו, עד כי.
(לה) אֲדַבְּרָה וְלֹא אִירָאֶנּוּ כִּי לֹא כֵן אָנֹכִי עִמָּדִי:
מלבי"ם אדברה ולא איראנו, עד שאדבר מבלי מורא ופחד, לאמר לו דע כי לא כן אנכי עמדי שאני צדיק בעיני ובחנם יסרתני ביסורים: