מידות רעות | נופלים ברשת
אנחנו ג’נקיז של אהבה-עולמית. בעיקר כי לאחרונה לא ייצרנו לעולם סיבות להתאהב בנו. אז – כשאפשר, אנחנו נעמדים בתור וסוחטים את טיפות החיבה שמעניקות לנו אימפריות הסקיני-ג’ינס.
יש משהו מאוד פרובינציאלי באופן שבו אנחנו מקבלים את פניהן של רשתות האופנה הבינלאומיות המגיעות לארצנו.
גשם של מותגים מרושתים נוחת על ראשינו ואנחנו מרימים מבט לשמיים בניסיון להבין האם מדובר בנקטר אלים או שמישהו עומד שם למעלה ומשתין לנו על הראש.
כשהמלכה האם של הלבשת “גם אנחנו יכולים להיראות כמו פריס הילטון”, “פוראבר 21″ נחתה אצלנו , ממש לא ידענו איפה לשים את כל האושר הזה. כשאחריה הגיע גם “אמריקן איגל” הרגשנו ש. זהו, כמו ששורר בזמנו שלמה ארצי, “יותר מזה אנחנו לא צריכים”.
העובדה שמדובר ברשתות שימי תהילתן מאחוריהן ונתפסות במולדתן כמלכודת תיירים בעלי מודעות אופנתית של עז, ממש לא מזיזה לנו.
כי אם לא אובמה, לפחות “עולם האופנה” אוהב אותנו. ומי שאוהב אותנו (או לפחות, מוכן לקחת מאיתנו את השווה-דולרים שלנו), אנחנו מחבקים אותו בחזרה
את הטון הכתיבה, כמובן, H&M. הרשת שחרתה על דגלה את הבינוניות האולטימטיבית, ארוזה היטב במחוך ה- 9.9 יורו, הסכימה (מה הסכימה ?! ביקשה !) לשתף אותנו בזכות להתגלגל בין מדפי מקדש הטקסטיל.
אם החיים הם בית-ספר (כמו שטוענים האופטימיים הניו-אייג’יים בעליצות המאפיינת פרות בדרכן אל המשחטה) הרי H&M היא זו המספקת להם את התלבושת האחידה.
ואל תטעו, מדובר באחידות שמעמידה את מדי הצבא המאואיסטים בקצה הסקאלה של ההתפרעות האינדיבידואליסטית
כדי להשלים את ההשתלטות, גם ‘אולד-נייבי’ ו’בננה רפאבליק’ – בדרך (כשבשמה של האחרונה יש יותר משמץ של אירוניה…)
התופעה הכלכלית-גרידא הזו נשמעת באוזנינו הרעבות כמו הצהרת אהבה גלובאלית למדינה הקטנה הנאבקת על חייה. (או שטות אחרת באותו סגנון)
מצבנו לא פשוט – אנחנו תקועים לנו פה, מהצד הלא נכון של קו המשווה, פופולאריים בעולם כמו נעמי חזן במסיבת יום ההולדת של אביגדור ליברמן, ואת שאריות הריספקט שאנחנו סוחבים ממבצע אנטבה, כבר חרבנו לעצמנו בדובאי.
בואו נודה – אנחנו לא מלכת הכיתה במסיבת הדיסקו של התיכון, יותר החנון המחוצ’קן שברגעים אלה ממש מורידים עליו את המים באסלה.
בקיצור – לא ממש המקובלים של השכבה.
אף אחד לא רוצה לשחק איתנו בהפסקה, שלא לדבר על להזמין אותנו אליו הביתה.
רשתות האופנה מאפשרות לנו, לרגע או שניים, להרגיש כמו כולם. פתאום עושים מסיבה ואנחנו מוזמנים. למי שרגיל לבלות את ערבי שישי בליטוף החתול מול הטלוויזיה, קשה לוותר על מחווה שכזו.
כי אם גם לנו יש גאפ וזארה ואמריקן אפריל ופרנצ’קונקשן - אז סימן שהתקבלנו לחיק המדינות המתוקנות, שברנו את תקרת הזכוכית מעל ראשינו וקיבלנו אישור לשלם בכספנו כדי שנוכל, סוף סוף, להראות בדיוק כמו אלה שעד היום לא אמרו לנו שלום במסדרון.
זאת אומרת – אנחנו לא לובשים את הג’ינסים העבשים של “גאפ” או את הג’גינג הכעור של “אמריקן”, כי אנחנו חושבים שהם עושים לנו תחת מושלם. אנחנו לובשים אותם כי מבחינתנו, הם אישור לזה שאוהבים אותנו. והתחושה הנאהבת הזו, שווה לנו הרבה יותר מתחת מושלם
אנחנו ג’נקיז של אהבה-עולמית. בעיקר כי לאחרונה לא ממש ייצרנו לעולם סיבות להתאהב בנו.
אז – בהינתן ההזדמנות, אנחנו נעמדים בתור וסוחטים עד תום את טיפות החיבה שמעניקות לנו אימפריות הסקיני-ג’ינס.
אנחנו כותבים הפוך מרוב האנושות ובשפה שלנו יש יותר מידי ח’ מכדי שהיא תשמע חיננית. נתוני הפתיחה שלנו (כמו גם נימוסי השולחן שלנו) מסמנים אותנו כחריגים בחברה העולמית.
העובדה שאנחנו מרהטים את הבית שלנו בשבדית ומתלבשים באמריקאית, מקרבת אותנו לנורמליות הנכספת.
חווית הקניה האחידה ברשתות הופכות אותנו, בעיני עצמנו, לאנשי-העולם-הגדול. לצורך כך אנחנו מוכנים לסבול, והרבה.
את ההתנשאות של מוכרות ה”לא לגעת במקופלים”, את המידות שלא לקחו בחשבון תחת ים-תיכוני, את המחירים המתורגמים מ-יורו, את חגורות המותן הרחבות האלה שנראות כמו אקססורי של לוחמי סומו ואת ההחלטה התמוהה של אלוהי-טרנד עלום להחזיר מן המתים את חולצות הבטן.
אנחנו נוותר על בתי הקולנוע בקניונים ונמיר את המסך הגדול שלהם במדפים עמוסי גופיות-מסודרות-לפי-צבעים.
העיקר שנדע, שאי שם, במדינה עם חורף אמיתי ומבטא בריטי, צועד לו ברחוב תאום-האופנה שלנו.
ויש מצב שחייזר שצופה בכוכב שלנו מן השמיים, לרגע לא ידע להבדיל בינינו, ואולי, מי יודע, אפילו יאהב אותנו קצת.
(ובזמן שאני כותב, אני חושב לי – האם זה גם תפקידן של הרשתות החברתיות האינטרנטיות? האם אנחנו חוזרים לכאן שוב ושוב כדי לקבל אהבה ואישור קהילתי להיותנו?)
תגיות: אופנה, גלובליזציה, זארה, טרנד, פרובנציאלי, קסטרו, רשתות אופנה