“והגדתם לבניכם ולנכדותיכם אחריכם…”
“מה קרה בובי שלי?” פנתה אליו בגרמנית.
“אני רעב,” ענה.
“בוא, כנס למטבח. תקבל פרוסה מרוחה בשומן אווז.”
“גם צנונית על הלחם!”
“אני כבר בא.”
יהודי העיירה אכן היו מוגנים. הם חיו בשלווה, בלי הטרדות. הילדים למדו בבתי־הספר הממלכתיים סרבית וקרואטית, אחר־הצהריים למדו ב’חדר’ ביידיש, ובבית דיברו גרמנית – שפתם של יהודי מרכז־אירופה.
כשהוא חושב על זה כעת, בובי מבין שבביטוי ‘יהודי העיירה’ הוא התכוון לקהילה האשכנזית בלבד, אפילו שהייתה בעיירה גם קהילה של יהודים ספרדים. עד כמה שזכור לו, לא היה שום קשר או מגע בין שתי הקהילות. הוא לא ידע אז עליהן מאומה, רק ששני בתי־הכנסת היו סמוכים זה לזה. משונה, הלוא כן? אבל המגע היחיד בין שתי הקהילות היה רק בימי יום־הכיפורים, בזמן שהילדים משני הצדדים היו משליכים זה על זה קוצים עגולים משיחי פרא שצמחו במקום, קוצים שנתקעו בבגדי החג של כולם.
באמצע שנות השלושים של המאה שעברה התנהלו חייהם של תושבי העיירה, והיהודים בכלל זה, על מי מנוחות. בובי למד בבית־ספר ממלכתי עם ילדי ‘הגויים’ כשווה בין שווים. הוא שיחק עִמם בכל מיני משחקי יַלְדוּת, עם בנים וגם עם בנות. כמו כן למד ב’חדר’, הצטיין בלימודיו ונחשב לעילוי בתורה ובגמרא. בגיל שמונה ידע בעל־פה דפי גמרא שלמים בעבור המבחן בסוף שנת הלימודים, שחל ב’שבת הגדול’ – היא השבת האחרונה לפני חג הפסח.
“מחר אנחנו שנינו, רק אתה ואני, ניסע לנוביסד לביקור אצל אחותי,” הודיע לו אביו.
“יופי!” קרא בובי בשמחה.
“בובי, ילד חכם שלי, נכון שאתה יודע שזה היה משחק?”
פעם אחת לפנות ערב, זמן־מה אחרי ה’משחק’, הסתובב בובי בחצר להנאתו. כאשר עמד לפנות מעבר לקצה הבניין, קפץ אביו לפתע פתאום מולו כשעל כתפיו רוכב אחיו הצעיר ינקו, והם שועטים כסוס על רוכבו בצהלה רמה לעברו. הם הפחידו אותו עד שנשמתו כמעט פרחה מגופו. בובי נס בבכייה אל אמו, שיצאה לשמע ההמולה מן הבית:
“מה קרה בובי?”
“אבא וינקו הפחידו אותי נורא!”
“מה אתה עושה! איך עלה בדעתך להפחיד את הילד כל־כך?” פנתה בכעס אל אביו, שהגיע למקום ועל פניו עדיין חיוך זחוח. החיוך נמחק למראה בנו בכורו הממרר בבכי רם.
“לא התכוונתי להפחיד, חשבתי רק לשחק אִתך. סליחה אם הפחדתי אותך,” ניסה אביו להרגיעו.
“בסדר אבא.”
בובי ואחיו הצעיר – ינקו, יצאו מחצר ביתם לבושים בבגדים חמים ומשכו אחריהם מזחלת קטנה. הם היו בדרכם לטפס על ההר ‘פרושקה גורה’. ההר מתרומם ממש מאחורי אילוק. על גב ההר עומד מבצר חרב בחלקו מימי הצלבנים. בזמנו שלט המבצר על דרך המלך ממערב למזרח לכיוון הים השחור. המורדות הצפוניים של ההר נוטים בשיפוע מתון לכיוון העיירה.
“אני לא רואה שום מכשול, עד הבית שלנו הדרך ריקה,” אמר בובי.
“אז קדימה, בוא נחליק למטה!” האיץ ינקו באחיו הבכור.
“וואו! בוא נעשה את זה עוד פעם,” קרא ינקו.
“מספיק להיום, הבטחנו לאימא שנחליק רק פעם אחת וזה מה שנעשה. השלג יהיה כאן גם מחר,” הבטיח בובי, שהיה שקול יותר בדעתו מבין השניים. אבל למחרת לא יכלו שוב להחליק, וזאת משום שאביהם יצא בבוקר לפתוח את החנות וחזר מיד הביתה כדי לבשר להם, שמצא את החנות פרוצה ושסחורה רבה נגנבה מתוכה.
בחזית הבית היו החנות של המשפחה ועוד שתי חנויות אחרות: אחת הייתה שייכת לדוד שנדור, שהיה חייט, והשנייה הושכרה לחברת הנעליים של הרשת העולמית ‘באטא’. לידה ניצב שער הכניסה הכבד אל הבית. כל החנויות והשער שבחזית הבית פנו אל הרחוב הראשי של העיירה.
