דברים שנאמרו בסיום מסכת שביעית - בית המדרש להלכה בהתישבות
דף הבית / מאמרים / דברים שנאמרו בסיום מסכת שביעית
[נלמדה בעיון במשך כשנתיים בכולל "מאור יצחק" של ביהמ"ד]
שביעית ויובל התייחדו משאר המצוות התלויות בארץ שיש בהם דין נוסף שצריך שיהיו כל יושביה עליה, [לרמב"ם פ"א מתרומות הכ"ו גם תרומה פטורה מדאורייתא אם לא היה ביאת כולכם, ועיין בחי' הגר"ח על הרמב"ם שיש שתי הלכות ביאת כולכם, וכל יושביה עליה], וע"כ גם אם פוסקים בכל מצוות התלויות בארץ שקדושה שניה קידשה לעתיד לבוא, מ"מ חיוב שביעית ויובל הוא רק מדרבנן, וע"כ תיקן הלל פרוזבול כיון שכל דין השמטת כספים הוא מדרבנן, [וכן מותרת ההשקיה בשביעית לשיטת אביי, במועד קטן ב:], א"כ נראה שהיושביה עליה מוסיפים בקדושת הארץ. וביותר התייחדה השביעית משאר המצוות שאם לא שובתים ישראל בשביעית גולים ישראל מהארץ, כמפורש בתורה בתוכחות בפרשת בחוקותי פרק כ"ו פסוק ל"ד "אז תרצה הארץ את שבתותיה" וגו', "כל ימי השמה תשבות את אשר לא שבתה" וגו' ובפסוק מ"ג "והארץ תעזב מהם ותרץ את שבתתיה" וכמפורש בדברי הימים ב' פרק ל"ו פסוק כ"א.
וביאור הדבר הוא שארץ ישראל איננה כשאר הארצות, אלא היא ארץ אשר עיני ה' אלוקיך בה, היא נחלת ה' והיושבים בה זוכים לגור בנחלתו. האדם הגר בארץ אינו יכול לנהוג בה כבשלו אלא כמי שגר בנחלתו של ה'. במצוות שביעית האדם מוגבל במלאכתו, בהשתמשותו בפירות, וכדומה מכיון שהארץ נחלת ה' והוא זוכה לגור בה.
בשנת השבע המבטאת את הקדושה שבחומר, מתגלה לאדם שהארץ אינה חומרית כשאר הארצות, אלא היא קדושה – הקדושה שבחומר, וגם הדבר הטבעי יש בו קדושה. וכשהאדם מחלל את השביעית ומגלה את דעתו שהארץ היא כשאר הארצות ממילא גולה ח"ו מארצו.
לכאורה היה נראה שכשהארץ תרצה את שבתותיה לאחר שבעים שנות גלות, ממילא באופן פשוט אמורים ישראל לחזור לאדמתם כיון שבטלה סיבת הגלות, אמנם מעיון בדברי הרמב"ן על התורה נראה אחרת. הרמב"ן בברית בין הבתרים כותב (בראשית פרק ט"ו י"ח) "ביום ההוא כרת ה' את אברם ברית לאמר – הנה הקדוש ברוך הוא הבטיח את אברהם במתנת הארץ פעמים רבים, וכולם לצורך ענין, וכו'. וכאשר צוהו על המילה אמר לו לאחזת עולם לאמר שאם יגלו ממנה עוד ישובו וינחלוה. והוסיף והייתי להם לאלהים, שהוא בכבודו ינהיג אותם ולא יהיו בממשלת כוכב ומזל או שר משרי מעלה, כאשר יתבאר עוד בתורה. וכו' וכן בעת המילה כשאמר "לאחזת עולם" אמר לו "ונתתי לך" בעתיד", עכ"ל הרמב"ן. ביאר הרמב"ן שבברית שכרת הקב"ה עם אברהם במילה הובטח לו שגם אחרי הגלות יזכו לחזור לארץ. ולכאורה הביאור בזה הוא שכשחוטאים ולא מכירים בקדושת הארץ שהיא הקדושה שבתוך הטבע, צריך האדם להתרומם לדרגה של קדושה מעל הטבע, ובכוח זה יוכל להשריש את הקדושה שבתוך הטבע. ברית המילה שמצוותה בשמיני המספר המייחד את הקדושה שמעל הטבע, בכוחה להחזיר את ישראל לארצם אחר גלותם.
