כעבור עשר שנים | גישה
תמונה: בכתב, בעל פה ובמעשים, ישראל מכירה בחובה למנוע אסון הומניטרי ברצועה, אך היא אינה רואה עצמה מחויבת לעשות מעבר למינימום הנחוץ לשם כך. צילום: אימאן מוחמד
באמצע אוגוסט 2005 החלה ישראל מיישמת את תוכנית ההתנתקות. בתוך פחות מחודש, ב-11 בספטמבר, עזבו אחרוני חייליה את בסיסיהם שעל אדמת רצועת עזה. לכאורה, תמו 38 שנות כיבוש. למעשה, שומרת לעצמה ישראל עד היום את השליטה על כניסה ויציאה של אנשים וסחורות אל ומתוך הרצועה, אוסרת על פעילות של נמלים, ימיים או אוויריים, מגבילה תנועה בשטחים ברצועה שקרובים לגדר, את מרחב הדיג, ומונעת מעבר בין חלקי הטריטוריה הפלסטינית. לישראל השפעה מהותית על מרכיבים רבים בחיי 1.8 מיליון תושבי רצועת עזה.
ציר זמן: עשור להתנתקות, עשור למדיניות
לחצו כאן לגרסת PDF של הטקסט
מאז מימוש תוכנית ההתנתקות ישראל עומדת על כך שאין לה כל חובה להתיר תנועה מעזה ואליה דרך מעברי הגבול שבשליטתה ומדיניותה העקבית היא כי תנועה זו מתאפשרת רק כהטבה חריגה ובכפוף לקריטריונים צרים.
האיסור הגורף על תנועה בין עזה לגדה ולישראל מנתק מאות אלפים מתושבי עזה מקרוביהם, וגוזל מרבבות הזדמנויות לתעסוקה, לרכישת השכלה ולפיתוח מקצועי ואישי. מניעת מעבר אנשים בין עזה לגדה היא נדבך של "מדיניות הבידול", שמטרתה לייצר נתק בין שני החלקים של השטח הפלסטיני. כתוצאה מכך נגרמת פגיעה לא רק בזכויות ובאינטרסים של אינדיבידואלים, אלא גם ביכולת של כלל הפלסטינים לפתח כלכלה, חברה ותרבות, שהם תנאי יסוד למימוש זכותם להגדרה עצמית ולמימוש זכויות אדם אחרות.
המדיניות הישראלית בנוגע להכנסת סחורות לרצועה ידעה כמה תמורות בעשור האחרון. לאחר שהחמאס השתלט על עזה, בין 2007 ל-2010, הותר להכניס רק רשימה מוגדרת של כמה עשרות סוגי פריטים. לאחר מכן, לאחר אירועי המשט במאי 2010 והביקורת הציבורית בעקבותיו, השתנתה המדיניות ומאז יולי 2010 ניתן להכניס כל סחורה אזרחית לעזה למעט כזאת שמוגדרת "דו-שימושית", בתואנה שהיא עשויה לשמש גם לצרכים צבאיים. ברשימה גם מוצרים אזרחיים מובהקים, קריטיים לפיתוח ולשיקום הרצועה, בראשם חומרי בנייה – מלט, חצץ וברזל. מתוך הכרה בצורך לשקם את ההרס האדיר שנגרם בעקבות מבצע "צוק איתן", הוקם מנגנון שנועד לאפשר הכנסה מבוקרת של חומרי הבניה הללו, אולם קצב כניסת החומרים שמתאפשר בדרך זו עונה רק על חלק זעיר מהצורך.
במשך שבע שנים, ישראל הטילה איסור גורף על שיווק סחורה מעזה בגדה ובישראל, השווקים הטבעיים לתוצרת הרצועה. בשנים אלה כמות הסחורות שיצאה מעזה הייתה זעירה וכללה רק משאיות בודדות בחודש שיעדן מדינות בחו"ל, בדרך כלל כחלק מפרויקט מסובסד, ולא מתוך מהלך כלכלי בריא. לאחר מבצע "צוק איתן" והחורבן שהביא ברצועה, הותר מנובמבר 2014 שיווק של מוצרים מסוימים בגדה, ושיווק מוגבל של עגבניות וחצילים בישראל לרגל שנת השמיטה. עם זאת, בשל המגבלות והמכסות שנלוו להיתרים אלה, כמו גם עלויות השינוע ומורכבותו, היקף השיווק נותר מוגבל ולפי שעה מניב תועלת כלכלית קטנה למעטים.
מנהרת הברחה בין עזה למצרים, לפני 2013. צילום: אימאן מוחמד
ישראל מגבילה את חופש התנועה גם בתחומי הרצועה. כוחות הצבא הפרושים מעבר לגדר מפעילים כוח אש, לא פעם עם תוצאות קטלניות, כדי לאכוף איסור שקבעה ישראל על כניסה לשטח המוגדר כאזור חיץ ושמשתרע למרחק של 300 מטר מהגבול לכל אורכו. לכאורה מתאפשרת גישה של חקלאים לעיבוד אדמה עד 100 מטר מהגדר; למעשה, הפער בין יומרת הצבא להבדיל בין חקלאי למי שאינו חקלאי, בלא מנגנון תיאום כלשהו, מסכן חיי אדם, ובפועל מונע עיבוד של שטחים ופוגע בפרנסתם של בעלי הקרקע ובהיקף התוצרת החקלאית המופקת ברצועה.
מדינת ישראל לא נושאת באחריות בלעדית למצב הזה, אולם החלטות שלה בשנים שקדמו להתנתקות ובאלה שלאחריה היו מרכזיות להיווצרותן ולהעמקתן. חרף החובות של ישראל כלפי תושבי הרצועה מאז כיבושה ב-1967, בשנים שקדמו למימוש תוכנית ההתנתקות ישראל נמנעה מלהשקיע בפיתוח תשתיות עצמאיות ומעודכנות ברצועה. בעקבות זאת, הכלכלה הפלסטינית פיתחה תלות בגישה לעבודה ולשווקים בישראל. תושבי הרצועה תלויים בישראל גם לצורך גישה לגדה המערבית, שבלעדיה אין לכלכלת הרצועה תקומה. כמו כן הם תלויים משמעותית בתשתיות של ישראל..
עם מימוש תכנית ההתנתקות, הרשויות הישראליות פעלו להטמיע את העמדה לפיה רצועת עזה היא יישות עצמאית המנותקת מישראל ומהרשות הפלסטינית, וכי ישראל שוב אינה נושאת באחריות כלשהי כלפי תושביה. עמדה זו שגויה.
יחסי התלות והשליטה של הרצועה בה, מטילים על ישראל חובה לעשות את המרב, בכפוף לשיקולים לגיטימיים של צורך ביטחוני, כדי לאפשר לתושבי עזה לקיים חיים אזרחיים תקינים. עשור לאחר ההתנתקות, הגיע הזמן להסיר את הגבלות התנועה הפסולות והמיותרות ולאמץ דרך שתיתן תקווה לתושבי האזור, פלסטינים וישראלים כאחד.
גם ישראל וגם מצרים מתירות מעבר פלסטינים מעזה לשטחן ומהן אליה. מאז ספטמבר 2014, אף חלה עלייה הדרגתית במספר יציאות הפלסטינים דרך מעבר ארז, שבשליטת ישראל, ובחודשים האחרונים הממוצע עומד על כ-18 אלף יציאות פלסטינים בחודש דרך ארז, כמעט פי שלושה ממספר היציאות החודשי הממוצע לפני "צוק איתן". עדיין המספרים זניחים לעומת הנחוץ ומהווים כארבעה אחוז מתנועת האנשים שעברה בארז בקיץ 2000. מצרים פותחת רק מדי פעם לכמה ימים את מעבר רפיח לכניסה של פלסטינים ויציאה רק של פלסטינים ויציאה רק של חולים, סטודנטים, בעלי דרכונים זרים.
ביוני 2015, בכנס הרצליה, הצהיר ראש הממשלה: "אם יש גורם אחד שבונה מחדש את עזה זו ישראל". העובדות, למרבה הצער, שונות. ישראל לא בונה את עזה, היא מאפשרת כניסת חומרי בניין לרצועה, שנרכשים בכסף מלא. כניסת חומרי בניין נעשית רק תחת פיקוח ולאחר אישור ישראל, מה שמקשה מאוד על שיקום הרצועה. למעשה, עברה כמעט שנה מהרגע שבו הוקם המנגנון לתיאום כניסת חומרי בניין לרצועה ועד שהחלו לאשר בניית בתים חדשים בעזה, בין היתר בגלל שהכמות שעברה מאז הקמת המנגנון לא מגיעה ל-10 אחוז מהצורך ברצועה. איסור ישראלי על הכנסת עץ מכביד על צרכי ענף הבנייה ומאיים לחסל את ענף הריהוט. והליך השיקום לא ייגמר בבניין. הוא נחוץ לחיים האזרחיים בכללותם.
