והגיענו | כותבת מוחקת
ככל שעוברים עלי יותר שנים וימים כך גדלה ההשתאות: איך הגעתי עד עכשיו? רק לפני רגע תהיתי אם אצליח להיחלץ בשלום משבוע קשה, והנה הוא תם ואין לו זכר. ובאותה מידה גדלה גם הכרת התודה, על הרגע החדש, על הזמן הרענן שלא היה פה קודם ועכשיו אני בו. האם אין הזמן מבט ממושך מאוד (צילום לא מואץ) בחפץ המשתנה לעינינו, חפץ שהוא אנחנו?
מבטי שלי במראה מובס בדרך כלל (לא הבוקר). אני פשוט לא מאמינה שכל זה קורה. תוכניותיי, המשאלות שלי, נעשות עלובות מרגע לרגע, עומדות מאובקות בצד מול הרף העין. וכבר שוב יום חמישי. צריך שיהיו לו לאדם שני כיסים, באחד המאמר "שהחיינו והגיענו לזמן הזה" ובשני "עוד רגע אחד פחות עד שאתפגר".
אבל כל זה בא רק כדי לספר לכם על החושים המשתרגים, הלופתים את היום הזה; כזה עדיין לא היה, איזה חידוש משמח, חדווה גדולה, שיער מתנופף ונדבק, נשיקות יבשות, חלה בחמאה – היום הוא תאריך כך-וכך ואני בגיל שלי בדיוק, שהגיענו – אבל רגע, הלא גם התקצרו ימי החיים באותה המידה. כמה עוד נחכה שיתגשמו לנו משאלותינו הילדותיות ונצליח לאהוב היטב, לומר את אשר על לבנו, לצקת רק עוד משמעות, כשכוס היגונים מטפטפת לנו ביד? אפשר לבכות מזה, בכי של חרדה ושל עולב. ואכן עוד נבכה. מאותה הסיבה אני מפחדת מכל חידוש – תמיד אנסה בכל זאת לגסוס מתחת לשמיכה – ולבסוף עולה ופורחת. ושוקעת שוב. אין לזה סוף.
ולבסוף, בהחלט כדי לא לחשוב על זה, אציין גם שאני לא סובלת יותר רוק שורט, לא-מלודי. אין מידה לריחוק שהתרחקתי מהצליל המונוטוני של הליכה על מדרכות. לך מפה, לו ריד (שם גנרי) וכל היוצרים החיוורים המתפתלים בייאוש. חצי קילו פופ סוחף. טרנסצנדטלי. אוהב מכל הלב. ומטופש לגמרי, כן, כי אחרת נמשיך להימק פה. זה מה שטוב עכשיו.
By Avivit Mishmari, on 10 ביולי 2015 at 3:36 pm, under דף מיומני. אין תגובות
« יין ובמבה. יומן גיוס
ברווח. 39 מעלות יופי »