הפקיד | | נקודתיים - האתר של יואב בלום
הפקיד – נקודתיים – האתר של יואב בלום
פורסם ב 21 באפריל 2010 ע"י יואב
8 תגובות ↓	הוא כנראה התנמנם לרגע.
קולה של טריקת הדלת העיר אותו בחזרה אל המציאות הפלורוסנטית של החדר והוא הרים את ראשו בחדות, פוקח את עיניו מול האור.
לקוח חדש נכנס, ויש צורך לתת לו שירות, או לפחות סוג של הכוונה. הוא הבליע את הפיהוק האוטומטי שניסה להימלט מפיו והרכיב את משקפיו, מניד בראשו לעבר הדמות שנכנסה מבעד לדלת שממול.
מרובע, לבן, לא יותר מעשרה מטרים רבועים ושלוש דלתות. אחת, ממולו, אשר דרכה נכנסו ושתיים, בשני הקירות שמצדדיו, שמהן יצאו.
והוא, יושב על הכיסא המעט חורק, מסך המחשב מאיר את פניו החיוורות, שולחן עץ מצופה בצבע לבן שנהבי מסתיר את רגליו שהחלו מעט לרעוד עכשיו.
הם היו נכנסים, עיניהם מתרגלות לאור הבהיר ומגלים, לרוב לאכזבתם, שכל מה שמחכה להם אחרי המוות זה חדר גדול ומואר ובתוכו פקיד לבוש ז'קט ישן, עם משקפיים עבות ושפתיים דקות.
השניים האחרים היו לרוב מסננים מילת תדהמה קלה, ומביטים מסביב. "הולי שיט" הלך חזק אצל הרבה.
"אני רוצה להבין משהו." אמר לו פעם גבר גדול עם כרס עצומה ושפמפם דליל מדי "זה רק אצלי שהאור המבהיק שרואים אחרי שמתים הוא הפלורוסנט שלך? זה בגלל שהייתי אתאיסט? כל השאר פוגשים את אלוהים, ואני פוגש אותך?"
פעם אולי ישבו כאן פקידים עם דפים, לפניהם פקידים עם מגילות או חתיכות חרס שעליהן חרוטים שמות, לפניהם אולי פקידים שפשוט היו צריכים לשנן מראש את שמות הנכנסים. אבל מאז שלמטה המציאו את המחשב, גם למעלה שינו את חדר הקבלה לקונספט שיהיה יותר ברור ללקוחות. הוא תיאר לעצמו שבעתיד יהיו עוד שינויים דקורטיביים. את האור הלבן החזק הם כנראה ישאירו. הוא התכתב טוב מדי עם המיתוסים שהחבר'ה למטה הכירו.
"לא מעט." הוא אמר "ומכל מיני סוגים. זה מאוד מעניין. אני מנסה תמיד לנחש מראש מה המחשב יגיד לגבי מי שנכנס. זה מפתיע לגלות עד כמה זה קשה לנחש."
בת כמה היא אמורה להיות עכשיו? קצת קשה לחשב. אין לו ממש תחושת זמן כאן. בטח שמונים ומשהו.
אנשים לא עוברים דרך הדלת הזו כשהם נראים כמו שנראו כאשר הלכו לעולמם. הו לא. הם עוברים לו בדלת כמו שהם רואים את עצמם. לפעמים הם יפים יותר או צעירים יותר, אבל לפעמים היה רואה דמות שלפי התמונה על מסך המחשב הייתה נעימה ורגילה, אבל דרך הדלת הם עברה דמות כעורה וכבויה. אנשים אף פעם לא ראו את עצמם כמי שהיו באמת.
היא לא זיהתה אותו כמובן. השנים הרבות שעברו בוודאי השכיחו אותו ממנה, או לפחות עמעמו את התמונה שחקוקה בזיכרון.
בת שאפשר לחבק או לנשק על הראש, בת שמניעה את קודקודה בחוסר מנוחה וחוסר סבלנות מתחת לנשיקה, ורוטנת משהו כמו "נו אבאאאא, אני מאחרת לבית ספר!" רק בשביל לרוץ ממך, להביט לאחור ולנופף ביד, לפני שאתה מנופף לה בשלום בחזרה, ונוסע משם כדי לפגוש את מותך שני צמתים לפני שאתה מגיע הביתה, כי אידיוט אחד החליט שרמזורים הם בסך הכל המלצה.
האם אני מפחד מהמסך עכשיו?
הוא הקיש עוד כמה אותיות ואז עצר.
הוא העיף מבט מהיר בילדה שמחכה מעל לשפת השולחן.
חייתי חיים רגילים, בלי שיאים מיוחדים או נפילות גדולות במיוחד. אולי בשביל זה יצאתי מאוזן. הייתי משעמם והרגשתי את החיים תמיד לידי, בצורה מעט מרוחקת. אני לא בטוח שהתעמקתי ברגשות יותר מדי. קרו הדברים שקרו, וזהו. לא ייחסתי להם מי יודע יותר מדי מחשבה או חשיבות.
"הוא ירדם לשניה, ואז יתעורר מחדש. ושוב יהיה בטוח שהוא פקיד שמקבל אנשים ומוביל אותם לדלת הנכונה. יהיו לו אפילו זיכרונות מאנשים ש"טיפל" בהם פעם. הכל יתחיל מההתחלה. תכנס הדמות של הילדה, והוא שוב יוביל אותה לדלת. ואז שוב ואז שוב."
"לא. הוא פשוט נמצא בלופ. נותן לה את הדלת הזו עוד פעם ועוד פעם."
‹ Lightheaded
החלון הוירטואלי של Winscape ›
8 comments on “הפקיד” שרה הגיב:	22 באפריל 2010 בשעה 12:27	יואב , איזה סיפור יפה !
נעמי הגיב:	22 באפריל 2010 בשעה 17:36	יואב, מה יהיה?? איך אתה עדיין לא מפורסם?
מוטי הגיב:	23 באפריל 2010 בשעה 8:02	מקסים!
גולי הגיב:	23 באפריל 2010 בשעה 10:34	פשוט תענוג.
קובי הגיב:	4 במאי 2010 בשעה 10:13	פשוט מקסים.
גדי כהן הגיב:	26 בפברואר 2011 בשעה 20:36	יפהפה
יעל הגיב:	29 במאי 2011 בשעה 17:28	מקסים!
נעמי הגיב:	20 ביוני 2011 בשעה 10:19	לעזאזל, עוד פעם ממש ירדו לי דמעות מהסיפור הזה (וזה נדיר ברמות מטיפוס ציני שכמוני).