ספרים שואה זכרונות ביוגרפיה
3 תגובות יום שני, 11/11/13, 02:53
הפעם, אציג רק את הכריכה האחורית של הספר שאני אוחזת בידיי. ספר שנכתב ונערך על ידי בהמשך לפגישות שהתקיימו בין גיבוריו לביני.
קיבלתי אותו מבית הדפוס לפני שעות אחדות. עדיין מתרגשת, כמו ילדה שקיבלה שוב מתנה. כן. הספרים שאני כותבת הם מתנה עבורי. זו הדרך שלי לתת ולקבל.
אני חושבת שמגיע לכם לקרוא את הטקסט בגב הספר.
החיים כמסע - סיפורם של שמואל וציפורה יונגר - יצא בהוצאה מצומצמת למשפחה ולמקורבים.
ספרים גיל מאה, גיל פסגות, ביוגרפיה ספר
8 תגובות יום ראשון, 27/10/13, 19:53
מי שמגיע לגיל מאה הגיע ל"גיל פסגות". אברם זכה והגיע, הוא בן מאה וחמישה חודשים; במיוחד למענו המצאתי את המינוח הזה: "גיל פסגות".
איש יקר, אלוף ברידג', לב ענק, אנרגיות בלתי נדלות וידע עצום.
אני קוראת לו "מר אינציקלופדיה".
אז במוצ"ש התכנסנו להשקת הספר שלו. גם באירוע הצנוע היה לו מה להגיד וכולנו - משפחה וחברים נטפנו חיוכים - כי הוא מצחיק. בזמנו ישבנו יחד ואברם סיפר וסיפר ואני כתבתי וערכתי.
מה אומר, היתה זו חוויה מיוחדת במינה. איש עם תאוות חיים ובעל עקרונות וחוכמת חיים, צלול כבדולח ונוסף על כל זה, בדחן מלידה.
התוצאה היא ספר ביוגרפיה מרתק.
לפעמים אני מצטערת שספרים מסוג זה לא מגיעים לידי הציבור הרחב. כך במקרה הזה.
"...אברם הוא תופעת טבע מהלכת. תעודת הלידה שלו מסגירה את גילו הכרונולוגי, אך רוחו הצעירה מהתלת בסובבים אותו ומעוררת פליאה והשתאות...
"אברם הוא בעל כישרון נדיר לספר סיפורים. העברית שבפיו רהוטה ומתובלת בשיבושי לשון מקוריים ומצחיקים...
"סיפור חייו של אברם הוא סיפור עלילה במלוא מובן המילה. זהו סיפורו של גיבור יחיד שחייו החלו בשנת 1913 בפולין..."
ספרים ספר פרוזה צפת פרנקפורט
4 תגובות יום שישי , 4/10/13, 23:24
צפת פרנקפורט וחזרה / מושקובץ בנימין
"היא היתה לוקחת את הביצים מהלול ומכינה חביתה גדולה עם לחם. והאשכוליות? היא קילפה כל יום אשכולית אחת, וחילקה אותה לפלחים, לכם ולי. ומהקליפות הכינה לנו ריבה. אתה זוכר? וגם באותו בוקר, אחרי שהיא אספה את הביצים, היא הלכה לצרכנייה וביקשה טובה, וגברת פרלמוטר יימח שמה וזכרה, סירבה לתת לה לחם". הבטתי בו חסר אונים. שתקתי כאבן שאין בכוחה לזעוק גם אם ינפצוה בגרזן ויכתשוה לעפר דק. ואחר כך שאלתי בנומך קול, כמעט בלחישה: "ואתה לא ידעת?" "איך יכולתי לדעת?! אני הייתי בעבודה. אחרי שהיא גירשה את אמא, אמא הלכה לבכות לסבתא וחזרה הביתה, לקחה את הסכין ועשתה סוף..." הוא שוב געה בבכי. "רק אחרי שהיא, פרלמוטר, מתה, סבתא סיפרה לי מה היה באותו בוקר". "היו המון סיפורים על ההתאבדות של אמא", אמרתי לו, "כל מיני שמועות שאני מסתובב אתן בבטן כבר שנים". "כן". אמר אבא. "גם אני". ולא פירש.
צפת פרנקפורט וחזרה הוא רומן שתחילתו בשנת 1949 בעיר צפת. פרקי הרומן מתפרשים על פני מדינת ישראל של שנות ה-60-50 ומגיעים בשנות ה-70 לפרנקפורט. גיבור הסיפור הוא הסופר, שמסכת חייו לוטה בצל מתמיד לאחר טראומה שחווה בהיותו בן שבע וחצי. הוא מקים את חייו מחדש דווקא בגרמניה המערבית, ונקלע לסייע לשירותי הביטחון הישראליים לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן. חייו האישיים רצופי טלטלות ואירועים, אהבות נכזבות ומשברים עד הגיעו אל עוגן המנוחה והנחלה בארץ הולדתו.
תכנים אישיים טישרט דוגמניתעל
4 תגובות יום שלישי, 24/9/13, 15:42
כמה עולה טישרט? תלוי איפה.
אז ככה, בבני ברק-פינת ר"ג שזה מול מכון מור, יש חנות סמרטוטית שאני עוברת לידה בדרך לחנות מכשירי הכתיבה [עט להשכיר, אתם יודעים... יש אנשים שרוצים שירותי השכרה של עט או עיפרון לפי שעות] .
בקיצור, שבוע שעבר אני רואה מתלה עגול עם טישרטים בשני צבעים: אפור ושחור, ואלה בדיוק הצבעים החביבים עלי מאז שאיבדתי את מפלס המותניים.
מעל המתלה כתוב: "6 שקל".
חמושה בצרור עטים בצבעי הקשת, אני ניגשת. מסובבת את המתלה ומגלה שמדובר במידה אמריקאית של אקסטרה-אקסטרה לארג' שמיועדת לאנשים גבוהים ורזים ולא לאנשים רחבים ושמנמגולים.
לא מתאפקת. שולפת את הארנק של הכסף הקטן וקונה אחת . מתדלקת ניקוטין וחוזרת הביתה עם השלל. מודדת מול המראה, מכניסה את הבטן, מעכסת קצת ימינה וקצת שמאלה ומחליטה שקניתי מציאה. לוקחת מספרים ועושה שניץ בצד אחד. לוקחת חוט ומחט ומעבדת את שולי השניץ. יוצא לא משהו, אבל טוניקה ב-6 שקל, עושה לי שמח בלב.
לא מתעצלת וחוזרת לפינה, בדרך מאבדת נוזלים, מזיעה ומרזה כ-200 גרם. קונה עוד חמש-שש, [מי סופר?] וחוזרת הביתה באנרגיות מתפרצות של אושר.
מודדת. הכול בסדר. אפילו הבטן נעלמת מרוב התרגשות. כורכת חגורה ומחליטה לפצוח בקריירה של דוגמנית למידות-על.
הלאה. יום המחרת, שמרטפייה לעילי. בדיזינגוף 151 בפסאז' ממוקמת התופרת-החופרת דיאנה. נחמדה, אבל מדברת הרבה. מקצועית, אבל טוחנת במוח. הסברתי מה אני רוצה. שניץ בשני הצדדים. בלי סרט אלכסון, בלי אִמרה מצויצת. ככה פשוט - שסעים משני הצדדים. הסכימה.
לקחה על כל שסע "חמש שקל" ביחד עשרה שקלים לטישרט.
כלומר: עם החולצה עלתה כל חולצה 16 שקלים.
עכשיו אני שואלת את מיטיבי הלכת שהגיעו עד כאן:
בזבזתי 80 ש"ח על 6 טוניקות מגניבות או חסכתי?
ריח הזיכרון < ניצה צמרת
תכנים אישיים אש, ריח, זיכרון, גוזלי
9 תגובות יום חמישי, 19/9/13, 03:03
אמא הכינה לכבודי עוגת שוקולד ופיזרה על הקרם הלבן סוכריות צבעוניות כמו שביקשתי. בדרך כלל אמא אפתה עוגות שמרים, אבל הילדים בכיתה לא אהבו עוגות שמרים.
לפני שיצאתי מהבית הבטתי בדלת הזכוכית השקופה והצלחתי לראות שאני יפה בשמלה הלבנה עם פרפר הסאטן הוורוד שנכרך לראשי בסרט.
ליד השער עמד אבא נשען על אופניו ודיבר עם השכן.
"תתלבש יפה," ביקשתי.
אבא הבטיח.
הגעתי לחצר בית הספר למסדר הבוקר והמורה העמידה אותי בראש הטור של הבנות.
אחרי ההפסקה השלישית, לא נראו אבא או אמא בסביבה. נכנסתי אחרונה לכיתה ועל פניי ארשת מודאגת.
"הם תיכף יגיעו," הרגיעה המורה מרים, "אל תדאגי."
רק אחרי שכולנו שרנו את השיר שכה חיכיתי לשמוע, "היום יומולדת לניצה הקטנה, מה נקנה לה, מה נקנה לה מתנה..." , פתח אחי הגדול, רוני את דלת הכיתה וקרא למורה. הם התלחשו לרגע והוא נכנס לכיתה בעקבותיה. מבטו חיפש אחריי ופניו חייכו ברגע שראה אותי. הוא נופף אליי בידו והתיישב על אחד הכיסאות שהונחו במיוחד לכבוד האורחים. המשכנו לשיר ואחר כך קמו הילדים אחד אחרי השני וברכו אותי, "שתפרחי כשושנה בשרון ותגדלי כארז בלבנון."
לא הרימו אותי על כיסא, לא כיביתי נרות ולא חילקתי שקיות. זו הייתה חגיגת יום הולדת מוזרה.
כשקיבלתי את אלבום הציורים מילדי הכיתה פרצתי בבכי. רוני קם וחיבק אותי בעודו מסביר לילדים שהעוגה וההפתעות יהיו בפעם אחרת. רחש של אכזבה הדהד בין הכתלים והושתק מיד על-ידי המורה מרים.
אני לא יודעת מתי נרגעתי ומתי הצלחתי להקשיב לרוני שאמר לי, "פרצה שריפה בנגריה של אבא."
מילים כמו קצר חשמלי היו נשגבות מבינתה של ילדה בת שמונה, אבל המילה "שריפה" הייתה ברורה ומפחידה.
רוני ואני חזרנו הביתה שותקים. את המתנה אני זוכרת עטופה בנייר חום על השולחן במטבח. אמא אספה אותי בזרועותיה ואמרה, "קרה לנו אסון גדול," ואחר כך ביקשה שלפתיחת המתנה אחכה לאבא.
כששככו הלהבות נסעו הכבאים לדרכם ואבא נכנס הביתה. עיניו היו אדומות ובגדיו שחורים. הוא נכנס להתקלח וכשיצא מהמקלחת נראה אומלל ורעד מבכי.
ישבנו סביב השולחן ואכלנו מעוגת השוקולד בדממה.
"עכשיו תפתחי את המתנה", לחש לי רוני.
קרעתי את העטיפה וגיליתי את הספר "גוזלי". כבר ידעתי לקרוא לאט והייתי מאושרת. באותו ערב לפני השינה, רוני הקריא לי את האגדה על "חליל הפלאים".
שרידיה המפויחים של הנגריה שימשו כתפאורה לחצר שלנו במשך תקופה ארוכה. בימים הראשונים אספו אבא ורוני מסמרים שחורים לתוך קופסאות שימורים ריקות, עד שחדלו. אבא התחיל לבנות את הנגריה מחדש, הוא עבד קשה, אבל בעצם היה מחוסר עבודה. בימים ההם השכים והלך לבית הכנסת להתפלל ואמא הלכה כל יום בצהרים לקופת חולים.
"את שוב חולה?" שאלתי אותה.
"לא, אני עובדת שם," אמרה.
"את אחות?"
"לא, אני עוזרת לאחות."
"אז את כמו אחות?"
"כן," אמרה לי אמא, "כמו."
בשבוע הראשון של שנת הלימודים החדשה חגגו לי שוב את יום ההולדת. אבא נעדר ולא שאלתי למה, רוני כבר למד בתיכון ולא יכול היה להגיע ואמא שהגיעה עם העוגה בידיה ועם עגלת הקניות העמוסה בשקיות ההפתעה, מיהרה אחרי הברכות לעבודה בקופת חולים.
הגעתי לבית ריק והחלטתי ללכת לבקר את אימא במרפאה.
השער המוגף לא הפריע לי, נכנסתי דרך פרצה בגדר, עברתי את החצר השוממה והתקרבתי לבניין. מבעד לחלון הזכוכית הגדול ראיתי את דמותה של אימא מתכופפת ומזדקפת חליפות. בידה היה מעין-מקל ארוך .
היא לא ראתה אותי.
