על פילים וחמורים | פוליטיקה אמריקאית: מרץ 2017
נפרדנו כך? / כל מה שרציתם לדעת על הדחת נשיא ולא העזתם לשאול
נהג: אז מה שלום טראמפ?
כאן תגיע תשובה בהתאם להתפתחויות השעה, אם כי בחודש האחרון לנשיא לא היו הרבה רגעי נחת, זולת משחקי הגולף בפלורידה.
בשנת 1787 התכנסו האבות המייסדים של ארה"ב לוועידת פילדלפיה, בה הם דנו על נוסח החוקה.
במהלך הדיונים העלה בנג'מין פרנקלין בפני עמיתיו סוגיה: מה עושים במצב בו הנשיא הנבחר מתברר להיות אדם "גועלי" (כך במקור). היסטורית, לטענת פרנקלין, הודחו מנהיגים גועליים באמצעות התנקשות, אבל בדמוקרטיה נאורה ראוי שיהיה מנגנון בירוקרטי שיאפשר להימנע מתוצאה שכזו.
הסעיף עוסק בהעמדה לדין של כל גורם אזרחי בממשל, לרבות הנשיא וסגנו, בגין אחת משלוש עבירות: בגידה, שוחד או פשע חמור (High Crime) ועוון (Misdemeanor). בעוד שהחוק די ברור בכל הנוגע לבגידה ולשוחד, נותרה הקטגוריה השלישית מעורפלת. החוקה לא הגדירה אלו עבירות או מעשים נחשבים לפשע חמור או לעוון.
על פי החוקה, מופעל ההליך באופן הבא:
בשלב הראשון רשאי כל חבר בבית הנבחרים (הבית התחתון) להציג "מסמכי האשמה" (Articles of Impeachment), בהם הוא מסביר באלו משלושת העבירות הנ"ל הנשיא נחשד.
בשלב השני מצביעה ועדת המשפט בבית הנבחרים בשאלה האם יש לקבל את ההאשמות. בוועדה זו יש רוב למפלגה השולטת בבית הנבחרים באותה עת. רוב "בעד" של למעלה ממחצית חברי הוועדה בהצבעה זו יביא להמשך ההליך.
דמיינו שאתם הולכים להופעה בפארק הירקון ומגלים שלהקת לד זפלין התאחדה והגיעה במיוחד, רק כדי לחמם את סטטיק ובן אל תבורי. כך בערך הרגישו לא מעט אזרחים אמריקאים בשנת 1865, כאשר הנשיא הדגול אברהם לינקולן נרצח ובמקומו הושבע סגנו אנדרו ג'ונסון.
ג'ונסון היה דמוקרט מטנסי בימים שבהם המפלגה הדמוקרטית הייתה "מפלגת העבדות" וטנסי הייתה אחת מ-11 המדינות שפרשו מהאיחוד. לינקולן הרפובליקן לקח אותו כמועמד לסגנות בבחירות של 1864 (לקראת כהונתו השנייה) בעיקר כדי לרצות את המתונים במדינות הצפון ולהבטיח את ניצחונו.
לבסוף החליטו הרדיקלים לטמון לג'ונסון פח. בשנת 1867 הם העבירו חוק לפיו לנשיא לא תהיה סמכות לפטר שרים שמונו במסגרת אותה קדנציה, אלא בהסכמת הסנאט. מטרתם הייתה "לתקוע" את ג'ונסון עם השרים שמינה לינקולן, שכן עמדות אותם שרים היו קרובות יותר אליהם מאשר אליו. ג'ונסון בלע את הפיתיון. הוא סבר שהחוק אינו חוקתי ופיטר במפגיע את שר המלחמה אדווין סטנטון.
צעד זה סלל את הדרך להליך הדחה נגד ג'ונסון. בתוך זמן קצר הוא היה לנשיא הראשון בהיסטוריה שהואשם בבית הנבחרים ושעמד בפני משפט בסנאט. ההצבעה על הרשעתו הייתה אירוע פומבי שהכרטיסים אליו אזלו תוך זמן קצר. בסופו של יום ג'ונסון זוכה בסנאט על חודו של קול. 35 סנאטורים הצביעו בעד הרשעתו, רק אחד פחות מהמספר הדרוש כדי להדיח אותו.
גם לוינסקי התנערה מהטענות, והגישה לבית הדין תצהיר בו היא מכחישה קשר פיזי עם קלינטון.
