ראיון עבור האגודה הישראלית ללימודי יפן | יפן מונוגטרי
→ מומוטרו, ילד האפרסק
רשימת רבי המכר ביפן לשנת 2016 ←
ראיון עבור האגודה הישראלית ללימודי יפן
פורסם ב- אוקטובר 29, 2016| 3 תגובות
לפני זמן מה, דיברתי קצת עם ליהיא לסלו מהאגודה הישראלית ללימודי יפן על ספרות יפנית, וחשבתי שאולי גם אתם, קוראי הבלוג הסבלניים, תתעניינו במה שאמרתי.
את הבלוג "יפן מונוגטרי" (סיפורי יפן), שם המתכתב עם האפוסים היפניים הספרותיים הגדולים( החלה ויינברג לכתוב בשנת 2012, כשלמדה לתואר שני בלימודי מזרח אסיה באוניברסיטת תל אביב. היא מספרת שכבר הייתה בשלב של כתיבת תזה, אבל לא הצליחה לשכנע את עצמה לכתוב. כשנזכרה כשקראה שבמקרה של מחסום כתיבה, כדאי לנסות ולכתוב משהו – לא משנה מה – החליטה להתחיל לכתוב על ספרות יפנית.
"כיוון שעסקתי במסגרת לימודיי בספרות יפנית", אירית מספרת, "חברים ומכרים תמיד שאלו אותי מה אני בעצם עושה ומה יש שם בספרות יפנית חוץ ממורקמי הרוקי. חשבתי שזאת הזדמנות מצוינת להתחיל לכתוב בלוג שיראה שספרות יפנית היא הרבה יותר ממורקמי ,שכמובן, כבודו במקומו מונח. דרך ספרות אנחנו יכולים ללמוד המון על תרבות, כיוון שספרות היא גם מראה וגם כלי לייצור תרבות, וחשבתי שהבלוג יכול לעניין גם מגוון רחב של אנשים ,שמתעניינים בתרבות היפנית. מאוחר יותר הבלוג הפך בשבילי גם למקום בו יכולתי להתנסות בתרגום מיפנית, והעובדה שידעתי שיש קהל שירצה לקרוא את מה שאני כותבת ומתרגמת היוותה מוטיבציה אדירה בשבילי. היום אני עובדת על דוקטורט, שייבחן ייצוגים של מרחבים מדומיינים ביצירות של סופרות יפניות משנות השבעים ועד ימינו, ומגלה לראשונה בחיי את העולם של מדע בדיוני".
אילו תגובות את מקבלת לבלוג? האם נתקלת או אפילו נפגשת באנשים שגרמת להם להתעניין ולהתעמק בספרות יפנית?
"אני חושבת שמי שמגיע לבלוג הוא כבר מתעניין במידה זו או אחרת בתרבות ובספרות יפנית ,אבל כן היו אנשים שפנו אלי וביקשו להמליץ על ספרים שכדאי לקרוא או שאלו שאלות בנוגע לתרבות היפנית, וזה היה עבורי תענוג גדול, שיכולתי לספר על סופרים יפניים פחות מוכרים וגרמתי לעוד מישהו לקרוא, למשל, את אנצ'י פומיקו או טווארה מאצ'י .לפעמים פונים אלי גם סטודנטים שמבקשים שאמליץ על חומר מחקרי בנושא כלשהו או מתייעצים על נושא מסוים ,וזה באמת אחד מההיבטים הנפלאים של הבלוג, שלא ציפיתי להם כשרק התחלתי לכתוב".
האם העניין שלך בספרות ובספרות יפנית הוא אקדמי והתחיל שם, או שהיה לך עניין בכך עוד לפני שהתחלת להתעמק בו באוניברסיטה?
"לפני שהתחלתי ללמוד באוניברסיטה לא ידעתי שום דבר על תרבות יפן. למעשה, העניין שלי היה בספרות אנגלית, במיוחד בספרות בריטית, ולימודי מזרח אסיה היו מבחינתי רק חוג צדדי .
אבל כמו שקורה לרבים, במהלך הלימודים גיליתי עולם שלם ומרתק, וכיוון שבאתי מכיוון של ספרות, בחרתי להתבונן בעולם הזה דרך הפריזמה הזאת. למעשה, לקח לי שנים רבות להחליט שאני רוצה להמשיך לדוקטורט ולהפוך את הספרות היפנית למרכז החיים שלי ויכול להיות שלבלוג היה גם חלק בכך".
את מתרגמת במקצועך. מהם מבחינתך האתגרים העומדים בפני מתרגם מיפנית לעברית?
