על גיליון הסקס השנתי של Time Out | אוטוביוגרפיות
יש שני דברים שחשוב לנו לומר על "גיליון הסקס השנתי" (31-24 במאי 2007), שכותרת המשנה שלו הייתה "איך הפורנו משנה את חיינו": האחד על הקשר בין סקס לפורנוגרפיה, והאחר על סיווגי הפורנוגרפיה ל"ז'אנרים".
על השאלה מה בין סקס לפורנוגרפיה ניסה אמיר בן-דוד לענות במאמר "זיונים והרגלי הצריכה", ויש מידה רבה של צדק בדבריו, שהדימויים שאנחנו מופצצים בהם כל הזמן, ובהם גם דימויים פורנוגרפים, משפיעים באופן ישיר על האופן שבו אנחנו חיים, והמיטה אינה יוצאת דופן. אבל האם זו עובדה נייטרלית? או שמא יש מימד אידאולוגי בהשפעה הזו? לנו דווקא נדמה שיש מקום לשאול למה אנחנו יותר ויותר מזדיינים כמו בסרטים במקום שבסרטים יזדיינו יותר ויותר כמו בחיים, ולא להסתפק בקבלת המצב כגזירה משמיים. מה המחיר שאנחנו משלמים, ושמערכות היחסים שלנו סופגות, כתוצאה מכך שאנחנו מעצבים אותן כמו פנטזיות מן המוכן שנרקחו באולפני סרטים שכל מה שמעניין אותם הוא למכור כמה שיותר עותקים מסרטיהם?
זו כמובן שאלה שרלבנטית לכל הסרטים והסדרות באשר הם, לא רק לסרטי פורנו, אבל דווקא בסרטי פורנו העיצוב של הפנטזיה הוא העיקר: אין בהם (בדרך כלל) עלילה, אין עיסוק בשאלות אמנותיות של עיצוב המציאות מול ייצוגה, וגם אין בהם שום חיפוש דרך והתמודדות עם אימת הקיום, מן הסוג שקיים באמנות. אם בסרט של טרנטינו או של פון טרייר אנחנו לא בוחנים את הפנטזיות שלנו כנגד מה שמוקרן על המסך, הרי שהפורנו נעשה בפירוש כדי לייצג את הפנטזיה "שלנו". אבל האם הוא באמת מייצג אותה או שהוא בעצם מעצב אותה?
בנוסף, חשוב לזכור שהתרגום המילולי של המילה פורנוגרפיה הוא "הזניה מתועדת", כפי שכתבה אורית קמיר. תעשיית הפורנו היא תעשייה מסחרית שמתבססת ברובה על ניצול של נשים, גברים וילדים, והרוב המכריע של המצולמים בה מציגים בפנינו בכפייה, וללא תמורה הוגנת את הפנטזיות שאמורות להיות "שלנו". שחקני פורנו רבים – נשים כגברים – מתמכרים לסמים, חשופים למחלות ולהתעללות, ומתאבדים בגיל צעיר. גיליון סקס צריך היה לדון גם בשאלה מה זה אומר על חיי המין שלנו, שתעשיה כזו היא המייצרת עבורנו את הפנטזיות המיניות שלנו.
כתבה אחת העצימה את הניגוד בין פורנו וסקס ומדגימה את טענתנו שאין חפיפה בין השניים: "רטוב וחם" (מאת תיקי גולן), על בחור "שגורם לבנות העיר להשפריץ", היא כתבת סקס מובהקת. זו כתבה מרתקת ומחרמנת שעוסקת בחיי מין של אנשים אמיתיים ולא בפורנו, ומייצרת, אגב כך, דיון בשאלות של עונג, סיפוק, גבריות ונשיות, שחרגו מן החשיבה האוטומטית שייצגה את שאר הגיליון על סקס. וגם שם, הדימוי שנבחר ללוות את הראיון נלקח מתוך עטיפת DVD פורנוגרפי.
ההערה השנייה שלנו קשורה לכתבה המקוממת "פורנו: מילון הז'אנרים השלם" (יפתח חוצב). בכתבה בת כשבעה עמודים, נסקרו ה"ז'אנרים" השונים של הפורנו, החל בגיל המשתתפים, דרך גודלו של איבר מסויים בגופם, וכלה בפעולות שהם עושים זה עם זה או זה לזה. בעוד שהחלוקה להעדפות מיניות (מין בן/בת הזוג, תנוחות וכדומה) אולי מצדיקה עריכתו של "מדריך" פורנו, הרי שהכללה ב"מדריך" שכזה, שבנוי בצורה תיאורית, הסוקרת בנייטרליות ערכית את הסוגות השונות של סרטים של "אונס אמיתי", "גילוי עריות", סנאף, זנות של נשים בהריון ואונס ילדים היא פשוט מזעזעת. תארו לעצמכם את "גיליון האינטרנט השנתי": האם הוא יכלול סקירה של אתרים שמציעים מדריך לביצוע לינץ' בשחורים, איך להכות הומואים, או לגזור את זקנם של רבנים יהודים? גם אם כל המשתתפים הם שחקנים ו"אף אחד לא נפגע במהלך הצילומים"? האם צריך לכלול בו אתרים שמדריכים כיצד לבצע אונס או ליצור חגורות נפץ?
הבחירה בז'אנר "מילון המונחים", שמניח סקירה נייטרלית ולא ביקורתית של המונחים הכלולים בו, היא בעצמה בחירה אידאולוגית ולא נייטרלית, והיא עלולה ליצור את הרושם (המוטעה, אנחנו משוכנעים) שמערכת "Time Out" סבורה שמין בהסכמה, אונס ורצח הם כולם צורות ביטוי לגיטימיות של המיניות האנושית, שהרי מדובר, כאמור, ב"גיליון הסקס השנתי". מקומו של גיליון הפורנו לצד גיליונות כמו גיליון "האלימות", גיליון "הכיבוש" או גיליונות נושא אחרים מסוג הזה, אם היו, עד אז אנחנו אומרים: אם פורנו הומואי או פורנו סטרייטי מועמדים באותה רמה מוסרית כמו תיעוד של רצח או אונס, אולי עדיף בלי פורנו בכלל, וכדאי שנתחיל להתרכז פשוט בלעשות סקס.
* הרשימה מתפרסמת בגיליון השבוע "טיים אאוט תל אביב".
מאת Zvi Triger, בתאריך 21 ביוני 2007 בשעה 7:22 pm, בקטגוריות מאמרים. תגובה אחת
« "מה עובר בראש גבר אחר?" (ציטוט)
העכביש של אריאלה שביד »
רואה שחורות	ביום 21 ביוני 2007 בשעה 8:47 pm
האמירה כאילו תעשיית הפורנו מבוססת ברובה על ניצול, למרות שהיא פופולרית, דורשת גיבוי בנתונים. אני כופר באמירה זו. אני טוען שתעשיית הפורנו מנצלת את עובדיה כמו שכל מעסיק מנצל את עובדיו לצורך עשיית רווחים. השחקנים מקבלים תמורה לעבודתם, ויש חוקים שמסדירים את ההעסקה ואת בריאות השחקנים. יש לזכור, לדוגמה, שמדינת קליפורניה (מרכז התעשיה בארה"ב) הנה בעלת חוקים נוקשים ביותר כלפי מעסיקים.
אורית קמיר ידועה בדעתה כלפי פורנוגרפיה, אך אני מעלה חשד שמדובר פחות במסקנות סוציולוגיות הנובעות מעובדות ויותר בבחירה אישית, שלא לומר דעה קדומה. גם לא הבנתי למה חשוב לזכור מהו התרגום המילולי של המילה פורנוגרפיה; לי נראה חשוב יותר בנושא שאותו היא מייצגת, ושדיון מורפולוגי אינו רלוונטי לעניינו.