דייט פריזאי עם אירווינג פן | אתי נמיר - סטודיו גברא
מאת: אתי נמיר
"גראנד פאלה" פריז, חודש דצמבר , עומדת בכניסה ל-"גראנד פאלה". בכניסה למוזיאון מתנוסס שלט עצום : Irving Penn – CENTENNIAL" " וההתרגשות בשיאה. בכל זאת, המתנה שלושה שבועות והגעה לעיר האורות בדיוק לרגע הזה.
פתיחת סוגריים – קפיצה קטנה בזמן
קצת על עצמי: לא גדלתי עם חלום להיות צלמת, אין לי סיפור מרגש על מתנת יום הולדת שהיא המצלמה הראשונה ולא קיבלתי "הארה" בילדותי – מה אני רוצה לעשות כשאהיה גדולה.. בת 37, ירושלמית, מנח"ש עצמאית אשר גילתה לפני מספר שנים אהבה חדשה – מצלמה. מבינה מהר מאוד שאין חוקים או גיל ללכת אחרי הרצונות שלי , שהסבה מקצועית באמצע החיים זה לא רק בסיפורים !! מחליטה להתמסר לאהבה החדשה שלי, לזו שמהווה בשבילי כלי ביטוי וכלי ריפוי כאחד.. למצלמה.שנתיים לימודים ב-"סטודיו גברא",לומדת צילום, לומדת לראות, לומדת אור ובעיקר – לומדת לגלות את עצמי (ועדיין) תוך כדי תנועה. והיום, מלווה קורסים בסטודיו גברא ומצלמת באופן מקצועי.
וחזרה ל- "גראנד פאלה"
תמיד הערכתי ואהבתי אומנות, כיום גם נותנת לה מקום בחיים שלי . את השם "אירווינג פן" שמעתי לראשונה בלימודי הסטודיו. שיטוט ברשת, מבט קצר על הצילומים ואיך לא?! הוא מככב בלוח ההשראות שלי – אותו אני מטפחת בקנאה. יש בי התרגשות גדולה כשאני רואה צילום תלוי ומוצג, מעין תחושה טקסית. לא דפדוף בספר ולא שיטוט בעולם הדיגיטלי – לבקר בתערוכה ולהרגיש איך צילומים מקבלים חיים, מונפשים כמעט. לנסות להבין מה המחשבה שמאחורי.. היוצר, היצירה עצמה, התלייה, בחירת הצילומים והאופן בו הם מוצגים.. כמו לידה, הרי קודמים לה 9 חודשי הריון וכל יום נדמה כעולם הוא.תחושה של מסע קטן קצר בחלל סגור, מסע שמתחיל בצילום הראשון שהעיניים פוגשות ומסתיים באחרון לפני היציאה. סוג של חוויה רוחנית לאורך המסלול.. התמסרות קטנה.. לאפשר לצלם לסחוף אותי ליצירה שלו, לנבור בשיקולים הטכניים שלו, להציץ למסדרונות הנפש והמחשבה שלו ועדיין.. לאפשר לדמיון לפעול ולתת ליצירות פרשנות משלי.
התערוכה מוצגת בשתי קומות, חלל עצום ושלוש שעות בהן אני לוגמת בשקיקה את שרואות עיניי.. מחבקת כל פיסת מידע שמתארת את העבודות, את הסיפורים שמאחוריי וכמובן, מצלמת תוך כדי. עד כה נחשפתי לצילומים של אירווינג פן בתחום האופנה לרב, מגזין "VOGUE", פורטרטים מוכרים (פיקאסו, דאלי ורבים אחרים), רקע מינימליסטי, אור מפוזר, דיוק ואסתטיקה.בתערוכה היו עבורי לא מעט גילויים וחידושים, עבודות שלא הכרתי, חשיפה גדולה לצילומי סטיל לייף ומזון – (טרום עידן צילום האוכל) אשר קיבלו המון במה. צילום תרבויות – סדרות שלמות אשר צולמו בתוך אוהל בד אשר שימש כסטודיו . אוהל נייד אותו יצר אירווינג פן ובו צילם בני שבטיםותרבויות שונות ביעדים שונים בעולם. אחת מהן סדרת צילום תושבי פפואה גינאה בשנת 1970 – סדרה עוצרת נשימה, סדרה נוספת מבריקה צולמה במרוקו בשנת 1971 – גם היא צולמה באוהל המדובר.
על קירות גרם המדרגות שבין שתי הקומות, הוקרנו קטעי וידאו תיעודיים בהם ניתן לראות את אירווניג בזמן עבודה, את אוהל הצילום ואת סט הצילום במרוקו.. מרתק!בלב הקומה השנייה מיצג, הונחה הוד רוממותה – המצלמה שלו ( חושבת לעצמי: לו רק יכלה היא לדבר.. ). המחשבה על כמות שעות העבודה אשר בילה בחדר החושך (מספר שלא ניתן כנראה לאמוד), ימים של התנסות בהדפסות שונות, חשיפות, חומרים.. גורם לי חשק ללכת אחורה בציר הזמן ולהיוולד בעידן אחר.
מסיימת את "המסע" הקצר שלי וחוזרת לרחוב הפריזאי. חוויה חזקה , עוד לבנה שמונחת במקום הנכון בקריירה שלי כצלמת. יוצאת מחוזקת במחשבה שקיימת בי זמן רב: לא חייבת להגדיר את עצמי כצלמת או פורטרטים, או אוכל, או אופנה.לא מוכנה שיכתיבו לי ולא נכנעת לתבניות , אני צלמת שאוהבת את העבודה שלה, רוצה לתעד ולהנציח כל מה שנוגע בי, אני גם וגם.
אירווינג פן 1917-2009,
צלם ויוצר רב השפעה. רבים למדו, לומדים ועוד ילמדו עליו .
אתי נמיר, צלמת מסחרית, אמנית בנשמה.
לעמוד הפייסבוק | לאינסטגרם
הסרטון על אתי נמיר: