ניחוח אוריינטלי | למטייל
אסא קגן
סיור בויאטנם
טיול בעיירות
על המטוס ללאוס
האיים בתאילנד ובנגקוק
טיפים והמלצות - תאילנד וויאטנם
טיפים והמלצות - לאוס
המסלול: תאילנד - ויאטנם - לאוס. היה חודש יולי ומהר רצתי לעשות זריקות שלקחו כחודש, כדי להספיק לטוס בתחילת אוגוסט (בניתי על 3 חודשים), קניית תרמיל וכל הציוד הנדרש וקדימה - נוסע לבד אחרי שמו"מ עם מספר שותפים התפוצץ, לא יודע מה מחכה לי בצד השני של הכדור.
הפרידה התקיימה עם מספר דו ספרתי של ממחטות נייר (הגן הפולני נכח) וקצת רטיבות. "רק עוד שעתיים לטיסה" אמרתי בלבי מלא התרגשות. השעה היתה 21:00 יום שבת והטיסה בשעה 23:00, השוטטות האין סופית (וההליכה בכלל) בדיוטי פרי לא עניינה אותי רציתי לעלות על המטוס. כאשר הכרוז הכריז על היעד שאני הולך לטוס אליו ומספר הטיסה, לא ייחסתי חשיבות. בשעה כזו? לא יכול להיות. יש עוד שעתיים. ישבתי להירגע עם כוס קפה לפני הטיסה בשולחן שמול לוח הטיסות.
בדיקת העיניים האחרונה שעשיתי היתה בצבא והכל היה בסדר. באותן שניות שבהן הבטתי בחטף אל לוח הטיסות חששתי שעיני בגדו בי. אחרי שפשוף קל בעיניים מפאת ההתרגשות והשעה המאוחרת התוודא הנורא מכל: הטיסה שתוכננה לשעה 23:00 נדחתה לשעה 9:00 למחרת - 10 שעות עיכוב! אם הלב שלי היה משתתף בפורמולה-1 הוא כנראה היה זוכה. המחשבות על חזרה הביתה, כלומר לצפון, או בילוי בטרמינל עברו במוחי, אך אחרי טרטורים של 4 שעות ניתן לנו מלון להעביר בו לילה בת"א לקראת הטיסה למחרת.
הטיסה ארכה כ-10 וחצי שעות, בסדר גמור. בעקבות העיכוב הגענו לבנגקוק בשעה 23:00 שעון תאילנד ולקוואסן (רחוב של גסטהאוסים) בסביבות 00:30 אחרי כל הסידורים. לא נחמד כאשר אתה לבד ופעם ראשונה טס לתאילנד, אך למזלי עם הגעתי לשדה התעופה בבנגקוק "אל על" סידרו לנו מלון ללילה הראשון, כך שמבחינת הסעה ולינה הייתי מכוסה.
לפני הטיול סיפרו לי שהפריט הנחוץ ביותר בבנגקוק הינו סופגי זיעה. לא הבנתי כמה זה נכון, עד שהסתובבתי עם התרמיל על הגב ביום שמש טיפוסי של אוגוסט בנסיון לחפש גסטהאוס. הקוואסן -הרחוב העיקרי של התרמילאים, שבו יש מלא גסטהאוסים, דוכני מזון והעיקר - דוכני קניות. את הקניות השארתי לסוף הטיול, שכן הטיסה הביתה היא מבנגקוק. בבנגקוק נשארתי 4 ימים בידיעה שאטוס לסייגון (כרטיס טיסה קניתי ב"קשר הישראלי"). בינתיים שוטטויותי התנהלו בין המשולש קוואסן - בית חב"ד - "הקשר הישראלי" (לא נראה לי שזה באמת משולש). אחרי 4 ימים אמרתי שלום לבנגקוק ולהתראות בסוף הטיול.
הטיסה לסייגון היתה ב-19:00 בחברת התעופה הויאטנמית וארכה כשעה. כבר בטיסה הכרתי זוג אוסטרלים והיה נחמד סוף סוף לדעת שיהיה לי עם מי לנחות בסייגון. תאמנו שניפגש אחרי בדיקת הדרכונים ונתפוס מונית לעיר, אך התבדיתי. כבר עם מבטו של השוטר בבדיקת הדרכונים בשדה התעןפה בסייגון הפנמתי את העובדה שאני לא בדיסנילנד. אחרי כ-10 דקות של הסתכלויות חוזרות ונשנות עלי ועל תמונתי בדרכון התחלתי להרגיש כפושע נמלט. אחר כך הוא טען שעלי לגשת לאשנב שבו מנפקים ויזה, שכן היה לי טופס לויזה ולא הויזה עצמה, שהודבקה לדרכון. הציפיה לויזה מהירה והליכה על אדמה ויאטנמית היתה טעות.
עיכוב של כ-3 שעות (!!!) כלל בין היתר שיחת חולין ביני ובין פקיד וואטנמי באנגלית עילגת משהו. "מה קורה עם הוויזה?" שאלתי בנימוס, "שהגנרל יבוא והוא יחתום יהיה בסדר". בסוף הוא בא כאמור אחרי 3 שעות. האוסטרלים כבר לא היו במקום שקבענו ונאלצתי לקחת לבד ב-22:00 מונית ל"פאם נגו לאו" (אזור התרמילאים והגסטהאוסים). עם התמקמותי בגסטהאוס סביר יצאתי למסעדה קרובה לפצות על הרעב שפקד אותי בהמתנה בשדה התעופה, בלי ידיעה שאת כל הגסטהוסים בויאטנם (או את רובם) נועלים בשעה 23:00.