"העבודה הרגילה שלי בתרגום כוללת בעיקר תרגום של מסמכים וחומרים טכניים מרוסית ומאנגלית לעברית, והעבודה הזאת שונה במידה רבה מתרגום ספרות בכלל וספרות יפנית בפרט. קודם כל, לתרגם ספרות הרבה יותר כיף. במיוחד אם מתרגמים משהו שאוהבים .ההבדל המהותי, לדעתי, בין תרגום טכני לספרותי, הוא החשיבות של הכרת התרבות שממנה מתרגמים. לעיתים קרובות צריך להכיר את ההקשר הרחב שבתוכו נכתבה היצירה, כדי לבחור את המילה הנכונה או הנימה הנכונה. צריכים להיות מודעים למשלבים הלשוניים ולדיאלקטים .
מודעות להקשר ספרותי גם יכולה לעזור, במקרים בהם היצירה מתכתבת עם יצירות אחרות .
השפה היפנית כמובן גם מציבה אתגרים יחודיים, אם כי יש לומר שלעיתים קרובות נוטים להגזים ביחודיותם. לכל שפה יש מבנה משלה והיא מציבה אתגרים משלה. לאחרונה תרגמתי סיפור קצר מאנגלית ("ג'ורג' ואליזבת" מאת בן מרקוס, בגיליון הרביעי של כתב-עת גרנטה) ואופיו המסוים של הטקסט הציב בפניי אתגרים שלא נתקלתי בהם עד כה בספרות יפנית שתרגמתי .
יפנית היא גם שפה בה אין כמעט צורך להשתמש בכינויי גוף. היא לא סקסמניאקית, כמו השפה העברית, ובמקרים רבים הדבר יכול להציב אתגר. דוגמא קיצונית לכך יכולה להיות הרומן של אוּאֶָדָהָ סָיוּרי הכלוב של זאוס (zeusu no ori), בו מתוארת קבוצה של בני אדם, שבעקבות התפתחות בהנדסה גנטית, יש להם איברי מין זכריים ונקביים פעילים. אוּאֶָדָה נמנעת לחלוטין משימוש בכינויי גוף כשהיא מדברת עליהם, והשפה היפנית אפשרה לה לעשות את זה בצורה מאוד חלקה ואלגנטית. כשקראתי את הספר, אמרתי לעצמי שהנה דוגמא למשהו שיכול להיות מאוד מאתגר לתרגם לעברית. בתרגום לאנגלית נאלצו להשתמש בכינויי גוף נטולי מגדר לפי הצעתו של מיכאל ספיבק (Spivak). הכינויים האלה, כמו eir (במקום theirs ,her ,his), אומנם הומצאו, אך הם לא ידועים לציבור הרחב, ולכן התרגום מדגיש את חוסר הטבעיות של היעדר מגדר בחברה שלנו, יותר מאשר המקור היפני" .
האם את יכולה להצביע על מגמות מסוימות בספרות היפנית כיום?
"הספרות היפנית מאוד מגוונת, כמו ספרות בכל שפה/מדינה, אבל אולי אפשר להצביע על שתי מגמות מעניינות שאני רואה. אחת היא הערכה ממסדית ליצירות המשלבות אלמנטים וטכניקות של מדע בדיוני ופנטזיה והשניה, ואולי אף בולטת יותר, היא נוכחות של סופרות בין זוכי הפרסים היוקרתיים ובין חברי וועדות הפרסים .לגבי המגמה הראשונה, אפשר כמובן לומר שמדע בדיוני מעולם לא היה זר למה שמכונה הספרות הטהורה (ג'וּנבוּנְָגָקוּ) ביפן. אחרי הכול ,אבה קובו, זוכה פרס אקוטגווה (לכל הדעות הפרס הספרותי החשוב ביותר ביפן), נחשב לאחד מאבות הסוגה. עם זאת, תהילתו של אבה לא באה לו מרומן מדע בדיוני שלו תקופה בין קרחונית 4 (dai yon kan pyouki), ובמשך זמן רב אף אחד לא היה מעלה בדעתו לקשר בין מדע בדיוני לבין ספרות גבוהה (אולי זו יכולה להיות גם אחת התשובות לשאלה, מדוע מורקמי הרוקי, שמתחילת הקריירה שלו שילב אלמנטים של מדע בדיוני ופנטזיה ביצירותיו, לא זכה בפרס אקוטגווה). ואז, בשנת 1994 סופרת בשם שוֺנֺוֺ יוֺריקֺוֺ זכתה בפרס אקוטגווה עם נובלה בשם "הקומפלקס התעשייתי של עיוות זמן" (taimu surippu konbināto). אומנם לא ניתן להגדיר את שונו כסופרת מדע בדיוני, היא בעיקר וירטואוזית של שילוב סוגות, אך היא בעצמה טוענת שמדע בדיוני מאוד מרכזי ביצירתה. דוגמא מובהקת נוספת לחדירתו של מדע בדיוני למרחב של הספרות הגבוהה הוא הסופר טֺוֺ אְֵנְ ג'וֶֺאֶה, שזכה ב-2011 בפרס אקוטגווה ובשנה לאחר מכן בפרס הגדול למדע בדיוני ביפן (nihon sf taishō). ב-2014 הוא אף זכה לאיזכור של כבוד בפרס פיליפ ק. דיק, לאחר שאחד מספריו תורגם לאנגלית.
