כדאי לדעת - זנזרה: האיטלקית השכונתית של נווה שאנן
דף הבית >> אוכל >> סקירת מסעדות >> זנזרה: האיטלקית השכונתית של נווה שאנן
זנזרה: האיטלקית השכונתית של נווה שאנן
משנה: באיחור אלגנטי של 12 שנים, הגעתי אל המסעדה המשגשגת, כדי לערוך היכרות ראשונית עם התפריט האיטלקי שלה, ולנסות לפצח את סוד הצלחתה ## הפסדתי לטבח בקרב על הרוטב לסלט, ופישלתי בנושא הפיצות ## זה רק ידרבן אותי לחזור לשם שוב בקרוב...
המון פעמים חלפתי ליד מסעדת זנזרה האיטלקית בשכונת נו"ש מאז שנפתחה בשנת 2003, אבל רק בשנה שעברה יצא לי לסעוד בה במסגרת 'פסטיבל השקשוקה' בו נטלה חלק. השקשוקות שטעמתי לא היוו חלק מתפריט המסעדה, כך שלא באמת טעמתי ממה שיש לה להציע. סוג של מחדל עבור מי שמסקר מסעדות, ומתעלם ממסעדה מצליחה מאוד שפועלת כבר תריסר שנים. רגע! יש הסבר: זנזרה היא מסעדה שכונתית, ואני מתגורר בשכונה אחרת, אז זהו התירוץ העלוב משהו שאסתתר מאחוריו.
בכל אופן, בשבוע שעבר החלטנו, אשתי ואני, שהגיע הזמן להכיר גם את זנזרה. זנזרה = יתוש באיטלקית. התקשרנו והזמנו שולחן לשניים בשבת, לשעה 16:00. היינו בטוחים שהמקום יהיה ריק למדי, אחרי סערת הצהרים ולפני מתקפת הערב. כשפסענו פנימה, אל תוך המסעדה המעוצבת בסגנון כפרי וחמים, הבנו שטעינו בגדול. היא היתה מפוצצת. גם בפנים וגם במרפסת החיצונית. למזלנו שמרו לנו מקום בתוך המסעדה הממוזגת, ולא במרפסת בה נלחם מאוורר גדול כנגד הקיץ הכי חם בעשור האחרון.
ברגע שהדפנו את הדלת ופסענו פנימה, היכה בנו גל ניחוחות מעורר תיאבון. שילוב של בצקים נאפים בתנור, תבלינים עזים ומה לא. התיאבון נפתח מיד. פתחנו את התפריטים (שהיו חדשים ונקיים, ולא בלויים ומוכתמים כמו בהרבה מסעדות בהן אנו מבקרים), ומיד לכדה את מבטי העובדה שמוצעים חמישה מרקים. חמישה מרקים! מי שמכיר אותי יודע עד כמה אני מת על מרקים, ועד כמה אני מתאכזב בתקופת הקיץ הארוכה כאשר אני מזמין מרק מתוך תפריט ונענה שנכון שכתוב שיש מרק, אבל אצטרך להתאפק עד לסתיו.
דניאל יסמן
סימנתי למלצרית היעילה שהתייצבה מיד, ושאלתי האם אני הוזה, או שבאמת מגישים מרק באמצע ספטמבר הלוהט. כל חמשת המרקים אכן מוגשים, השיבה המלצרית לשמחתי. היו שם מינסטרונה, עגבניות, בצל, פטריות וגספצ'ו. ללא היסוס דרשתי מרק עגבניות כמה שיותר מהר, והסברתי שאת שאר ההזמנה נבצע מיד אחר כך. חיש מהר יצאה המלצרית אל משימתה הדחופה, ועל השולחן נחתה קערה מהבילה ובה האדום-אדום הזה. במקביל, הגיע גם קנקן מים קרים, פוקצ'ה עם מטבלי עגבניות מיובשות ופסטו, חמאת שום, וגם קערית ובה סלט עגבניות ומלפפונים עם רוטב שום שמיר. עיינתי שוב בתפריט, ורק אז הבחנתי שאכן כל הטוב הזה מגיע עם המרק שמחירו בסך הכול 32 ₪.
בעודי גומע את המרק המצוין, הזמינה אשתי חצילים ממולאים (39 ₪) וסלט איטלקי (49 ₪). למרות שההיגיון אמר לא להתמלא עם הפוקצ'ה, התקשינו שנינו להתגבר על הפיתוי. כל אחד מאיתנו חתך פרוסות קטנות וזלל אותן עם המטבלים, וגם ביקשנו וקיבלנו בקבוקון שמן זית ותוספת של מטבל פסטו.