עשור להתנתקות, עשור למדיניות
חלק ממגבלות התנועה הללו על תושבי הרצועה החלו כבר בתחילת שנות התשעים. אחרות – כמו האיסור על מעבר סטודנטים מעזה ללימודים בגדה והפסקת עדכון שינויי מען של תושבי הרצועה – נולדו בשנת 2000. מעבר ארז. צילום: נורייה אסוולד
למרות שישראל ויתרה על נוכחות קבועה של כוחותיה ברצועת עזה מאז ספטמבר 2005, היא ממשיכה לשמור על שליטה במרכיבים מרכזיים בחיים האזרחיים ברצועה, בעיקר באמצעות הגבלות על תנועת אנשים וסחורות. חלק ממגבלות התנועה הללו על תושבי הרצועה החלו כבר בתחילת שנות התשעים. אחרות – כמו האיסור על מעבר סטודנטים מעזה ללימודים בגדה והפסקת עדכון שינויי מען של תושבי הרצועה – נולדו בשנת 2000, אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, ונותרו על כנן עד היום. אלה כמה מאבני הדרך של מדיניות ישראל בעזה בעשור האחרון:
2005: ישראל מיישמת את תוכנית ההתנתקות ומפנה את ההתנחלויות ומחנות הצבא בעזה. רצועה לאורך הגבול עם ישראל, שמהווה כ-17% משטחה של עזה, מוכרזת כאזור חיץ האסור בכניסה. נחתם הסכם המעברים, שהושג בתיווך אמריקאי ונועד להבטיח את פתיחת מעבר רפיח ואת הפעלתן של שיירות אוטובוסים ומשאיות בין עזה לגדה המערבית. מעבר רפיח נפתח, אך ישראל אינה מאפשרת תנועת שיירות.
2006: בבחירות שנערכות בינואר בגדה המערבית, במזרח ירושלים וברצועת עזה, חמאס זוכה ברוב בבית המחוקקים הפלסטיני. במרץ, ישראל אוסרת על פועלים מרצועת עזה להיכנס לתחומה, ובהמשך מפעילה מדיניות שמגבילה כניסת אנשים ל"מקרים הומניטריים חריגים" בלבד. ביוני, לאחר שגלעד שליט, חייל ישראלי, נשבה בידי חמושים מעזה, ישראל יוצאת למבצע "גשמי קיץ", שבמהלכו, בין היתר, מופצצת תחנת הכוח בעזה. מעבר רפיח נסגר ונפתח רק לעיתים רחוקות לצרכים הומניטריים. ישראל מגבילה את הדיג בעזה למרחק של שישה מיילים ימיים מהחוף.
2007: ממשלת האחדות הפלסטינית קורסת וחמאס משתלט על עזה בכוח. ישראל מכריזה על רצועת עזה כעל "שטח עוין" ומתחילה מדיניות של "לוחמה כלכלית", שנודעת גם כ"סגר על עזה". ישראל סוגרת את מעבר קרני, המעבר הראשי דרכו עברו סחורות מהרצועה ואליה, למעט מסוע להעברת תבואה ומספוא, שימשיך לפעול עד מרץ 2011. ישראל אוסרת על הוצאת סחורות מהרצועה ומגבילה את הסחורות הנכנסות אליה. בין היתר, נאסרת כניסת מוצרים אזרחיים שמוכרזים כ"מותרות", ובהם כוסברה, שוקולד וצעצועים. ישראל מאמצת נוסחאות לחישוב רף המזון המינימלי שצריך להיכנס לרצועה כדי להימנע ממשבר הומניטרי, ומצמצמת לזמן מה את כמות הדלקים והחשמל שנמכרים אליה. מרחב הדיג מחופי הרצועה מוגבל לשלושה מיילים ימיים.