לכן עם יציאתי מהמסעדה מצאתי את עצמי מבולבל, אולי טעיתי ברחוב? שכן הכול היה נעול. דפיקות על הדלת (הדלתות הן יותר בסגנון של גראז`ים וחור הצצה קטן) הביאו לכך שבסופו של דבר קם בחור בשנות השישים לחייו, שמסתבר שהערתי אותו משנתו השלווה, ושלח אלי פרצוף כועס עם פתיחתו את הדלת.
סייגון (נקראת על ידי המקומיים הו צי מין, על שם מנהיג ויאטנם הצפונית במלחמה נגד האמריקאים), מאכלסת כ-18 מליון איש!!! עיר תוססת ובעלת חיי לילה עשירים, "מקדונלדס" ומותגים אמריקאים לא תמצאו פה, שכן אלו מייצגים קפיטליזם, רחמנא לצלן. רחובותיה מלוכלכים וגם לא חסרים ילדים שמנסים למכור פריטים שונים. רוב התרמילאים ממוקמים ברובע "פאם נגו לאו" או "בדונג חוי" המעט יותר "יוקרתי".
יום ראשון בויאטנם. הקשיש הנחמד מליל אמש סגר לי תוכניות והוביל אותי לעבר האופנוע שלו. באותה שניה כנראה מוחי היה מנותק מהמציאות שכן עד עכשיו לא ברור לי איך עליתי לאופנוע מאחורי קשיש נחמד בתוך הדרכים הסואנות והמסוכנות של סייגון ללא קסדה. הסיור עלה כ-7 דולרים וכלל כניסה ל"מוזיאון לפשעי המלחמה האמריקאים", כפי שהויאטנמים מכנים אותו, שמציג כלי מלחמה ותמונות מהמלחמה, מספר פגודות ו... סניף דואר (מסתבר שזה גם אטרקציה, המבנה אכן מרשים).
יום למחרת בקרתי במקדשי קאו טאו, במרחק כ-3 שעות נסיעה מסייגון. זהו מן מתחם של מקדשים ואנשים שמאמינים במספר דתות וסוגדים ל"עין הפתוחה" (יש דמיון לכת הבונים החופשיים). בקרתי גם במערות קו-צי, מערות שבהן התחבאו הויאטקונג במהלך המלחמה נגד האמריקאים (הרחיבו את המערות כדי שהתיירים יוכלו להיכנס, תארו לכם). ביום האחרון בסייגון נסעתי מרחק של 3 שעות דרומה לשיט על נהר "הדלתא של המקונג", שהנו נהר עצום שתחילתו בטיבט! הסיור היה נחמד וכלל ביקור בשוק האוכל על גדת הנהר. שם גיליתי את הפרי הטעים והייחודי "פרי הדרקון" ומפעל ליצירת סוכריות קוקוס. רו הטיול היה שעות מול השמש הקופחת על הסירה. חזרתי לגסטהאוס מרוצה ובדרכי ליעד הבא למחרת.
דאלאת היא עיר שנראית כהעתק של עיירת אלפים טיפוסית. גובהה (כ-1000 מטר) מהווה תחליף למזג האוויר החם שבעיירות החוף. אגם גדול במרכז וסוסים על גדותיו מוסיפים לאופייה של העיר ומבניה שבנויים בסגנון צרפתי. האטרקציה העיקרית לדעתי היא טיול אופנועים עם חברת איזי ריידר (סיסמתם היא: "אנחנו כבר נמצא אותך" שכן הם ניגשים אלייך ברחוב עם מחברות של המלצות של לקוחות מרוצים, בינהם ישראלים, ומציעים את תוכנית הסיורים).
נלהב לקחתי סיור עם ישראלית ושתי קנדיות שפגשתי ורכבנו עם נהג לכל אחד. שמו של המדריך הראשי היה האנג, בעל מבנה ויאטנמי טיפוסי, שחיף. זה היה בין השיאים בטיול מבחינתי, שכן המדריכים היו כל כך אדיבים והתמצאו בכל ולא היססו לענות על שאלות, ותוסיפו לזה אנגלית בסדר גמור מצדו של האנג.
סיירנו במטעות קפה (לא ידעתי שמייצרים קפה בויאטנם), מפעל לייצור משי וב"כפר התרנגולות" שנקרא כך בגלל שיש פסל ענק של תרנגול במרכזו, מפל מרהיב ביופיו (מפל הפילים) ולקינוח סיור ב"בית המשוגע" (Crazy House), בית ענק שבנוי בסגנון עליסה בארץ הפלאות עם עיצוב משוגע ומטורף (בניית הבית החלה ב-1990 ועדיין לא הסתיימה!!!). בערב יצאתי לעבר השוק המקומי ושתיתי את המשקה המקומי - חלב חם עם גרגירי סויה שמחמם בערבים הקרירים.
יעדי הבא היה נה-טראנג - עיר בעל חוף ממוצע ולא מדהים ביופיו. גם השנרקול לא היה משהו.. בעיירה ביליתי כיומיים: יום אחד סיור בסירה אצל "מאמא האן" (חברת סיורי שייט מרכזית בעיר) ויום שני בחוף כל היום. מה גם שהאוטובס לעיירה הבאה יצא ב-19:00 וה-צ`ק אאוט ב-12:00, לכן עברתי הרבה שעות ים באותו יום. ברחובות העיר המקומיים מייצרים מיץ קני סוכר, מוגש בשקית עם קרח מרוסק, מדהים בטעמו. עם יציאתי מהגסטהאוס לעבר האוטובוס הסתבר שידידתי הישראלית שכחה דרכון בקבלה (נהוג להשאיר בכל גסטהאוס בויאטנם דרכון בשביל דיווח למשטרה על הזרים שלנים) ונסעה יום קודם ליעד הבא, וכך המרדף החל.