המגמה השנייה היא העליה במספר סופרות הזוכות בפרסי ספרות חשובים והנהנות מתשומת לב ציבורית והצלחה מסחרית, שראשיתה, אם צריך לתת איזו נקודת ציון, היא בתחילת שנות ה-2000 וליתר דיוק בשנת 2003, כששתי סופרות צעירות וָטָָיָה ריָסָה וקָנֶהָָרָה היטֺוֺמי חלקו את פרס אקוטגווה מס' 130. כדי להדגים את המגמה מספיק לומר שבין השנים 2003-1990 (עד זכייתן של וטיה וקנהרה) זכו בפרס 22 סופרים ותשע סופרות, ואילו מאז זכייתן של השניים במחצית השנייה של 2003, זכו בפרס 13 סופרים ו-15 סופרות. כמו כן, הסופרות שזכו בשנות ה-90 לא נעלמו מהנוף הספרותי, אלא ממשיכות להיות פעילות ומשפיעות גם היום. ישנה מגמה דומה גם בזוכי פרס נאוקי (המוענק יחד עם פרס אקוטגווה לסופרים פופולריים מבוססים). כמו כן, אפשר לראות יותר ויותר נוכחות של סופרות בוועדות פרסים וכעורכות בכתבי העת החשובים.
דרך אגב, פרס אקוטגווה האחרון הוענק ביולי לסופרת בשם מורטה סיאקה, שאת הסיפור שלה "חתונה נקייה" תרגמתי לעברית עבור כתב עת גרנטה (וגם ניתן לקרוא אותו אונליין בכתב-עת דיגיטלי אלכסון). אומנם לא הסיפור הזה זיכה אותה בפרס אקוטגווה, אך הוא מייצג את גוף יצירותיה עד כה, המושפע במידה רבה ממדע בדיוני. כך שאפשר לומר שהיא מייצגת את שתי המגמות שדיברתי עליהן".
מה מצבה של הספרות היפנית המתורגמת בארץ? האם את יכולה להבחין בשינויים ביחס לספרות זו ?
"לפני שאני עונה על השאלה הזאת, אני רוצה להמליץ על מאמר מצוין של דורון ב. כהן המדבר על היסטוריה של תרגום ספרות יפנית לעברית בישראל, שניתן לקרוא כאן. כמו כן, במסגרת הבלוג שלי אני מנהלת עמוד עם רשימה של ספרות יפנית המתורגמת לעברית.
אם מציצים ברשימה הזאת, מבינים שבשורה התחתונה, למרות העבודה הרבה שנעשתה בתחום, המצב הוא שספרות יפנית על גווניה הרבים לא מוכרת כל כך לקוראים בישראל. המגוון הזמין בארץ מצומצם מאוד, לפחות בהשוואה למה שזמין באנגלית ובשפות אחרות. לא רק שחסרה בארץ ספרות יפנית עכשווית, חסר כאן גם כל המגוון של הקאנון הספרותי המודרני ,למרות מאמציהם של שונית שחל-פורת, דורון ב. כהן, עינת קופר ,מיקי דליות-בול, יעקב רז ואחרים שהביאו לקוראים בישראל הצצה אל הספרות היפנית. הייתי שמחה לראות תרגומים נוספים של היאשי פומיקו, היגוצ'י איצ'יו, נצומה סוסקי, דזאי אוסמו, מישימה יוקיו ורבים אחרים ,בנוסף לכל הסופרות והסופרים היותר עכשוויים.
כמובן יש סיבות למיעוט הספרות היפנית המתורגמת לעברית. ביניהן הקושי להשיג זכויות יוצרים, אולי מחסור במתרגמים ואולי גם חשש שהספרות היפנית, שנתפסת כאזוטרית, לא תפנה לקהל רחב ולא תימכר היטב .
