מרץ | 2010 | דבורית שרגל * Dvorit Shargal
אי סדר (השנה השנייה)
מיא: טוב, אז זו כבר מסורת.
דבורית: (נאנחת) כן, צודקת. גם בשנה שעברה היה אור בחוץ כשהתחלנו?
מ: מי יודע? בשנה שעברה גרתי בדירה עם חלונות קטנים ולא בדירה יוקרתית עם מרפסת מפוארת שמכרתי את נשמתי לשטן כדי לשפצה.
ד: עוד פעם את דוחפת את הדירה היוקרתית שלך? כולה שאלתי אותך אם היה אור בחוץ.
מ: לא, אני חושבת שהיה חושך מצריים. זאת אומרת שהשנה המסובים המסכנים יצטרכו לסבול הרבה עד האוכל. אז מה עוד השתנה הלילה הזה, פרט למעבר לדירה האורסת, כמובן?
ד: אני עברתי לדירה פחות הורסת, למעשה לגולת יפו. לא שאני מתלוננת, הכל מתוך אידיאולוגיה צרופה.
מ: מותר לשאול איזה?
ד: הצטרפתי לעשירון התחתון, מתוך אידאולוגיה, כמובן, והפכתי חלק בלתי נפרד מבני דודינו, שכנים שלי. אבל, כאמור, אני לא מתלוננת ונהנית מאוד מהחיים בספר.
מ: אפרופו – תספורת הקארה החדשה שלך ממש יפה – תתחדשי!
ד: כן, ברוח החג החלטתי להפוך לקליאופטרה בערוב ימיי.
מ: לא נעים לומר ולא פוליטיקלי קורקט, אבל שפע החניה שהשתרר מתחת לביתי במרכז תל אביב מעורר בי געגועים למלחמת המפרץ של 1991 שגם היא פינתה כאן אינספור מקומות חניה.
ד: תארי לעצמך מה זה, עברו כמעט 20 שנה מאז, ועדיין רק ערב פסח במרכז תל אביב, או מלחמה, מפנים כאן מקומות חניה.
מ: אילו רק לנו היה מקום חניה, דיינו, אך גם לאורחינו היקרים יש מקומות חניה רבים לבחור מהם, וזה באמת כבר נס מטורף.
ד: הופה, זה המקום לציין, שבניגוד לשנה שעברה, כשישבנו לבדנו עם יוגורט וגרנולה, השנה שידרגנו פלאים את האי-סדר ויש לנו אושפיזין לרוב.
מ: אבל צריך להסביר למצטרפים אלינו לראשונה שאנחנו מורדות בסדר ושונאות סדר, ואני מתבאסת מההגדה שהיא טקסט סתום ואלים, ובכלל זה גם ביאס אותי בשנה שעברה שהיו לנו מגיבים מעצבנים שהאשימו אותנו שהגרנולה עם היוגורט הזכירו את הטיט שהכינו אבותינו במצריים!
ד: עזבי את המגיבים לנפשם, אני רוצה להציג את האורחים, ליתר דיוק שהאורחים יציגו את עצמם.
האורחת הראשונה אורנה (בת הטוחן): למרבה הבושה הגעתי בדיוק בשבע, כמו שציוו עליי, אז ישבתי עוד שתי דקות במכונית, כדי שלא יגידו שאני מגיעה בול בזמן. אני שמחה סופסוף אחרי 25 שנים לחדש מסורת ולברוח מליל הסדר בקיבוץ ולא-לחגוג עם חברים שלא קוראים את ההגדה ולא אוכלים כשר. זה אירוע נדיר בחייה של אישה שיש לה חברים ומשפחות והצליחה לברוח מכולם בשלל תעלולים מפתיעים.
האורח השני, שאול חנוכה: מוסיקאי, בלוגר, עקר בית. אחרי שש שנים במצפה רמון, סופסוף הזמינו אותי לסדר. אז באתי.
מ: אי סדר.
שאול: לא משנה. הוריי שמחו מאוד שאני מוזמן.
אורנה: איך באת?
שאול: אני משש על הרגליים, פיציתי שעתיים את חתולתי שלווה בפסטרמה ומשחקים, אחרי שעה וחצי שהרגישו כמו מילואים בקו 60 של אגד ועוד שעה וחצי ברכבת ב"ש-ת"א, ניצלתי את ההזדמנות לראות חברים שלא ראיתי מזמן. אה, והייתי בים.
האורח השלישי, אסף שגיב, עורך כתב העת תכלת.