הנסיעה להוי יאן (העיירה הבאה) ארכה כ-13 שעות באוטובוס מפוצץ עם נהג שכנראה רצה לשבור שיא גינס ונסע כמו מטורף. העצירה היתה סיוט, שכן מצאתי את עצמי ב-4 לפנות בוקר עוצר בתחנת דלק שוממת. באוטובוס הנהג הפסיק את המזגן אחרי כ-20 דקות. עם זאת הכרתי אוסטרי ממש נחמד ובמשך השבוע הקרוב טיילנו ביחד. הוי יאן מכונה "כפר החייטים", שכן יש כ-200 חייטים בעיירה, הבנויה בסגנון צרפתי, וידועה בחליפות המשובחות שמיוצרות בה. זוהי עיירה ממש קטנה (הגסטהאוס היה מ"חוץ" למרכז, 5 דקות הליכה, מפה שמחלקים בכל מלון מספיקה), לידה נמל קטן ואוירה פסטורלית. התיירים בעיירה שוכרים אופניים ומשוטטים ברחבי העיירה וסביבותיה.
הסתובבתי עם ידידי האוסטרי ובין היתר אכלנו את המאכל המקומי - אטריות "קאו דאו", עשיתי קורס בישול(שכלל סלט תמנון ודג עטוף בעלי בננה) ופעילות פופולרית נוספת היא כמובן תפירת חליפות (אני אישית לא הטיפוס, אבל החבר קנה 4 חליפות). בתי קפה עם קינוחים צרפתיים ומספר פאבים נחמדים. בינתיים הבחורה הישראלית ששכחה את הדרכון בנה טראנג כבר עברה יום קודם לעיר הבאה ככה שהדרכון שלה עדיין היה אצלי. קבענו להיפגש בגסטהאוס בהאנוי. יש לציין את המלונות המעוצבים בסגנון סיני, מדהימים ביופיים. אם יתמזל מזלכם ותהיו בעיירה ביום ראשון, מתקיימות בכיכר המרכזית הופעות פולקלור והנמל מואר כולו בנרות בלילה - מחזה מדהים ביופיו.
בהואה הייתי יום אחד שכן מפאת מגבלות הוויזה רציתי להספיק עוד להגיע לצפון. בדיעבד הייתי מקצה עוד יום לעיר בעלת הערך הארכיאולוגי העצום: פה שוכנים הקברים של הקיסרים ששלטו באחת המאות הקודמות, העיר האסורה - מקום משכנם של הקיסרים, אזורי הקרב של המלחמה עם האמריקאים ("האזור המפורז"-DMZ)ומנהרות של הויאטקונג. באותו יום נשברה לי המצלמה, אז היה קצת לא נעים לראות את כל המקומות היפים ולא לצלם, אך עם הגעתי להאנוי היא חזרה לפעול.
אחרי 15 שעות נסיעה מהואה להאנוי ואחרי שכבר היה לי שם של גסטהאוס מומלץ, אני והאוסטרי התקבלנו על ידי שני אנשים מהגסטהאוס שחיכו לנו בתחנת האוטובוס. במבט ראשון קיבלתי שוק, שכן הגסטהאוס היה ממוקם באמצע שוק מסריח. בהתחלה לא חשבתי שיש גסטהאוס באמצע הזוהמה והריחות הרעים, אך למזלי הגסטהאוס היה נקי ומסודר ובינו לבין המתחולל בחוץ לא היה שום קשר. המיני לובי כלל מכתבי המלצה של ישראלים לגבי המקום והצוות, ואכן הצוות היה נהדר ובראש הצוות היה טיאן החביב, שגם היה היחיד שידע אנגלית. האינטרנט חינם וקולטים HBO בעיקר (ערוץ סרטים מעולה לשעות שלפני השינה).
האנוי, שהיא עיר הבירה של ויאטנם, יותר קטנה מסייגון שבדרום, יותר מנומנמת, ויש בה את החלקים היפים שלה, ובעיקרם האגם "הואן קיאם" שברובע העתיק, שמשרה אווירה אירופאית-משהו, ולידו כנסיית "סנט-ג`וזף". האוסטרי עזב ללאוס וידידתי הישראלית היתה בסאפה, לכן הלכתי למקומות התיור הרגילים: המוזוליאום של הו צי מין - "מנהיג המהפכה": מי שרוצה להרגיש אווירה קומוניסטית שיילך לראות את גופתו החנוטה של הו צי מין. הכניסה בחינם, אגב, אך השמירה לא היתה מביישת את הבית הלבן.
אסור לבוא בלבוש לא צנוע, כניסה ללא מצלמות והליכה ללא שילוב ידיים הם חלק מחוקי המקום. בקרתי גם בכלא הואה לו, "הילטון האנוי"- כלא שבו נכלאו שבויי המלחמה האמריקאים במלחמה (הכינוי ניתן על ידם בגלל "השרות האדיב מצד הצוות"). במוזיאון יש מספר גיליוטינות וסיור בתאים, אך חוץ מזה ברבע שעה מיציתם.