2009: שנה שלישית לסגר על עזה. מסתיים מבצע "עופרת יצוקה", במהלכו הופצצו קווי מתח גבוה ותחנת הכוח בעזה, וקוצצה משמעותית כמות הדלקים שהוכנסו לרצועה, אף מתחת לרף ה"מינימום ההומניטרי" שקבעה ישראל. ההחלטה פוגעת ביכולת תחנת הכוח בעזה לייצר חשמל, ונפגעות גם תשתיות הביוב והמים ברצועה. ישראל מפרסמת נוהל שאוסר הלכה למעשה על פלסטינים מעזה לעבור לגדה המערבית לצורך איחוד משפחות.
2010: שנה רביעית לסגר על עזה. לאחר שהשתלטות חיל הים על אחת מספינות המשט לעזה משתבשת, ישראל מבטלת את מרבית ההגבלות על הכנסת מוצרים אזרחיים לרצועה, למעט חומרים שהיא מגדירה "דו-שימושיים", ובהם חומרי בניין. מורחב מעט גם הייצוא מעזה לשווקים זרים, אך נותר על כנו האיסור על שיווק סחורה מעזה בגדה ובישראל. סוחרים בכירים מעזה מורשים להיכנס לישראל ולגדה המערבית, בכפוף למכסות. מצרים פותחת את מעבר רפיח לתנועה שגרתית, שתורחב בשנים הבאות.
2011: שנה חמישית לסגר על עזה. ישראל מכריזה על מחווה מדינית – שינוי מענם הרשום של 5,000 פלסטינים מעזה לגדה – אך עומדת רק חלקית בהבטחה זו. במהלך השנה חלה הרחבה משמעותית של הפעילות במעבר רפיח ונרשמת פריחה במעבר סחורות במנהרות שבין סיני לעזה. תחילתו של מבצע "עמוד ענן".
2013: שנה שביעית לסגר על עזה. חילופי שלטון במצרים. בקיץ מצרים משמידה את רוב מנהרות הסחורות בינה לבין עזה וסוגרת את מעבר רפיח לעתים תכופות יותר ויותר. למשך שבועות ספורים, ישראל מתירה להכניס לעזה חומרי בניין המיועדים למגזר הפרטי, אולם בעקבות גילוי מנהרה מעזה לקיבוץ עין השלושה אוסרת כליל על כניסת חומרי בניין לרצועה. האיסור ממוטט את ענף הבנייה בעזה והאבטלה מזנקת. רק כעבור זמן מה ישראל מתירה שוב כניסת חומרי בניין לכמה ארגונים בינלאומיים. משרד הביטחון מורה מספר פעמים על סגירת המעברים לעזה בתגובה לירי רקטות.
2014: שנה שמינית לסגר על עזה. ב-8 ביולי נפתחים 50 ימים של לחימה קשה, מבצע "צוק איתן", שבעקבותיו ישראל מתירה שיווק מוגבל של מוצרים מעזה בגדה ומרחיבה את ההיתרים להכנסת חומרי בניין לרצועה. ישראל מרחיבה מעט את ביקורי המשפחות בגדה המערבית ומתירה למוסלמים מבוגרים לצאת מעזה לירושלים לתפילות יום שישי. מצרים פותחת את מעבר רפיח מדי יום במהלך הלחימה, אבל באוקטובר, בעקבות התקפה בסיני, מהדקת שוב את הגבלות התנועה במעבר. מוקם המנגנון לשיקום עזה, במסגרתו מתאפשרת כניסה מפוקחת של חומרי בניין לעזה. למרות זאת, המחסור בחומרי בניין נמשך ופורח שוק שחור בחומרי בניין ברצועה.
2015: שנה תשיעית לסגר על עזה. ישראל מתירה שיווק מוגבל של תוצרת חקלאית מן הרצועה בישראל עבור יהודים שומרי מצוות, שמציינים שנת שמיטה. מעבר רפיח נפתח לעתים נדירות בלבד ומאפשר תנועת אנשים מוגבלת. למרות שישראל מתירה כניסת חומרי בניין לעזה במסגרת המנגנון לשיקום עזה, נאסר על כניסת לוחות עץ שרוחבם עולה על ס"מ אחד, בטענה שהם עשויים לשמש לבניית מנהרות, וענף הריהוט ברצועה נכנס למשבר.
לחצו כאן למסמך PDF