אורנה: רוב בני האדם זקוקים לטקסים, חגים, אמונות, היאחזות בעוגנים לאורך חיי היומיום, אבל רק מעטים, שאין להם צורך בעוגן הזה וגם יכולים למצוא דרך אלגנטית להתחמק מחובותיהם החברתיות והמשפחתיות. למרות כל האמור לעיל, זה לא מבטל את האפשרות שבשנה הבאה אחגוג את סדר פסח כהלכתו עם הילדים שלי אצל דודתי מצד גיסי בסבבה.
שאול: פה יש עוד דבר. זה טקס שהבסיס שלו והגדת לבניך. טקס שנועד להכתיב תפיסת מציאות.
ד: אני מעדיפה טקסים הכוללים יוגה ארבע פעמים בשבוע, בדיקת שומות חשודות ועוד עניינים אישיים ופרטיים.טקסים גלובליים, לאומיים וציבוריים לא מצליחים לחדור ללבי.
מ: תחליפי את היוגה במשקולות ואת השומות בפדיקור – ואני איתך, לגמרי.
ד: יאללה מיא די לחרטט, אורחינו רוצים לאכול. עדכונים בהמשך.
פורסם ב-שתו לי, תל אביב
מתויג חברים, פסח
פורסם ב-החיים קשים, תל אביב
התחזית האופטימית שלי, שאחרי שבוע של אגודל בגבס ישחרר אותי האורטופד מעולו, התבדתה. אף שהאורטופד בחד"מ אמר שהוא נוקט בשבר הקל לחומרה, פסק עמיתו שלא מהחד"מ שעלי להתהלך עמו שלושה שבועות תמימים.
עד כה עבר שבוע.
בעניין הכתף, התור לאולטרסאונד נקבע לעוד שבוע מהיום, וזה התור הכי מהיר שהצלחתי לקטוף. בינתיים אני פועלת בעצת הרופא להפעיל את המפרק ככל יכולתי, מעבר לגבול הכאב, וזה מוכיח את עצמו.
מה למדתי השבוע?
1. שהאגודל (המכונה גם בוהן) היא האצבע החשובה ביותר ביד, לא יעזור.
היא משמשת –
א. לקליעת קוקו.
ב. לכתיבה בעט. כן, יש דבר כזה.
ג. לאחיזת מזלג/ סכין/ מסרק/ מברשת/ מטאטא/ מגב.
ד. לפריפת כפתורים/סגירת ריצ'רץ, לבישת מכנסיים.
ה. לאיתות בקטנוע. בלי אצבע האיתות, אני לא יכולה לרכוב.
אבל המצוקה היא אבי ההמצאה והאלתור, כך שבינתיים התאמנתי לאחוז בסכו"ם בעזרת האצבע והאמה, להתפעלותם הרבה של הצופים במפגן העוצמה.
בגלל שהאגודל השמאלית היא המגובסת, ואני שמאלית, כידוע, לקחה על עצמה יד ימין אחריות, ונקטה במאמצים מיוחדים כדי להצליח בפעולות שאחותה התאומה עשתה עד כה. וכך ביד ימין אני גם עושה קוקו, גם מצחצחת שיניים וגם מורחת קרמים.
מאחר שאני מנועה מיוגה לצערי, הפעילות הספורטיבית העיקרית שלי היא הליכה, ואני מקפידה ללכת כל יום מיפו לתל אביב, או בחזרה, ולפעמים לשני הכיוונים. נחמדה מאוד הצעדה הזו ושכרה בצדה – היכרות מעמיקה את נוה צדק או או המסלולים העירוניים יותר, דרך יפו, דרך מנחם בגין.
למה לא על הים עצמו? כי אני אוהבת ללכת על הטיילת של יפו בפאתי היום. הטיילת מיפו לתל אביב בשעות היום שמשית מדי ולא מקדמת אותי למחוזות חפצי העירוניים.
בהליכותיי גיליתי את קונטיינר, שם מעולה, שנפתח בהאנגר רחב ידיים עם בר ענק והמון מקום, בתוככי הנמל, מול סירות הדיג.
בתחילת החודש, אגב, היו צילומי סרט בנמל, אבל לא הספקתי לצלם מספיק, ואו לגלות באיזה סרט מדובר. מישהו יודע?
(מנדט, משהו?)
(כן נמל חיפה עבר ליפו).
פורסם ב-אכלו לי שתו לי, החיים קשים, הליכה וספורט, יוגה, על הכביש, תל אביב
מתויג יפו
הנפילה, פרק ב'
ובכן הלילה לא היטיב עמי, וקמתי הבוקר כשהאגודל נפוח/ה ומגובה בצבעי אדום שחור.