אחרי קניית חבילה ל-3 ימים בהאנוי, שכללה לינה על ספינה וטיול אופניים, הייתי בדרכי להאלונג ביי, מפרץ שהוכרז על ידי או"נסקו כשמורת טבע. המפרץ מדהים ביופיו וכ-300 סלעים מזדקרים מהאדמה ויוצרים תחושה שאתה בתוך גלויה. האגדה מספרת שדרקון צלל לתוך המפרץ העצום ובעזרת זנבו הרעיד את המים וגרם להעלאת הסלעים. הספינה היתה בעלת 3 קומות: הגג לשיזוף, קומת חדר האוכל והחדרים למטה. מבחינה קולינרית התפוצצתי באוכל ופשוט היה מצוין. ביום הראשון שטנו בקיאקים בין הסלעים וביקרנו במערת נטיפים נחמדה. ביום השני הספינה עגנה באי קאט בה, שבמרכזו שמורת טבע שבה מקיימים טרקים.
כיוון שאני היחיד שביקשתי טיול אופניים והשאר הלכו לטרק, קבעתי עם המדריך שניפגש עוד שעתיים, ויצאתי לסייר בין הכפרים באי. הדרך מדהימה ביופייה, קולות המעופפים השונים יוצרים תחושה של ג`ונגל, מה גם שהייתי לבדי עם הטבע וזו הרגשה מדהימה. בדרך נכנסתי לכפר שבו נכנסתי לבית של מקומיים ושיחתנו התקיימה בעזרת המילון, שהיה מוכן עמי מבעוד מועד וזכיתי להתפעלות חוזרת ונשנית מצד ילדי הכפר מהמצלמה הדיגיטאלית. היה נחמד לראות בפעם הראשונה מקומיים שזר הינו נדיר במחוזותיהם. היום השלישי כלל שוב שייט קיאקים וחזרה להאנוי.
יש את החצי שטוען שלסאפה יש לנסוע עם חבילה שמזמינים מבעוד מועד מהאנוי, שכוללת נסיעות, לינה, טרקים, מזון וסיורים, והחצי השני(שהשתייכתי אליו) שנסע באופן עצמאי לעיירה ההררית. כיוון שהייתי לבד, לא רציתי להיות תלוי ומוגבל בזמן. סאפה מרוחקת 280 ק"מ צפונית מהאנוי, ולכן יש לקחת רכבת שנסיעתה נמשכת כ-10 שעות עד לעיירה לאו קאי (שגובלת עם סין) ומשם את שאר 38 ק"מ בהרים עוברים עם אוטובוס. הזמנתי דרך הגסטהאוס כרטיס לרכבת למושב soptsleeper שכלל תא עם 2 מיטות קומתיים, ככה שאת רוב הנסיעה לא מרגישים (אפילו מקבלים סנדויץ` ומים מינרליים במיטה, איזה השקעה).
לא זכור לי המרחק שרצתי בתחנת הרכבת בהאנוי.. כשהתברר שהרציף שרצתי אליו אינו נכון, והוא בכלל בצד השני.. כל זאת כאשר התרמיל על גבי והרכבת אוטוטו יוצאת מהרציף.. שריקות העובדים ברציף שהתריעו על יציאת הרכבת לא עזרו לי לצאת מהלחץ בו נמצאתי, עד שבסוף סבל שעמד על הרציף לקח אותי לתא המיוחל. אחרי התמקחות קצרה סגרנו על 10,000 דונג (קצת פחות מדולר). את התא חלקתי עם 3 צרפתים שכל הנסיעה לטשו בי מבטים והייתי בטוח שמשהו הולך להעלם בזמן הקרוב. אבל למזלי הכול עבר בשלום. הגעתי ללאו קאי בסביבות 7:00 ומשם אוטובוס לגסטהאוס בסאפה.
סאפה, שלדעתי הינה הפנינה של ויאטנם, היא עיירה שנבנתה על ידי הצרפתים ב-1922 ומהווה גן עדן לטרקים שיוצאים מהאזור, מוקפת הרים ונושקת לעננים. גובהה כ-2000 מטר לערך ומזג האוויר מרענן. מסאפה ניתן להגיע להר הגבוה בויאטנם - הפאנסיפטן, גובהו כ-3413 מטר ולפסגתו אפשר להגיע בטרק שאורכו כ-6 ימים. המיקום של עיירה זו מהווה נקודת מפגש למספר שבטים באזור, שבאים למכור את סחורתם ועבודות ידם לתיירים, מה שמבטיח צבעוניות וססגוניות.
לנתי בגסטהאוס ממש למרגלות העיירה, ליד הכפר החביב CAT CAT. אחרי סיור רגלי קצר בעיירה הקטנטנה והתבטלות בבית קפה משובח(הצרפתים היו פה, כבר אמרתי), שכרתי נהג קטנוע ונסענו לעבר "מפל הכסף", המרוחק 18 ק"מ צפונית לעיירה. מפל זה הינו הכי גדול ומרשים שראיתי בחיי, אי אפשר לתאר את עוצמתו האדירה. אחרי תצפית מדהימה על ההרים והפאנסיפאן בינהם, הנהג בישר לי שסין רחוקה מפה כ-100 ק"מ. הצעתי לו לשלם אקסטרה כדי להגיע לגבול והוא כבר חשב שיצאתי מבית המשוגעים הקרוב.
למחרת יצאתי לטרק בן יומיים בעמקים ובטרסות האורז שבאזור. למדריך קראו יון הוא היה לבוש מינימום לחתונה, מצויד במטריה נגד השמש (נפלנו על מזג אוויר חם) ורפרטואר שירי שנות ה-80 להעלאת המורל. איתי היו זוג הולנדים, קנדי וסקוטית (מדברים לא ברור). הטרק עצמו היה עוצר נשימה - מעבר בכפרים של מקומיים, השתכשכות בנהר (שהיה מפלט מהחום העז), אווירה פסטורלית שנקטעה מפעם לפעם על ידי בנות השבט המקומי, שכנראה עברו קורס מכירות אצל עלוקות. הליווי הצמוד, שרוה"מ לא זוכה לו, היה יותר מדי, ופה אני מזהיר את קוראי - תעשו לכם ולהם טובה - השאירו כסף למזכרות במהלך הטרק. את הלילה בילינו בעליית גג (שכללה מזרונים וכילות) בבית כפרי. עזרתי למדריך להכין את האוכל ואחרי שיחה ערבה בחוץ איש איש פרש אט אט למיטתו לאחר היום העמוס.
ביום השני חיכו לנו פנקייקים עם בננה ושוקולד על השולחן, שהוכנו על ידי יון. אחרי ארוחת בוקר יצאנו לדרכנו לעוד כמה שעות הליכה, שעברו בין התרחצות באגם עם בופאלו ושעת הניגו`ס היומית מבנות השבטים. אך למרות כל זאת היה טרק מדהים ובעיקר החבורה שאיתה ביליתי. היה יום שישי וביום ראשון מתקיים סיור לשוק בבאק הא (המרוחקת כשעתיים נסיעה מסאפה), אטרקציה שכל אחד שהיה בויאטנם המליץ לי עליה. לכן לא רציתי לוותר, למרות שהיה לי עוד יום להעביר בבית קפה נחמד. עליתי למגדל הרדיו, שממנו ישנה תצפית מדהימה על העיר וההרים סביבה. יום ראשון הגיע והייתי בדרכי לבאק הא, ובדרכי להיפרד לשלום מסאפה הקטנה והמדהימה.
באק הא - עיירה יותר נמוכה מסאפה (900 מטר), לכן קצת יותר חם, ובה נמצא אחד השווקים היותר ססגוניים באזור. מספר שבטים מתכנסים למכור את מרכולתם ויוצרים חגיגה של צבעים וריחות. סחר בבעלי חיים פופולרי בשוק וכולל בין היתר כלבים, חתולים ותרנגולות כמובן. תמצאו בשוק את רוב סוגי החיים על ארבע.
הפעם ידעתי באיזה תא אני ברכבת שחזרה להאנוי. הרכבת הגיעה לתחנת הרכבת בהאנוי ב-4 בבוקר ומשם מונית לגסטהאוס שבו כבר הייתי לפני העזיבה לסאפה. עוד יומיים נותרו לי למצות את הוויזה, ועל כך הלכתי לסדר ויזה ללאוס לקנות כרטיס טיסה לויאנטיין (בירת לאוס) וכמובן לשלוח חבילה לארץ כדי להפטר מכל הקניות שעשיתי בשוק בבאק הא. תקוותי לקבל את החבילה אבדו אחרי החודשיים הראשונים] אך בעת כתיבת שורות אלה אני שמח לבשר על קבלתה - לאחר 3 חודשים. הידידה הישראלית, שאחריה רדפתי עוד מנה טראנג הרחוקה הופיעה, ונתתי לה את הדרכון ונפרדנו שוב לשלום. ביום למחרת כבר נפרדתי לשלום מויאטנם המקסימה והנהדרת ומטיאן, פקיד הקבלה בגסטהאוס, ועליתי על מטוס לויאנטיין, לאוס.
אחרי טיסה בת שעה בחברת התעופה הלאית נחתתי בויאנטיין הבירה למזג אוויר סוער משהו. המונית שלקחה אותי לרובע התרמילאים היתה לאדה מצ`וקמקת משנות ה-60, שבה כנראה המברג הוא המפתח שמניע את האוטו. רחוב "מאנתאתולט" הינו בין הרחובות המרכזיים לתרמילאים ויש בו מספר גסטהאוסים נחמדים. ויאנטיין הפתיעה אותי ממספר הקונדיטוריות ובתי הקפה שיש וגם מספר פאבים נחמדים, אפילו העתק של שער הניצחון יש, והוא ממש מרשים בלילה. זרים לא חסר, כנראה מפאת מספר השגרירויות הרב יחסית לגודלה הקטן של העיר. אם בהאנוי היה בלתי אפשרי לחצות את הכביש בגלל חוסר התחשבות מצד הנהגים, פה זה לא הסיפור. יש כאלה שמכנים את ויאנטיין "עיר-כפר".
את היומיים הבאים העברתי בעשיית מסאז` טוב (הטוב ביותר בטיול )אכילת סנדויץ` מקומי שכלל בייקון, נקניק בולונז ופטה אווז בבאגט פשוט טעים להפליא, אטרקציה נוספת היתה "פארק בודהה" אשר ממוקם 30 ק"מ דרומית לעיר ובו גן ענק של פסלים קטנים וגדולים של בודהאא. נסעתי הלוך חזור בטוק טוק בדרכים משובשות, מה שלא כל כך מומלץ לגב. היה נחמד ושווה לעבור במקום ליומיים, אך יעדי היה צפונה.
היעד היה ואנג ויאנג עיירה/כפר שממוקמת על גדות נהר המקונג ובעלת נוף הררי מרשים למדי. הנסיעה ארכה כ-3 שעות במיני ואן והדרך מטמטמת. השלווה הופרה רק על ידי הנערים שעמדו לצד הדרך עם קלצ`ניקוב !! (כנראה יש מלחמה בין השלטון למיעוט). העיירה בנויה מרחוב אחד ראשי שמכיל מספר בתי קפה, בהם משדרים בעיקר "חברים". מי שפספס מספר עונות, אני בטוח שבכמה שעות הוא יהיה מכוסה. פשוט יושבים ואפשר לראות "חברים" מספר שעות לא מבוטל. אטרקציה שלדעתי חובה לעשות הינה שייט אבובים על ה"מקונג", אורך מספר שעות ובמהלכו יורדים לגדות הסמוכות ומבצעים אומגה לתוך הנהר (כיף אדיר!!). היו חבר`ה .
בערב צצות עגלות ה"בננה לוטי" המשובחות בטעמן. זהו מין קרפ ממולא שוקולד ובננות. יש לציין לטובה את חנות האינטרנט של וויין האדיב והנחמד, ושימו לב לזה - יש אוספים שלמים של אלבומים בעברית שאפשר לחדש ל-I POD A או לנגן אמ.פי-3. ממנו שכרתי גם אופניים ועם מספר חבר`ה שפגשתי רכבנו למערה נחמדה וללגונה קטנה בעלת מים כחולים (רק הצבע הוא אטרקציה). כמו שאמרתי, זה המתכון להתנוונות, עם סדר יום שכולל ארוחת בוקר ב-11 וצפייה במשך 4 שעות ב"חברים", אחר כך אבובים לסגור את היום (זה ממכר).. מה שיוצר סכנה (או שלא) לשגרה. בערב ישבתי עם כמה ישראלים שלימדו אותי "יניב" - משחק קלפים נחמד וכך בילינו עד השעות הקטנות של הלילה.
הנסיעה ללואנג פראבאנג היותר צפונית ארכה כ-6 שעות במיני ואן מצ`וקמק. עיר שבה צומחות אט אט אלטרנטיבות לתיירים עם יותר ממון. גם מסביבה לא חסרים טבע והרים, ובמרכזה גבעות "פו סי" (לא טעיתם), שבהן עומד מנזר, שמהווה נקודת תצפית מרהיבה על העיר. הגסטהאוס שבו לנתי עם בחור שהכרתי בנביעה היה ממש נחמד, על גדות הנהר ומנוהל על ידי משפחה מתוקה עם הקטנטנים מרי ומרכוס.
ביום השני כבר הכרנו עוד כ-4 ישראלים, שכרנו טוק טוק עם נהג ויצאנו לחקור את המפלים הקרובים והכפרים. המפלים היו מרהיבים והיוו אלטרנטיבה מרעננת לשמש הקופחת. הכפר הראשון שהיינו בו נקרא: "באננשאנחיי", ובו מיוצר וויסקי ה"לאו לאו" המקומי, שעליו שמעתי עוד מהארץ (הסיפור הוא שכיוון שיש מלחמה בין השבט המייצר אותו לשלטון, ייצורו אינו חוקי, אך אין כל כך אכיפה על כך).
כשאני מצויד במספר בקבוקונים המשכנו לכפר הבא ובו שפר עלינו מזלנו, שכן נקלענו לטקס שבוצע על ידי בני הכפר ונזירים מהאזור ובמרכזו - שני חתני השמחה, בחורים בני 30, שבאותו יום הפכו לנזירים. המקומיים הזמינו אותנו לסעוד איתם את מאכלי הכפר, שכללו בין היתר מרק אורז, אגרול ממולא בעוף וקוביות קוקוס לקינוח. נתנו תרומה נדיבה על האירוח והמשכנו לדרכנו.
ביום השני פנינו היו מועדות לטרק בן יומיים שהזמנו מסוכנות בעיר. הטרק כלל יום הליכה ואחר כך קיאקים. אחרי שהמכונית שהייתה אמורה לקחת אותנו לנקודת ההתחלה שבקה חיים וניסיונות התיקון, שכללו פירוק חצי מהרכב, עלו בתוהו, קיבלנו טוק טוק במקום שלקח אותנו למעבה היער. ההליכה ברובה התקיימה בתוך ג`ונגל ובצמחיה ונוף משגע. בין ההרים והשדות התגלו להן פינות חמד עם מעיינות קרים, ומייד קפצנו על המציאה.
אחרי מספר שעות הליכה וביקור בכפרים שלא ראו אדם לבן כנראה מימיהם הגענו לתחנה סופית להיום - כפר נחמד שבו כמובן כל המקומיים באו לראות את האורחים החדשים. הרחצה לקראת ערב היתה בנהר במחיצתם של המקומיים.
לארוחת הערב אכלתי צלופח (טעם של דג רגיל). את הערב העברנו במשחק "טאקי" ושמיעת מוסיקה ברמקול נייד קטן. היום השני היה קצת בעייתי. כמו שאמרתי הוא כלל קיאקים, שבתמימותנו אמרנו שזה יהיה נחמד לשוט ב"מקונג", אך מישהו שכח לספר לנו שהאטרקציה מומלצת למועמדים לאולימפיאדה שביננו. באיזה שלב חבר שלי אמר בצחוק: "זה לא נגמר", וככה אנו מוצאים את עצמנו חותרים 3 שעות תחת השמש הקופחת בנהר שלא זורם.. בשירותים יש יותר זרימה. אחרי שסוף סוף הגענו ליעדנו עשיתי סיור אחרון בשוק הנהדר שכלל דוכני מזון רבים ואריגים שונים וככה הלילה ירד על יומי האחרון בלואנג פראבאנג.
סיכמתי עם שני חברים שירדו ל"ואנג ויאנג" שנפגש באיים ועם עוד 3 אחרים לקחתי אוטובוס בנסיעה של 9 שעות לויאנטיין, ממנה באתי. משם התכוונתי לחצות את הגבול לתאילנד. הנסיעה עברה בסדר והייתה מקפיאה מהרגיל בגלל המזגן. הגענו לקראת ערב לתחנת האוטובוס בויאנטיין ומשם נפרדתי מחבר נוסף שהמשיך לדרום לאוס. היינו שלושה והחלטנו לקחת טוק טוק לגבול ומשם רכבת לבנגקוק. היה מבול וכל המים חדרו לטוק טוק וכמי שישב כמאסף בסוף הייתי חשוף לממטרים.
ב-18:50 היינו במעבר הגבול והרכבת, שמרוחקת כ-10 דקות בצד התאילנדי, יוצאת ב-19:00. מיהרנו להחתים דרכונים ואחרי 2 דקות אמרנו שלום ללאוס והיינו בתאילנד. מיהרנו לרכבת לקנות כרטיס, אך אבוי: נשארו כרטיסים רק למחלקה אחרונה, תענוג של ממש. כיוון שלא רצינו לבלות את הלילה בעיירת הגבול הסמוכה, התפשרנו.
לכל תרמילאי יש את הנסיעה ההזויה והמזוויעה שעבר במסעו. בשבילי זו היתה הנסיעה הזו: 12 שעות ברכבת לילה לבנגקוק ללא אפשרות לישון או להזיז רגליים, במחיצתם של מקומיים שהפכו את הקרון למכולה. לא נעים במיוחד. זה מעניין לראות שלתאילנדים כושר גמישות יוצא מהכלל. ב-3 בלילה משום מה החליטו להפוך את הקרונות האחרונים לשוק נייד, כך שמלא רוכלים עלו מהרציף בנסיון למכור את מרכולתם - משהו בין שיפודי חזיר ומטליות לחות.
השלב הבא היה או למצוא מלון ולישון עקב העייפות הרבה או לתפוס טיסה לקוסומוי כבר היום. הוחלט על נסיעה לקוואסאן לבדיקת מחירים. אני ניצלתי את ההפוגה בשתיית מספר כוסות תה בבית חב"ד בעוד חברי יצאו לקניות. הזמנו טיסה לאי קוסומוי ב-22:00 בערב והחזקנו מעמד עד הגיענו לאי. בסוף נחתנו באי והשלמנו שעות שינה באחד המלונות.
קוסומוי הינו האי הגדול ביותר והכי מתויר בצד המזרחי של תאילנד. יש בה מכל הבא ליד - מרשתות מזון מערביות, מותגים, בגדים, סרטים, ועד, כמובן, ים. באי יש מספר ריזורטים שמכוונים לבעלי הממון שבינינו. אחרי שינה ערבה והתרפאות הלכתי לבית חב"ד הסמוך להראות נוכחות ומשם קפיצה לים. כבר באותו יום הזמנתי את המעבורת לקו טאו מחר, הצטיידתי במספר סרטים ונפרדתי מחבריי לשלום.
לדעתי היפה ביותר מבין שלושת האיים (קוסומוי, קופנגן והנוכחי). מים צלולים שאפשר לראות את אצבעות הרגליים. האי ידוע כאי לחובבי צלילה, ובו סיורים לאתרים מגוונים בסביבה. שוכנתי ב-"BANS" - מלון שמשולב עם מועדון צלילה (יש גם מדריכים ישראלים). חוץ ממדריכי הצלילה שהיו נחמדים ואדיבים צוות המלון לא גילה רצון שישראלים ישנו בו. ביצעתי צלילת רענון בעברית והתחלתי בסבב הצלילות. האווירה ממש כיפית בספינה - צלילי המוסיקה, החבר`ה מכל עולם וגם האננס המעולה שמגישים הופכים הכל לחוויה. נפגשתי עם חברי שמהם נפרדתי בלאוס והלכנו לשיוט שנירקול מסביב לאי, שהיה ממש נחמד. אחרי השתקעות של שבועיים המשכתי במסעי.
ראש השנה קרב וכמו כל חג בית חב"ד מארגן סעודה גדולה. חזרתי לקוסמוי ומצויד בחולצה לבנה שקניתי בשוק הלכתי עם החבר`ה לסעודה. להערכתי היו כ-1500 ישראלים ורב אחד שפיקד על הברכות, וכל אלו השרו אווירת בית וחג. עמדות האינטרנט היו מוצפות אחר כך ישראלים ששיגרו את ברכותיהם לבית. לאחר מספר ימים שכרנו אני ועוד 5 חבר`ה 2 ג`פים, ונסענו לחקור את האי. אני יכול להגיד ששיא הטיול היה הדרכים המעט עקלקלות שעברנו ולא האתרים עצמם - מפלים שלא נכנסנו אליהם כי אמרו לנו שאי אפשר להתרחץ, גן MAGIC GARDEN (עאלק) ופסל הבודהה השוכב שהיה בשיפוצים.
אחרי מיצוי קוסמוי, פני יועדו לקופנגן ופה גם לי היתה את הסטיגמה על המסיבות, ישראל השנייה, רעש בלתי סופי, אך טעיתי ובגדול. מרציף המעבורות שבקופנגן לקחתי עם עוד ישראלית טנדר לצדו הצפון מזרחי של האי. העובדה שישבנו מאחור בטנדר עם מינימום היאחזות, בדרך שטח קשה, היתה יותר מדי אקסטרים בשבילי, ולא הבנתי איך קטנועים שורדים את הדרך הזו. בהתחלה לא חשבתי שפה יהיה הגן עדן המיוחל, אך אט אט, עם התקרבות הטנדר לחוף, נדהמתי מהיופי: מפרץ קטן ועצי קוקוס על החול הלבן יצרו אווירה פסטורלית. ישנתי בבונגלו שמרחקו היה כ-5 מטר מהים - מדהים.