לגבי החשש האחרון, אני חושבת שהוא לא מבוסס. ספרות יפנית היא לא איזו חיה משונה שלקהל ישראלי יהיה קשה להתחבר אליה. אני מאוד הייתי רוצה שיפסיקו לחשוב על "ספרות יפנית" כמשהו אקזוטי ולא מובן, שצריך איזשהו ידע מיוחד או תפיסת עולם מיוחדת, כדי להתחבר אליו. וממילא זו איננה מקשה אחת. מבין הספרות המתורגמת, אין סיכוי שמי שיקרא את המפתח של טניזקי ג'ונאיצ'ירו יחשוב שהספר הזה דומה לספינות טרופות של אקירה יושימורה או להמטבח של יושימוטו בננה. הספרות היפנית, כמו כל ספרות אחרת, מלאה במגוון סגנונות, נושאים, רעיונות, תפיסות אסטטיות וספרותיות. ייתכן שסופרת כמו טוודה יוקו לא תהיה מאוד מסחרית, אף על פי שהיא מדהימה בעיניי, אך מישהי כמו קקוטה מיצויו, שהיא גם סופרת נהדרת, לדעתי תפנה לקהל מאוד רחב. למשל בספרה "האישה מהגדה הנגדית" היא נוגעת בנושאים שמוכרים לכולם: קשיים ואלימות בבית ספר, שילוב בין אמהות לעבודה, חברות .
ספרה של קנאה מיזומורה honkaku shōsetsu (רומן אמתי) הוא רומן רחב יריעה, המצליח לשלב את אנקת גבהים של אמלי ברונטה בתוך יפן המשתקמת לאחר מלחמת העולם השנייה, ובדרך גם מעלה שאלות הנוגעות לספרות, לפוליטיקה ולחברה היפנית. בקיצור, יש המון ספרות נפלאה שאפשר וצריך לתרגם".
האם יש לך סופר/סופרת אהובים במיוחד? מיהם? על אילו ספרים שלהם את ממליצה?
"זאת שאלה שתמיד מצליחה לבלבל אותי. קשה מאוד להצביע על סופרת או סופר אחד ,וההעדפות שלי שמתנות לאורך זמן ואפילו בהתאם למצב רוח. כרגע אני מאוהבת במושא המחקר המושלש שלי קורהשי יומיקו, שונו יוריקו וסוזוקי איזומי, אך כמעט שום דבר ממה שהן כתבו לא תורגם לאנגלית, שלא לדבר על עברית .
אם אנחנו מדברים על מה שתורגם לעברית, אז מי שמכיר את הבלוג יודע שאני אוהבת את אקוטגווה ריונוסקה, וגם תרגמתי אותו פה ושם בבלוג. מישימה יוקיו, על כל המורכבות שלו ,לדעתי סופר בעל כישרון נדיר, והיצירות שלו מטלטלות רגשית. במיוחד אני אוהבת את ארבעת ספריו האחרונים, אבל הם לא תורגמו לעברית. ספרו מקדש הזהב, שתורגם לעברית על ידי עינת קופר, נחשב לאחד הספרים החשובים שלו, אבל בעיניי הוא דווקא חלש יחסית ליצירות אחרות שלו. אני מאוד ממליצה למי שעוד לא קרא לקרוא את מסכות נשים של אנצ'י פומיקו בתרגומה של מיקי דליות-בול. זה ספר שדרכו אפשר להציץ הן אל העולם היפני הפרה מודרני והן להציץ אל עולמן של נשים יפניות אחרי מלחמת העולם השנייה. פעם כתבתי פוסט אורח בבלוג "הרפובליקה הספרותית" ובו המלצתי על חמישה ספרים של סופרים יפניים".
שיבטה זנשין, קוראים שירה (תקופת מייג'י)
רשומה זו פורסמה בקטגוריה חדשות. אפשר להגיע ישירות לרשומה זו עם קישור ישיר.
3 תגובות ל-“ראיון עבור האגודה הישראלית ללימודי יפן”
גימפי | אוקטובר 30, 2016 בשעה 10:33 pm | להגיב
זאת הזדמנות לומר לך תודה רבה על הבלוג המרתק והתרגומים שפרסמת. הגעתי לכאן לפני כמה חודשים לגמרי בטעות (חיפשתי ילד אפרסק) ומאז כבר גמעתי בשקיקה (אובססיבית) אקוטגאוווה וקוובטה,בננה וכן גם מוראקמי . תודה
אירית | אוקטובר 31, 2016 בשעה 6:11 am | להגיב
תודה רבה! איזה כיף לקרוא את זה! בדיוק בשביל זה הבלוג הזה קיים – לגרום לעוד אנשים להכיר ולאהוב ספרות יפנית.