אלא שאז נטרפו הקלפים. לינדה טריפ, עמיתה של לוינסקי ממשרד ההגנה, הגישה הקלטות של שיחות בינה ובין לוינסקי לקנת' סטאר, חוקר עצמאי שמונה לחקור את קלינטון בהקשרים אחרים. בקלטות נשמעה לוינסקי מתוודה על קשר מיני עם קלינטון. הקלטות הוכיחו שלוינסקי סיפקה לבית המשפט תצהיר שקר, וכי כעת היא הייתה חשופה לתביעה.
כעת רקם סטאר עסקת חליפין: חסינות ללוינסקי בתמורה לעדותה על יחסיה עם קלינטון ולמסירת שמלה כחולה ששמרה מאחד ממפגשיה עמו, אשר הוכתמה בזרעו של הנשיא ולא כובסה. דגימות דנ"א מהשמלה הוכיחו כי הזרע אכן היה שייך לנשיא המכהן.
מבויש וחבול, הודה קלינטון בפני חבר מושבעים מורחב כי קיים קשרים פיזיים לא הולמים עם לוינסקי, והודיע לאומה בשידור כלל ארצי כי קיים עמה קשרים בלתי ראויים.
הרפובליקנים מיהרו לזנק על המציאה. הם האשימו את הנשיא בשקר תחת שבועה, עבירה שלדידם נפלה תחת קטגוריית "פשע חמור ועוון", ועל כן הם פצחו בהליכי הדחה. הם ניצלו את הרוב שלהם בקונגרס כדי לאשר מסמכי האשמה בוועדת המשפט ולהאשים בקלינטון בבית הנבחרים.
סקרי דעת קהל הראו שקלינטון נותר אהוד ושהציבור לא תמך בהדחתו. לאור זאת, הדמוקרטים התבצרו בנינוחות בהתנגדותם. להבדיל מאשר במקרה של ג'ונסון, משפט הסנאט של קלינטון היה מרגש הרבה פחות. רק 45 סנאטורים מתוך 100 הצביעו בעד הרשעתו, כאשר 9 רפובליקנים ערקו לצד הדמוקרטי, ועל כן הוא זוכה.
קלינטון לא יצא ללא פגע מהפרשייה. הוא הורשע בביזיון בית משפט על עדות שקר ונידון לקנס של 90,000 דולרים. כמו כן, רישיונו לעסוק בעריכת דין הושעה ל-5 שנים. הוא אף נאלץ להגיע עם ג'ונס לפשרה במסגרתה שילם לה 850,000 דולרים. את נשיאותו הוא אמנם השלים, אבל צל הפרשייה ממשיך לרחף מעל מורשתו עד היום.
מקרה ג'ונסון הראה בדיעבד שקשה להדיח נשיא על מעשים שאינם מתעלים לדרגת עבירה חמורה. מקרה קלינטון הדגים שגם כאשר מעשיו של הנשיא בעייתיים, לא ניתן להדיחו כל עוד הוא שומר על תמיכת מפלגתו. לעומת שניהם, המחישה פרשיית ווטרגייט מה קורה כאשר מעשי הנשיא הם כה חמורים, עד שהוא מאבד גם את אמון מפלגתו שלו.
הפרשייה התחילה בשנת 1972, כאשר יועציו הקרובים של ניקסון החליטו להקים יחידה סודית תחת הכינוי "השרברבים", לייעוד של ביצוע פעולות בלתי חוקיות כנגד אויבים פוליטיים. במקביל, הקימו היועצים גם ארגון לגיוס תרומות לקמפיין הבחירה מחדש בניקסון: ה-CRP (Committee for the Re-Election of the President). גם ארגון זה עסק בפעולות לא חוקיות, לרבות מימון פעילות השרברבים.
תוך זמן קצר החלו להתברר הקשרים בין השרברבים לבית הלבן. הוושינגטון פוסט חשף העברות כספים מה-CRP לחשבונות הבנק של החשודים, ואחד הפורצים אף העיד שהודח לשקר במשפטו על ידי ג'ון מיטשל (ראש ה-CRP ושר המשפטים לשעבר).
ניקסון ניצח בקלות בבחירות של 1972, אך בשנת 1973 החלה הטבעת סביב צווארו להתהדק. משפט המעורבים בפריצה התארך וגם הסנאט החל לחקור את אנשי ניקסון בפומבי. אחד מהם, יועץ בשם ג'ון דין, חשף בחודש יוני לפרטי פרטים את מעורבות ניקסון בניסיון הטיוח של החקירה. חודש לאחר מכן, חשף יועץ נוסף בשם אלכסנדר באטרפילד כי ניקסון הקליט את כל השיחות במשרדו.
פורסם על ידי Yiftach Dayan ב- 10:07 8 תגובות: