חיים | ביכורים
ט"ז ניסן ה´תשע"ב
תמיד בדיעבד זה כל כך ברור.
אשוב מתישהו. אני עייף מכדי לקרוא משהו.
י"ז ניסן ה´תשע"ב
יָא / גנעדן
יחפנית, הקריטריון השני בחיפוש אחר המאושרת.
נהניתי. כפי שאני תמיד נהנה.
שואל את עצמי אם פספסתי מימד עומק שהביא את הכותרת "חיים" בעצמותה.
והסוגריים. יותר מכל. (כן. צפוי מצידי. אבל אני מרגיש את הלחישה הזאת לוחשת אליי)
מקסים! / אריאל ק.
ביתי ורומנטי מאוד.
בשורה 3 קצת לא הסתדר לי ש"נועלים" כפכפים של בית, למרות שזה מן הסתם חוקי...
בדמיוני, "נכנסים" לכפכפים האלה, במעין הסתערות אל החמימות וההגנה שבין כותלי המבצר האישי.
(או כל מילה אחרת שמציירת כניסה- דילוג, קיפצוץ, הסתערות כנ"ל, חמיקה...)
שיר יפה ומתוק. אהבתי ממש!
כמה מתיקות... / שבו_ואחלמה
בשיר אחד מקסים ונוגע כל כך.
בעיקר אֲנִי יוֹדֵעַ שֶׁזֶּה מְסֻבָּךְ לָךְ. הַלְוַאי
וְהָיִיתִי תָּמִיד פָּשׁוּט לָךְ כְּמוֹ יֶלֶד
שֶׁקִּלְּפוּ מִמֶּנּוּ אֶת הַבְּגָדִים וְהוּא מְחַכֶּה
לָאַמְבַּטְיָה.
איך כותבים פשוט?
ככה, רק ככה.
פשוט / הדרך לשלמות
שזה יפה. תודה.
הו. / shlomokav
זה טוב מאוד. צעדים יחפים שקטים בחדר מוצף אור, קראת לזה פעם.
איך שהסגנון משלים את התוכן, ואיך שהכותרת היא התמצית של השיר וגם התשובה לשאלה.
וכדאי לקשר כאן לדיון שהיווה את גרגיר החול שגרם לפנינה הזאת לצאת (אגב: פעם, באחד הדיונים בפורום, אזמרגד כתב משהו ארוך, ובסופו כתב: 'ועכשיו צריך למחוק את כל זה ולכתוב שיר'. אהבתי את זה מאוד).
י"ח ניסן ה´תשע"ב
יש לך כשרון מיוחד / משלי
כתבת בפשטות על פשטות.
נשמע מאוד פשוט לכתוב פשוט- אבל כתיבה פשוטה, טובה, דורשת הרבה עומק וכוונה.
כך בעיני. כתיבה "פשוטה" באמת יש בה רבדים- בחוץ סיפור פשוט וקריאה נוספת ומקשיבה תגלה בה את הכוונות הנוספות.
נראה לי שגם כתבת את זה, לא?
אם הבנתי, את מדברת על פשוט כמו מי שמסיר את הבגדים- שאין עליו לבושים, ועל החשיפה שבלהיות פשוט. חשוף. האומץ להיות שונה מכולם, יחף ברחוב מלא לבושים ונעולים. הזכרת גם נקיון.
יפה גם שהשיר בנוי כך שהחוץ נמצא בחוץ של השיר- בחלק הראשון והאחרון, ובמרכז- בתוך, יש את הפנים.
אה, ושיר-אל, כמובן.
על כן אהבתי מאוד :)
שאני שמתחיל להבין. התודות למשלי.
אבל זה לא גורע מככה סתם
יוהו כמה יפה כאן! / נדודים בחול
איזה שיר[?] או קטע, או מה שזה לא יהיה
אוורירי וחמים וביתי.
שורת הפתיחה / הקדשה מגרה את התיאבון ומכניסה לאווירה.
סיום מתוק,
וזה עוד בלי לומר מילה על הסוגריים.
[מסתבר שיש עוד כאלה בעולם. קצת. :)]
היי, ריגשתם..
לא מזמן ילד. פתח שרשור בפורום (http://www.kipa.co.il/community/show/8257765) ששאל את השאלה הנ"ל. בזמנו לא היה לי זמן לעבד את מה שאני רוצה לומר כמו שצריך, אבל זה פעם בי הרבה זמן עד שזה יצא ככה. זה די מתכתב עם הדברים שם: התגובה שלי ושל רוניני ושל תחרת נייר והתשובה שלו.
ילד- אכן. אשמח לשמוע..