גם הכתף לא ממש נענתה לי.
הגעתי לחדר מיון, הנוהל הרגיל, ארבע שעות לאורטופד, וכו', חצי גבס על האצבע והיד, מתלה לכתף פלוס הצעה לאולטרסאונד (לא העצמות, אולי הגידים נפגעו), ויאללה הביתה.
לא, לא הצלחתי לקבל דיסק עם הצילומים כי פחחח, אין צורב לרנטגנאים, ובכלל, מה קרה לך, ביום שישי?
בואי ביום ראשון, שלמי 50 ש' וכו'.
מסקנה: לא לבוא לבי"ח בסו"ש. וסו"ש כולל שישי בבוקר.
ותודה למיא שהגיעה לחד"מ ועכשיו הלכה לקנות לי אוכל לשבת.
מרץ 13, 2010
ילדים, כן או לא?
דיברתי וכתבתי והצטלמתי והפסקתי מזמן לדון בכך.
פעם אחרונה, קישור ללא רוצה, גרסת הבמאי.
היום, בשיחה עם חברות התברר לי שכל מי שלא רוצה הייתה נתונה מתישהו למתקפת הלחץ החברתי.
זה לא קרה לי מעולם, ואף פעם לא הופעל עלי אפילו בדל לחציץ משום כיוון שהוא. משונה, לא?
במהלך השיחה סיפרו לי על תרשים הזרימה המשעשע הזה, בחסות momlogic ממנו תוכלו ללמוד חד משמעית אם ילדים זה בשבילכם.
נסו ותיהנו. יותר טוב ממונופול.
פורסם ב-ברשתתת, החיים קשים
מה יש לכם מ-H&M?
בתשע בבוקר, שעתיים לפני הפתיחה, כבר התייצב תור ענק לפני H&M בעזריאלי. התור לא נרגע גם בשתיים, ארבע, שש ושמונה בערב.
מה, מה? מה יש שם? מה יש שם שאין בגאפ או בקסטרו או בזארה שמצדיק התנפלות רעבתנית כזו?
אני הגיגנית אופנה קטנה מאוד, וקניינית עוד פחות, בעיקר בשנים האחרונות, ומלהטטת עם מלאי גופיות בנות עשר ויותר, מכנסי קורדרוי בני שבע-שמונה, ג'ינסים בני כמה שנים וכיו"ב, ובכ"ז, נראה לי שהסיבה העיקרית להיסטריה סביב H (בקצרה) היא המחיר (חולצה בחמישים, ג'ינס במאה וקצת). כלומר, ברור שאפשר למצוא בגדים במחירים דומים ואף פחותים (וכן, באותה איכות, אם לא יותר) בשווקים – הכרמל ובצלאל ושות', אבל אין להם ניחוח של חו"ל והדר והוד, אלא ריח של אלנבי, וכן, חו"ל עדיין עושה לנו (טוב, להם) את זה. וזו הסיבה, על פי הניתוח שלי, לכמויות הנכבדות של אנשים, בעיקר עלמות באקסטזה, שצבאו ביום הפתיחה על החנות.
ואולי הסיבה הרבה יותר פילוסופית: טעימה קולקטיבית ופתאומית מפרי עץ הדעת שהבהירה לאומה שעד כה התהלכה למעשה כאיש אחד בלי בגדים, ובושה עזה לקראת הביקור הצפוי של צלם העור החשוף ספנסר טוניק.
נראה לי שזקני H לא צפו דבר כזה, ופקידיה ערכו במהלך היום הזמנות ענק לנוכח המדפים והקולבים המעורטלים אחרי פשיטת הארבה המקומית. לא יודעת מה יהיה בהמשך השבוע או החודש או בכלל, ואם ההתלהבות תירגע, אבל בינתיים נראה שמרכז עזריאלי עומד בפני התפוצצות אוכלוסין.
ויש הפי אנד. קצת. בסוף היום, במעלית, שאל נער צעיר את היורדים, איפה הקולנוע פה?
ומישהו ענה לו: אין פה יותר בתי קולנוע, H קנו אותם, ועכשיו יש שם חנות בגדים.
תורים כאלו, אגב, לא נצפו מעולם בבתי הקולנוע גלובוס בעזריאלי לקראת שום סרט שהוא.
הנער נראה המום לגמרי, והשאלה שלו מעוררת תקווה ועצב גם יחד: קניון ענק בתל אביב, לא הגיוני שיהיה בו גם בית קולנוע? זהו שלא.
פורסם ב-החיים קשים, חו"ל, כנגד כל הסיכויים, תל אביב
מתויג H&M