אמץ אנדרטה - מכתבים למערכת - הארץ
אמץ אנדרטה
בתגובה על מאמר המערכת "פולחן המוות" ועל מכתבים למערכת "אימוץ אנדרטות לזכר הנופלים" ו"הנצחת הנופלים כחוויה אישית" ("הארץ", 23.5, 26.5, 27.5)
ברצוני להביא נקודת מבט אחרת ונוספת על הצעת שר החינוך, גדעון סער, בנושא אימוץ קברי חיילים ואנדרטות. במאמר המערכת וגם בתגובת הקוראים נכתב על פולחן מוות, הצגת קורבן היחיד, תרבות קברים, היבט מיליטריסטי - מלים קשות ומוגזמות, לטעמי.
בשנים 1999-2005 התגוררנו בעיר מאסטריכט בהולנד. בצמוד לה בכפר קטן ושמו מארחראטן נמצא בית קברות אמריקאי, שבו קבורים חללי מלחמת העולם השנייה, שנפלו גם על שחרור הולנד (בהם גם יהודים).
הכפר אימץ את בית הקברות, והוא פועל זה שנים בשיתוף עם הממשל האמריקאי לאחזקתו וטיפוחו. משפחות ותלמידי בית הספר אימצו קברים, עדרו, שתלו וניקו - אבל גם המשיכו בשגרת חייהם, בלא שום תחושת אבלות או קורבנות. אלא שלפעמים, בשל התנדבותם, הם גם זכרו, שפעם באו אנשים מארץ רחוקה והעניקו להם את החירות והשלום שבהם הם חיים כיום, וגם שילמו על כך בחייהם.
ב-2005, לציון שישים שנה לסיום מלחמת העולם השנייה וכאות הוקרה לכפר מארחראטן, נערך אירוע ענק במקום, בהשתתפות הנשיא ג'ורג' בוש ומלכת הולנד. השניים הודו באופן אישי לאנשי הכפר על פועלם למען שימור בית הקברות וזיכרון הנופלים. אנשי הכפר מצדם חילקו לכל אחד מאלפי האורחים שקית ובה איגרת תודה וגם צמד תפוחי עץ ממטעי הכפר, פרי עמלם.
זה היה יום בלתי נשכח, אשר למרות הקברים ובגללם עסק יותר מכל בחיים.
כל נזק לא ייגרם לתלמידי ישראל, כאנשים צעירים שאפשרויות רבות פרושות לפניהם, אם יקדישו חלק קטן מזמנם ובתקופה מוגבלת בחייהם לנושא קברים ואנדרטות של אנשים שהאמינו אך לא זכו. הם ייצאו מכך נשכרים.
אילת לניאדו-שיף