עמדתי שם והבטתי בה בעודה סוחטת את הסמרטוט ושוטפת את הרצפה.
הידיעה על מעשיה הייתה הלם עבורי. אז עוד לא ידעתי שאין מלאכה שמביישת את בעליה והתביישתי מאוד. חזרתי הביתה לאחר שוטטות ארוכה. השמיים כבר השחירו ופנסי הרחוב טרם נדלקו. אמא עמדה בסמוך לשביל הכורכר המוביל אל הבית וצפתה על הדרך. כשראתה אותי קרבה, צעקה לעברי, "ניצוקה, דראגה [בהונגרית: יקרה] הול וולטאל? [איפה היית].
לא עניתי לה. הבושה נכרכה בכעס, והכעס נקשר בדמעות שזלגו על לחיי.
אתמול בבוקר כרתו את ענפי הסיגלון האחרון שפרח מול חלוני. הגננים הבעירו את הגזם הטרי וריח עשן חריף פשט באוויר והעלה בי את סיפור שריפת הנגריה של אבא ביום ההולדת שלי.
מתברר שריח יכול להזכיר נשכחות.
עכשיו אני יושבת על כיסא הנדנדה שלי בסלון ואוחזת בידיי בכרך המרוט של "גוזלי". מנורת ההלוגן מאירה על עמוד 74 ואני קוראת בפעם האלף את האגדה על "חליל הפלאים".
"ליד יער עומד בית. קטן הבית אך גדולה המשפחה הגרה בו. אבא אמא וארבעה ילדים. האב היה חוטב עצים ביער. עובד מן הבוקר עד הערב, ובערב בבואו הביתה מביא עמו חוטב העצים כיכר לחם אחת שחורה, לו ולכל המשפחה. זה כל שכרו.
פעם אחת ראו הילדים והנה שלושה זקנים יוצאים מן היער וקרבים לבית.
– אבא, אמא, קוראים הילדים – אורחים באים אלינו.
נכנסו הזקנים פנימה.
– הנוכל ללון פה הלילה? – שואלים הם – עוד רבה הדרך לפנינו ואנו עייפים מאוד.
– בבקשה אומר חוטב העצים העני – תוכלו ללון פה..."
ספרים סופר צללים סופרת צללים כתיבה ס
5 תגובות יום שישי , 2/8/13, 03:44
"פחות מאמת אין טעם לכתוב." זהו אחד המשפטים היפים בעיניי שכתבה המשוררת שולמית אפפל. משפט טהור. משפט מדויק.
ואולם, לא פעם אני חושבת שלכתוב אמת, זה בלתי אפשרי, מפני שהאמת אינה אפשרית. האמת אינה נוחה ואינה מפרגנת, האמת קשה.
מהמקום הזה, אני אוהבת את עבודתי כסופרת צללים.
זה קורה בדרך כלל בבוקר רגיל בהחלט.
איש נוקש בדלת.
יש לו סיפור בראש והוא רוצה לכתוב אותו. רוצה ולא יודע איך. אחרי חמש דקות אני שואלת: "זה הסיפור שלך? " ולא מפרשת. במאה אחוז מהמקרים, האיש אומר, "כן. זה הסיפור שלי."
"אתה יודע שפחות מאמת אין טעם לכתוב?" אני שואלת.
הוא רוצה לספר, הוא רוצה לספר מיד ואני מקשיבה, רושמת. שואלת. כותבת. ברגעים האלה נוצרת בינינו ברית לא כתובה. הוא מדבר על חייו או על רעיון שעלה בראשו. הוא מבקש חיזוקים. אני מנדבת בשפע.
הזמן חולף מהר מדי. אנחנו קובעים פגישה נוספת. ועוד אחת. ועוד אחת ועוד.
אחרי שמונה - עשר פגישות מתעבר ספרו ברחם המחשב וכעבור מספר חודשים של היריון מתרחשת לידתו.
היום קיבלתי בדואר שני עותקים של עוד ספר כזה שכתבתי. הבטתי במילים שלי מטיילות על הנייר כמו נחיל נמלים שחורות ועיניי התלחלחו משמחה.
שמי מופיע במקום צנוע כעורכת. כבוד.
שוב תרמתי מדמי לכתיבת האמת של אדם אחר. שוב פעם לבו של מישהו אחר בלבי.
ובהקדשה כתב לי האיש: "מתברר שאפשר לכתוב אמת..."