גנעדן- אפשר לשאול מה הקריטריון הראשון?
תקרא את הקישור ותבין, אני מאמינה. ותודה.
אריאל- עד כמה שאני יודעת המונח הלשוני הנכון לכניסה לכפכפים הוא נעילה. אני מניחה שלא באתי להביע שום דבר מיוחד בפועל הזה, לכן כתבתי אותו ככה, בנאלי. באשר לשאר- תודה לך.
שלמה- מאיפה שלפת את הציטוט הזה? התגעגעתי אליו. תודה לך - (שמת לב לרווח?) על ההבנה, אני מניחה.
משלי- כמה הבנת, בחיי. מיוחדת את בעצמך.
האמת שהייתי מוותרת על השנינות בשקל של שיר-אל, אבל השיר באמת הגיע משיראל אחת, ובאמת יפה לה יחפה.
נ.ב.(מעצבנת, את מבלבלת את כולם עם הדבר הזה)- גם אני תהיתי לעצמי אם אפשר לקרוא לזה שיר. בכל אופן, תודה על המחמאות, מוכשרת את בעצמך.
שבו ואחלמה, הדרך לשלמות- תודה, פשוט שימחתן!
כיף שיש אתכם.
הבוקר / גנעדן
ילקוט השירים של גולדברג נפל בין המצות והחביתות, והדפים הסתדרו בסדר מחודש. חשבתי, הנה, שירה באמת, לא ספר נעול בכריכה, דפים מפוזרים ברוח. מילימנוקדות מגיחות בשתיקה מבלי צורך לקרוע מסכים.
ואז חשבתי על השיר הזה.
ואז חשבתי על
כשנתקלתי / shlomokav
בציטוטים האלה (שניהם סופרים, אל תשאלי מאיפה הגעתי אליהם) :
"חייהם של סופרים מלאי לחץ. הם מקריבים מידה רבה של אנושיות להשגת מידה מעטה של אמנות." (ריימונד צ'נדלר)
"מדוע איני כותב? בגלל הסיבה הפשוטה שאני חי את כל התעלומות האלה, כפי שאתה מכנה אותן, ואין לי פנאי לכתוב. פעם - המלחמה, ופעם - נשים, ופעם - הסאנטורי, ואיך אמצא לי פנאי למשוך בעט-סופרים עלוב? וכך מתגלגל עניין הכתיבה לידיהם של אותם מושכים-בעט! כל אותם האנשים החיים באמת את תעלומות החיים אין להם פנאי לכתוב עליהן, וכל אותם שעתותיהם בידיהם לכתיבה אינם חיים כלל את תעלומות החיים! מבין אתה?"
- כל כך רציתי לקשר אותם לשיר הזה. כל כך שמחתי שיש אותו.
אה, / shlomokav
ואגב מקפים - למיטב ידיעתי שתיים רצופים (כמו בסוף הבית הראשון) זה לא תקני; או אחד או שלושה |שטן כלשהו. לא תפטרי מהמקפים שלי בקלות|
הסוגריים. / קל וחומר
והאינטימיות.
געוואלד,
האינטימיות.
השירים שלך, / ואל
לחזור שוב, ולהבין שוב, ושוב... לא יודעת. לא ממש לעצור נשימה, אבל *לאהוב*.
(ביכס. אני מתנסחת גרוע בזמן האחרון.)
כולנו יפים יותר כשאנחנו יחפים... ההליכה זהירה מרקדת יותר, היציבה עדינה יותר.
והמחיר בכפות הרגליים, רחבות יותר, קשות יותר, לא תמיד נח לשלם מחירים...
את יפה כשאת מעזה לומר בישירות ובפשטות את החיים האלה, יחפים ומדוייקים.
[אולי יחפה זו מילה נירדפת לאינטמיות במובן מסויים, כך לפחות עולה מהשיר...]
אלתרמני / Bea
מתוק כמו נמשים על הלחיים הצרובות, גלידה ונשיקה על האף.
(השאלה/הקדשה פוגמת בעיניי. היופי וההכרח בכתיבה פשוטה כתנאי ראשון הוא שתהיה בלתי מודעת לעצמה. את חושפת בשורה הראשונה שכיוונת לכתוב פשוט, זו סתירה קמאית, פרדוקס, לכתוב פשוט זה אמור להיות חינני ומתנצל ומשוך כתף.)
אַתְּ פָּשׁוּט כָּל כָּךְ
לפני כמה זמן כתבתי שיר בסדנת שירה שנגמר במילים כל כך דומות, שאני שואל את עצמי האם נעשתה פה מחווה (ואני נהנה מהספק של אי הידיעה).