מתוך נימוס הצעתי לזוגתי לטעום מהמרק, ולמרבה הבאסה היא נענתה בחיוב. העברתי לה את הקערה המהבילה עדיין, והצצתי בינתיים בתפריט. או אז היכתה בי ההכרה ששכחנו לבקש שהסלט יגיע ללא רוטב בילד-אין. למה? כי כבר יותר מדי פעמים קרה לנו במסעדות שקיבלנו סלט נהדר שבקושי נגענו בו משום שבמטבח התעקשו לשפוך עליו רוטב כלשהו שהרס אותו. הזעקתי את המלצרית הנחמדה, וביקשתי: "אם זה לא מאוחר מדי, אנחנו מעדיפים את הסלט ללא רוטב."
גלילות חצילים
המלצרית מיהרה לכיוון המטבח, ואז חזרה אלינו והודיעה שהטבח לא מוכן להוציא לנו את הסלט ללא רוטב. אופס. נתקלנו בטבח עם עקרונות. מה נעשה עכשיו? נבטל את ההזמנה? נשפיל את הראש וניכנע לטבח? אכן, רגע קשה עבר על כוחותינו. זה או אנחנו או הטבח. ניסיתי לתחמן: "אז זהו, שאנחנו מאוד רוצים רוטב, אבל מעדיפים שהוא יגיע בצד."
המלצרית לא נפלה בפח. אי אפשר. החלטתי לרדת מהעץ. "אם הטבח ממליץ, אזרום איתו!" הכרזתי באומץ. אף אחד לא מחא לי כפיים.
בינתיים, בעודי מנהל משא ומתן אודות הרוטב בסלט, התרחשה לה טרגדיה קטנה הקשורה למרק. זה התחיל מכך שאשתי גמעה בהתלהבות מתוך חצי המרק שהגשתי לה בנדיבות לא אופיינית, והסתיים בכך שהמלצרית היתה בטוחה שהיא סיימה ללגום ממנו ואספה מהשולחן את קערת המרק כשעוד נותרו בו לפחות שתי כפות של נוזל טעים להפליא. יש לי מוסר השכל מהתקרית הלא פשוטה הזו, אבל אשמור אותו לעצמי.
אל השולחן הגיעה מנת החצילים הממולאי, ובה גלילות חצילים מוקרמות שהכילו גבינת פטה, עגבניות מיובשות וצנוברים בליווי רוטב עגבניות. המנה הגיעה לוהטת, ולצדה קישוט של עגבניות ומלפפונים טריים. כרסמתי את הירקות שהגיעו עם החצילים ועם המרק, גם משום שאני רגיל ואוהב לאכול ירקות טריים בסיפתח של ארוחה, וגם מתוך מחשבה קודרת שעוד מעט יגיע הסלט עם הרוטב שבטח לא יהיה לי טעים, ומן הסתם לא אגע בו.
גם מנת החצילים ערבה לחיכינו. שנינו משוגעים על חצילים בכל הצורות האפשריות. כמעט ולא קורה מצב שנגיע למסעדה ולא נזמין מנת חצילים כזו או אחרת, אם היא מצויה בתפריט. קרענו עוד קצת מהפוקצ'ה כדי לטבול ברוטב, למרות שהבטחנו לעצמנו לא להתמלא עם לחם. כן, אני יודע שאני חוזר על עצמי, אבל אולי אם אשנן זאת עוד ועוד אלמד לקח בפעם הבאה.
ואז הגיע הסלט. וכבר בביס הראשון הצטערתי על הבחירה. זה לא שהוא לא היה טעים. הוא כן היה טעים, והרוטב היה מעודן ובסדר גמור. הבעיה, מבחינתי, היתה שכיכבו בו לא מעט קרוטונים (שוב לחם...), ופרוסות מוצרלה. אולי משהו דפוק בי, אבל אני לא מחבב מוצרלה, ומתקשה להאמין לאשתי (שכן אוהבת) שנכון שהמוצרלה חסרת טעם משלה אבל היא סופחת את הטעמים שמסביבה. לא אוהב מוצרלה. מה תעשו לי? עגבניות אני דווקא אוהב בטירוף, אז ליקטתי לי עם המזלג עגבניות תמר, עגבניות שרי ועגבניות מיובשות, עלי חסה ופטריות שמפיניון. היה טעים בסך הכול, אבל חבל שלא ניסינו סלט אחר.
אל השולחן הגיעה באיזשהו שלב גם סלסלה עם לחם עגבניות. לא זוכר אם היא הגיעה כתוספת לחצילים או לסלט, אבל גם מהלחם הזה לא הפסקנו לנשנש ולטבול בסלט ובחצילים. כן, ממש לא כדאי להתמלא עם לחם...
אז זהו, שבשלב הזה כבר התמלאתי. התלבטנו באם להסתפק במה שאכלנו עד כה, האם להזמין מנה עיקרית אחת לשנינו, או להיות חזירים עד הסוף וללכת על שתי מנות על מנת שנוכל להשלים את משימתנו ולדווח לעולם על התרשמותנו.