4 הימים הבאים הסתכמו בשתי פעולות - שיזוף וכניסה לים. לא היו טלויזיות, ואם רצית ללכת לכספומט הקרוב היית צריך לארגן קבוצה לטרק. ממש מבודד נטו. כמובן היו ישראלים בודדים, אך היה נחמד לשבת במסעדה על משחק "יניב" כשברקע מתמגן הדיסק של זהבה בן (אל תשאלו אותי איך הוא הגיע לשם). אמרתי שלום לשקט שלפני הסערה והייתי בדרכי לבנגקוק - תחנתי האחרונה בטיול.
בבנגקוק נחתתי עם טיסה מקוסומוי יום לפני יום כיפור. השתכנתי בגסט האוס ברחוב "רמבוטרי" (מקביל לקוואסאן). יום הקניות למשפחה בארץ הגיע ולקחתי מונית ל-MBK (קניון בעל 7 קומות של כל הבא ליד). לא מומלץ לחקור את כל הקניון על 7 קומותיו, שכן צפויים כאבי רגלייים, בכל זאת קניתי מכל טוב למשפחתי וחזרתי להסתובב בקוואוסאן. את יום כיפור ביליתי ברובו בבית חב"ד - ממש נחמד להיות עם כל הישראלים ולהרגיש אווירת חג, אם זה בערב החג ואם במוצאי החג.
זהו, הטיסה לארץ היתה בצאת החג ב-1:00 בלילה. על ההליכה למיון ברמב"ם אני לא אספר, כי זה לא היה רציני, חוץ מנפיחות קלה ברגל.
לינה - Mango lagoon - גסטהאוס די חדש שממוקם ברחוב Rambutri (מקביל לקוואסאן).
קניות - MBK -קניון בן 7 קומות שהוא גן עדן לקניות, יש גם בית קולנוע גדול שמומלץ בקומה האחרונה.
PANTIP PLAZA - קניון ענק רק של מוצרי אלקטרוניקה, סרטים ומשחקים.
סיייגון
לינה - Phoenix 74 hotel - 74 bui vien str, dist 1Pam ngu Lau (מומלץ להזמין סיורים מהגסטהאוס).
אתרים בעיר ובסביבה -
מוזיאון המלחמה (War Museum).
פגודת הקיסר (The Emperor Pagode).
מערות קו צי (Cu Chi Tunnels).
מקדשי קאו טו (Cou Taui).
מומלץ בחום הסיור של Eizi Raiders בראשותו של האנג.
הבית המשוגע (Crazy House).
כפר התרנגולות (Chicken Vilage).
מומלץ סיור הספינה של "מאמא האן" (Mama Han).
מומלץ מיץ קני סוכר ברחוב.
הוי יאן
לינה - Nguyen Phuong-6 BA Ttieu St.
פגודת מיי סון (May Sun Pagode).
הר מרבל (Marbel Mountain) - שווה להיות ביום ראשון.
- Darking Backpackers
SO 3 Thanh Ha Lane.
Hoam Kiam Dists
(ליד השער העתיק)
אתרים (המוזאונים סגורים ביום שישי) -
המוזוליאום של הו צי מין (כניסה חופשית)
מוזיאון הו צי מין.
מוזיאון ההיסטוריה - כתובת: O 1, Trang Tien St, שעות:8:00-11:30, 13:30-16:30.
כלא "הואה לו" (Hue Lu Prison) הילטון האנוי.
אגם הואם קיאם.
סוכנות מומלצת - קנגרו (Kangaroo),
MA MAY DST (מול סוכנות האנדספאן).
Cat Cat Road.
אוכל - סאפה הקטנה (Little Sapa)
הר פאנסיפאן (Panspian)
מגדל הרדיו (Radio Tower)
סוכנות - להזמין מ"רויאל הוטל" ברחוב המרכזי (Royal Hotel).
23 Manthatulath Road
מזון - סנדויץ` מקומי שברחוב - Scandinrvian Coffee House (ליד הכיכר).
העתק שער הניצחון
פארק בודהה (Budha Park) - ליד הכיכר יש נהגי טוק טוק שלוקחים לאתר.
הלגונה הגדולה והקטנה
מערת טאם באק (Tham Back Cave).
האינטרנט של ווין
כמובן, "בננה לוטי".
Old Town Area (ליד Khan River)
- מסעדת "נישה" (Nisha) - אוכל הודי ברחוב של השוק.
- קפה גו` מה (GU MA), גם ברחוב של השוק.
- כפר המייצר וויסקי מקומי, שם הכפר - באנשאנחאי.
לינה- Bans, כל אחד מכיר שם.
אוכל - La Matta אוכל איטלקי מצוין.
לינה - Star Hut (ממוקם בחוף הצפון מזרחי)
” פיבי וסוכנות אסיאתיקה “
mishdery
” חברה מתמחה בטיולים לקרוזים המגיעים קרוב להו צ'י מין סיטי “
st_mayan
סיכום טיול מדהים ומקצועי
קראתי את המאמר ופשוט נדהמתי
כל הכבוד על הסיכום אני חושב שנגעת כמעט בהכל.
תודה רבה אני לוקח ממך המון טיפים
נ.ב אני בינואר טס ל 4 חודשים
ושוב כל הכבוד לך...