אבל רוצה, סוחט מעצמו
כמו סמרטוט ישן, קרוע בקצוות
קרא יותר מדי, אולי
קרה לו יותר משהוא חי
מחשבותיו דשנות, נדושות
רוצה לכתוב איים אין סופיים של זהב
ועלים בשרניים
בשם פרנצ'סקה
יכול להיות שיר עם המילה
ק ו נ פ י ט ו ר ה
להבחין צלילים מילים תבלינים
כמו צייר בין גווני הסגול
להבחין, להבין את החן
להיות מוכן להיתכן פאר
מתעופף ונדיר
כמו אבן חן כמו ציפור מלכותית
ואז אולי, ככה בסוף
להתרקד איתם איזה שיר
שישיר בי חותם
לאונרד כהן על השיר סוזאן-
“כתבתי את השיר הזה לאישה בשם סוזאן. זה שיר תיעודי. (…) וכתבתי אותו בשבילה, ונתתי לה אותו והיא קיבלה אותו. אחר כך אתם קיבלתם אותו. ואחר כך עורכי דין קיבלו אותו. ואחר כך סוכנים קיבלו אותו. ואחר כך בנקים קיבלו אותו. ואחר כך אנשי הממון קיבלו אותו. והוא התרחק מאוד מהאישה שעבורה כתבתי אותו. ורק רציתי להזהיר כל כותב שירים שמקשיב לזה - אתם חייבים לזכור את מקום הולדתו של השיר שלכם. כי הרבה אנשים ייגשו אליכם ויגידו בצורה משכנעת ‘אביא את השיר שלכם לאנשים’. ואתם תגידו, מכל מיני סיבות - פיתוי ונדיבות - שאתם רוצים שהשיר יגיע לאנשים. אבל אם תשכחו את מקום הולדתו של השיר, תוכלו להפיל ממשלות, לשרוף בנקים, לעורר מהפכות, לפעול למען כל מטרה, לייסד את חוקי האחווה הטובים, תוכלו לעשות כל דבר שנשמע טוב, אבל אם תשכחו את מקום הולדתו של השיר שלכם, תהיו אבודים לחלוטין ותשכחו אותו לנצח. אז אני מנסה למצוא אותו שוב הערב”.
השיר הזה כל כך מושלם, פשוט מושלם.
והוא כל כך נכון לי, כרגע, עכשיו.
(במיוחד שהבוילר נשבר ואני יושבת בתוך בוץ על מרצפות וזה כאילו הגשם נכנס אלינו הביתה וכולי רוצה רק להיות יחפה כל החיים)
והילד הזה, המקולף...
ל´ ניסן ה´תשע"ב
נאמר כבר הכל..ועדיין-
תודה על כל שורה כאן
רגעים של פשטות מוארת ומאושרת.
ה´ אייר ה´תשע"ב
יפה ונוגע. / אוליב (:
עבורי, ביחוד זה
מִדְרָכוֹת לֹא נוֹעֲדוּ לְעוֹר, דַּק וּמֵעֵז.
וְזֶה מַפְחִיד לִהְיוֹת כָּכָה חָשׂוּף, וְהַאָסְפַלְט
קַר, וְשִׁבְרֵי זְכוּכִית וְלִכְלוּכִים וּבִכְלָל
ח´ אייר ה´תשע"ב
ואני בחרתי את / ronini
אוּלַי קוֹרְאִים לְזֶה אִינְטִימִיוּת:
כְּשֶׁאַתְּ יְחֵפָה אֲנִי טוֹבֵעַ בַּשֶׁקֶט בֵּינֵינוּ
וַאֲנִי חוֹשֵׁב שֶׁאֲנִי מְאֻשָּׁר.
ואת הכותרת.
ואת הסוגריים.
נהדר נהדר.
י"א אייר ה´תשע"ב
השיר הזה בעדינות שלו, עושה לי כאב ראש. במובן החיובי של המילה. כאב כזה של געגוע. של איפה אני ואיפה זה.
אני יודעת שזאת נשמעת הפרזה אבל אני פשוט רוצה ללבוש את השיר הזה על העור שלי ולהסתובב איתו כמה ימים. הוא גורם לי לרצות לכתוב עדינות כזאת. פשטות כזאת.
אני אוהבת את זה / נדודים בחול
[יש דברים שצריך לקרוא שוב ושוב]
רק חמש עכשיו.
י"ג טבת ה´תשע"ה
כל כך מתוק / אריאל123
התגעגעתי לשיר הזה, / ronini
אז חזרתי (:
איזה יופי וחיים.
כ"ט אייר ה´תשע"ו
היי, איזה כיף שהזכרת לי אותו! תודה.