זה גם המקום לספר שבמשך כל השעתיים וקצת שבילינו בזנזרה, הגיחו פנימה והחוצה לפחות שני שליחים ממונעים ששינעו עוד ועוד פיצות לתושבי חיפה הרעבים, וליתר דיוק לתושבי נו"ש, רמות ספיר, רמז, נשר ורוממה. הרחוב בחוץ שידר שלווה מנומנמת של שבת אחר הצהרים, ומדי פעם נכנסו פנימה אנשים בדרכם אל קולנוע עממי הסמוך, ושמענו אותם מזמינים ומשריינים שולחנות לערב. האווירה במסעדה היתה נעימה ואפילו משפחתית. תרמה לכך חמולה גדולה של רוסים שישבו בשולחן ארוך לידינו עם ילדים ותינוקות וחגגו משהו. אווירה צוהלת, שתועדה על ידם עוד ועוד במצלמות הטלפונים הסלולאריים שלהם. הזכרתי לעצמי שילדים זה שמחה. בשולחן אחר ישבו אבא, אימא ושני ילדים. הם הזמינו עוד ועוד מנות, ולתימהוני גם הצליחו להתגבר עליהן. כנראה, שלא כמוני, לא התמלאו עם לחם... חבל שלא הבאנו את הילדות, אמרתי בצער, הן היו נהנות כאן. בפעם הבאה, הבטיחה האישה.
דג דניס אפוי
המלצרית הגיעה. תירצו להזמין עיקריות? החלטנו שכן. בשרים יהיו כבדים עלי עכשיו. בחרתי דג. מנת דניס שלם אפוי בתנור ברוטב לימון ושום (79 ₪). כתוספת בחרתי באנטיפסטי. אשתי הזמינה לזניה גבינה (54 ₪).
המנות הגיעו די מהר. הדג שלי היה מצוין. לימוני אבל לא חמוץ מדי. הוא היה מקושט בטבעות לימון אפויות ובגבעולי תימין שתרמו מאוד למכלול הכולל. ההתעסקות עם העצמות היתה קלה למדי, ושמחתי שהבחירה היתה מוצלחת. גם האנטיפסטי היה מצוין. חצילים, פטריות קטנות, קישוא, שעועית ירוקה ועגבניות צלויות. מצדו השני של השולחן אובחנה בעיה. אחרי שתיים-שלוש נעיצות מזלג בשכבות הפסטה הממולאות בגבינת רקוטה ופטריות, האישה חשה שהיא לא מסוגלת להמשיך. טעים, טעים, אבל יש גבול. המלצרית שהביאה לנו עוד קנקן מים קרים וגם בירה קרלסברג? מהחבית שחלקנו בינינו, אמרה שאין בעיה לארוז את המנה המבעבעת עדיין. ביקשנו לארוז.
ממש לידינו עמדה ויטרינת הקינוחים. אשתי, שרק לפני רגע הודיעה שהיא מלאה עד אפס מקום, נזכרה שבשביל קינוח יש לה קיבה נוספת, והזמינה טירמיסו (29 ₪). אופציות אחרות היו סלט פירות טרי, כדורי שוקולד, עוגת שוקולד חמה, פאי תפוחים ובננה ספליט. היה ברור שהיא תבחר בטירמיסו. זהו הקינוח האהוב עליה. עליי לא, ולכן לא טעמתי ממנו. ולמעשה, גם שכחתי לברר אם היא נהנתה ממנו, אבל אולי מראה כוס הזכוכית המרוקנת שנותרה על השולחן מספקת רמז דק.
כאמור, לא הכרתי את זנזרה לפני הביקור הזה, וזו היתה הזדמנות טובה להתעדכן קצת. אז ככה: הבעלים הוא דניאל יסמן, 37, שעלה ארצה לבדו בגיל 15 מהרי אורל, שירת בצבא כטבח, למד מדעי המחשב ומתמטיקה באוניברסיטת חיפה ובטכניון, ובתור סטודנט התחיל לעבוד בזנזרה בתור טבח. אחרי תקופת מה החליט שהוא יכול לנצל את הפוטנציאל הגלום בה הרבה יותר טוב, ובעזרת משפחתו שעלתה בינתיים ארצה בעקבותיו – רכש אותה. כיום הוא מנהל אותה עם אשתו אנה, ובכל עת שמתעורר הצורך הוא נכנס למטבח לתת יד לטבחים הקבועים שהכשיר.
השעה היתה שש ומשהו כאשר עזבנו את זנזרה הסימפטית, ברחוב עדיין שררה אווירה מנומנמת, ושוב יצא שליח לדרכו עם קופסת פיצה גדולה. רק אז קלטנו שגולת הכותרת של המקום היא פיצות, ואנחנו שכחנו לטעום. לא נורא, זה יספק לנו תירוץ לחזור לשם שוב מתישהו.
ראשון – שבת: 9:00 עד אחרון הסועדים
ראשון – חמישי: 12:00-17:00
זנזרה. הגליל 103, נו"ש, חיפה. טל: 04-8325555