גם בארץ ישראל ישנו שבט שלא זכה בנחלת הארץ, ולא מחמת פחיתותו, אלא אדרבה מחמת מעלתו, והוא שבט לוי כמבואר ברמב"ם סוף ה' שמיטה ויובל וז"ל "ולמה לא זכה לוי בנחלת ארץ ישראל ובביזתה עם אחיו, מפני שהובדל לעבוד את ה' לשרתו ולהורות דרכיו הישרים ומשפטיו הצדיקים לרבים, שנאמר יורו משפטיך ליעקב ותורתך לישראל. לפיכך הובדלו מדרכי העולם לא עורכין מלחמה כשאר ישראל ולא נוחלין ולא זוכין לעצמן בכח גופן, אלא הם חיל השם שנאמר ברך ה' חילו, והוא ברוך הוא זוכה להם שנאמר אני חלקך ונחלתך". שבט לוי עומדים בדרגה גבוהה מהדרגה של הקדושה שבתוך הטבע, כמבואר בספרים, הכהן הגדול הלבוש בשמונה בגדים, שמבטא את הקדושה שמעל הטבע, וגם הכהן ההדיוט הוא מתעלה מעל הקדושה שבטבע [כהן גימ' שבעים וחמש, המספר הממוצע בין ריבוי השבע – שבעים לריבוי השמונה – שמונים כמבואר במהר"ל (נר מצוה ובבאר הגולה באר ו' פי"ח)] , וע"כ הם נבדלים למעלה מהארץ כי הם עצמם נחלת ה'.
במלחמת החשמונאים שהיו מעטים ביותר כמבואר ברש"י בוזאת הברכה (פרק ל"ג פ' י"א), על הפסוק "ברך ה' חילו ופועל ידיו תרצה מחץ מתנים קמיו ומשנאיו מן יקומון", שהתפלל משה עליהם מכיון שהיו י"ג אנשים מול צבא גדול, ואיך חשבו לצאת למלחמה הרי זה כמאבד עצמו לדעת. אמנם בדברי הרמב"ם הנ"ל מיושב הדבר, שבט לוי איננו כשאר האנשים ושאר החילות, הם חילו של ה' כמבואר בתחילת הפסוק ברך ה' חילו – חיל הקב"ה, ובחיל כזה ברור שבכוחם לגבור על כל חיל – חיל האדם. החיל של מעל הטבע גובר על חיל הטבע.
ידועים הם דברי הרמב"ן בפר' בהעלותך שכתב "למה נסמכה פרשת מנורה לחנכת הנשיאים, לפי שכשראה אהרן חנוכת הנשיאים חלשה דעתו שלא היה עמהם בחנוכה לא הוא ולא שבטו, אמר לו הקדוש ברוך הוא חייך שלך גדולה משלהם, שאתה מדליק ומטיב את הנרות בקר וערב, לשון רש"י ממדרש אגדה. ולא נתברר לי למה נחמו בהדלקת הנרות, ולא נחמו בקטורת בקר וערב ששבחו בו הכתוב ישימו קטורה באפך, ובכל הקרבנות, ובמנחת חביתין, ובעבודת יום הכפורים שאינה כשרה אלא בו, ונכנס לפני ולפנים, ושהוא קדוש ה' עומד בהיכלו לשרתו ולברך בשמו, ושבטו כלו משרתי אלהינו. ועוד מה טעם לחלישות הדעת הזו, והלא קרבנו גדול משל נשיאים, שהקריב בימים ההם קרבנות הרבה כל ימי המלואים. ואם תאמר שהיו חובה ונצטוה בהם, וחלשה דעתו על שלא הקריב נדבה כמוהם לחנכת המזבח, גם הדלקת הנרות שנחמו בה חובה ונצטוה עליה. אבל ענין ההגדה הזו לדרוש רמז מן הפרשה על חנכה של נרות שהיתה בבית שני על ידי אהרן ובניו, רצוני לומר חשמונאי כהן גדול ובניו. ובלשון הזה מצאתיה במגלת סתרים לרבינו נסים שהזכיר האגדה הזו ואמר, ראיתי במדרש כיון שהקריבו שנים עשר שבטים ולא הקריב שבט לוי וכו', אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה דבר אל אהרן ואמרת אליו, יש חנכה אחרת שיש בה הדלקת הנרות ואני עושה בה לישראל על ידי בניך נסים ותשועה וחנכה שקרויה על שמם, והיא חנכת בני חשמונאי, ולפיכך הסמיך פרשה זו לפרשת חנכת המזבח עכ"ל. וראיתי עוד בילמדנו וכן במדרש רבה, אמר לו הקדוש ברוך הוא למשה, לך אמור לאהרן אל תתירא, לגדולה מזאת אתה מוכן, הקרבנות כל זמן שבית המקדש קיים הן נוהגין, אבל הנרות לעולם אל מול פני המנורה יאירו – וכל הברכות שנתתי לך לברך את בני אינן בטלין לעולם. והנה דבר ידוע שכשאין בית המקדש קיים והקרבנות בטלין מפני חורבנו אף הנרות בטלות, אבל לא רמזו אלא לנרות חנכת חשמונאי שהיא נוהגת אף לאחר חורבן בגלותנו. וכן ברכת כהנים הסמוכה לחנכת הנשיאים נוהגת לעולם, דרשו סמוכין לחנכת הנשיאים מלפניה ומלאחריה בכבודו של אהרן שלא נמנה עמהם", עכ"ל הרמב"ן. ולכאורה צ"ב שהרי אהרן היה מצטער על זה שהוא לא הקריב נדבה ולא שבטו, וניחמו בחשמונאים וא"כ שבטו הקריב נדבה אבל מה ינחם את אהרן על זה שהוא לא הקריב נדבה.
ונראה לומר שהנה הרמב"ם בהמשך הדברים כתב "ולא שבט לוי בלבד, אלא כל איש ואיש מכל באי העולם אשר נדבה רוחו אותו והבינו מדעו להבדל לעמוד לפני ה' לשרתו ולעובדו, לדעה את ה', והלך ישר כמו שעשהו האלקים, ופרק מעל צוארו עול החשבונות הרבים אשר בקשו בני האדם הרי זה נתקדש קדש קדשים, ויהיה ה' חלקו ונחלתו לעולם ולעולמי עולמים ויזכה לו בעה"ז דבר המספיק לו כמו שזכה לכהנים ללוים, הרי דוד ע"ה אומר ה' מנת חלקי וכוסי אתה תומיך גורלי". ונראה מקורו של הרמב"ם שאדם יכול לקדש את עצמו להיות קדש קדשים הוא מהפסוק בדברי הימים א' פרק כ"ג פסוק י"ג "בני עמרם אהרן ומשה ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים הוא ובניו עד עולם" וגו'. והנה המלבי"ם על התורה מציין פסוק נוסף בסוף פרשת תצוה (ל' י') "וכפר אהרן על קרנותיו אחת בשנה מדם חטאת הכפורים אחת בשנה יכפר עליו לדרתיכם קדש קדשים הוא לה'". וז"ל המלבי"ם "וע"ד הדרוש ר"ל שאהרן היה השורש והמקור לכלל הכהונה עד סוף כל הדורות, כי כל זרע אהרן זכו בכהונה בזכותו, ומעשה הכ"ג ביוה"כ נקרא ע"ש אהרן כמ"ש בזאת יבא אהרן אל הקדש וכן תמיד, כי כל הכהנים הגדולים אחריו יכנסו מכחו ומזכותו, ע"ז פי' מ"ש וכפר אהרן על קרנותיו, ר"ל שכל כהן המכפר נקרא ע"ש אהרן, ופי' הטעם כי מדם חטאת הכפורים אחת בשנה יכפר עליו לדורותיכם, שכפרת אהרן ימשך לדורות עולמים, יען כי קדש קדשים הוא, ר"ל אהרן הוא ק"ק כמ"ש (דה"א כג) ויבדל אהרן להקדישו קדש קדשים, וע"כ הוא המסבב הכפרה לדורות על ידי העבודה שעבד בהיכל ביוהכ"פ הראשון, שזה נשאר להיות צינור ומשפיע את הכפרות שיהיו לדורות", עכ"ל. המלבי"ם ביאר ענין נפלא שכל עבודת יוה"כ הוא מכוחו של אהרן, ונראה שזהו הביאור ברמב"ן שכל חנוכת בית חשמונאי כל נדיבות לבם היה מכוחו של אהרן שהוא אהרן התייחד במעלות אלו שנדבו רוחו אותו והבינו מדעו להבדל לעמוד לפני ה' לשרתו וע"כ זכה לכהונה גדולה ובזכותו זכו גם החשמונאים במעלתם, וע"כ שלך גדולה משלהם. ונראה כן מלשון הרמב"ם שהבאנו שכל שנדבה רוחו אותו והבינו מדעו להבדל לעמוד לפני ה' לשרתו יכול להתקדש להיות קדש קדשים, כקדושתו של אהרן שנדבה רוחו והקב"ה הקדישו להיות קדש קדשים.
לכאורה דברי הרמב"ם צ"ע שהרי פתח בזה שכל אחד יכול להיות כשבט לוי, ומסיים שנהיה קדש קדשים כהבדלתו של אהרן שהיה קדש קדשים. והרי אהרן נבדל מהלויים שהיו קודש ונהיה קדש קדשים וא"כ כל אדם מישראל שדומה לשבט לוי היה לו להיות קדש, ולא קדש קדשים. ונראה שהרמב"ם בא להוסיף בזה דבר נפלא שיש דרגות ברמת ההתבדלות מהעולם, ולעמוד ולשרת את הבורא יתברך, ישנו דרגה של שבט לוי ויש דרגה מעולה יותר של כהנים, ויכול האדם להגיע עד לרמה של הכהונה – קדש קדשים, ולהתעלות יותר מהדרגה של קדש וזהו שסיים הרמב"ם כמו שזכה לכהנים ללוים, שיכול להתרומם להיות כהן או לוי.