“אתה חושד במישהו?” שאל השוטר.
“עובד אצלי זבן, בחור סרבי. הוא לא עובד אצלי זמן רב, ודווקא היום הוא לא בא לעבודה – זה מחשיד אותו, לא כן?” ענה אביו של בובי.
סיפורי הנִסים והנפלאות שחולל הרבי נלחשו מפה לאוזן, ואחרי כן סופרו בקול רם בפרהסיה. כל השומע אותם נתקף יראה לנוכח כוחו המאגי של הרב. הילדים, וכמובן גם בובי ביניהם, שתו בצמא את העלילות. פעור פה האמין בובי, שכל הסיפורים הם אמת לאמִתה. אין להתפלא על שלא היה לו אף שמץ של ספק בנוגע לנכונות הסיפורים. איך היה יכול להטיל בהם ספק? הרי מינקותו חי בתוך הקהילה ולמד תורה ותלמוד. מוחו נשטף בקביעות והוא לא ידע – לא הוא, לא איש מהמבוגרים ובוודאי לא הילדים – שיש עולם אחר, ובו הטלת ספק היא אופציה מחדדת מחשבה. עם זאת, דרכה של היהדות עצמה היא שתמיד יש להטיל ספק ולשאול שאלות, והיא זו המביאה לידי התבוננות אמִתית ולהבנה ברורה בשאלות מהותיות. אבל דרך חשיבה זו חלפה מזמן, והמלמדים ב’חדר’ והרבנים בישיבות לא עודדו חשיבה עצמאית. השגות אלו הן הרהורים של שנים רבות לאחר מכן. בכל אופן, הרבי אכן הגיע לעיירה והתקבל בכבוד גדול. בהמלצת רב המקום, הביאו ההורים את בובי ואת אחיו ינקו לפני הרבי, ששיכל את ידיו מעל ראשם – ממש כמעשה יעקב, אשר שיכל את ידיו כאשר בירך את בני יוסף, מנשה ואפרים.
לאחר שההתרגשות עקב ביקורו של הרב פגה, חזרו החיים בעיירה למהלכם השגרתי. הילדים הלכו בבקרים לבית־הספר ואחרי הצהריים ביקרו ב’חדר’. האבות פתחו את עסקיהם, והאימהות עסקו בעבודות משק־הבית. בימי שישי התכוננו לקראת קבלת השבת: ניקו את הבתים, ובישלו את מאכלי השבת המסורתיים. בובי זוכר עד היום את ריחות המשכרים שעלו מן החמין שבסיר, שהיה סוחב הביתה מהמאפייה המקומית (שכן זה היה תפקידו בשבתות). הוא היה מגיע הביתה בתחושת רעב שכזאת, עד כדי שהיה מסוגל לכלות את כל תכולת הסיר. בבית היה שולחן השבת ערוך ומוכן לסעודה, וכשהגיע בובי עם סיר החמין הֵחֵלָּה סעודת השבת.
בובי לא הבין ולא היה יכול לדעת כמובן, שתפקיד הילד היהודי והשמרן שגילם בתוך גלות סובלנית לְמַדַּי בקרב הנוצרים – עומד להסתיים. הוא היה אז כבן תשע לערך – ילד יהודי מסורתי, תוצר אופייני של החינוך ב’חדר’. לא עלה בדעתו שיש גם ברֵרות אחרות. הנה כל שגרת חייו הרגילה, המוכרת והידועה – באה אל קִצָּהּ באחת!
“כרגע הודיע הכרוז כי כל בתי היהודים חייבים להיות מסומנים במגן דוד שחור על רקע צהוב, על הקיר החיצוני של הבית הפונה לרחוב.”
“אבא, למה?” שאל בובי.
“כי אנו יהודים. הם פשוט רוצים לדעת באיזה בית גרים יהודים ובאיזה בית גרים גויים,” ניסתה אמו לעדן את משמעות ההוראה.
“זה כמו בזמן עשר המכות? אז סימנו את הבתים של היהודים כדי שלא יפגעו מהמכות.”
“בדיוק!” מיהרה אמו להסכים ונאנחה בהקלה לשמע הפירוש הפשטני, אולם בעל הסימוכין מהתורה, של בנה.
“הרמן,” לחשה אמו של בובי לבעלה, עוד באותו ערב. “הרמן, אנחנו חייבים לתכנן בריחה ולברוח מכאן כמה שיותר מהר.”
“אולי זה נכון, אבל לאן אפשר לברוח? הנאצים הרי שולטים בכל הארצות סביבנו.”
“אתה הרי יודע שיש לי קרובים בהונגריה, בדברצן ובסובוסלו, ולך יש אחות בזנטה. נכון שגם שם יש שלטון פשיסטי. אבל אין מתנכלים שם ליהודים, והונגריה היא במרחק של חציית הדנובה בלבד מכאן.”
“בסדר,” הסכים אביו, “נראה לי שאת צודקת כתמיד.”
“בובי, ינקו, תקשיבו,” אמרה אִמם והשתדלה לדבר בטון רציני כדי שלא לעורר בהם פָּנִיקָה. “סידרתי עם קרוביי מעבר לגבול, שאחד מבני־דודיכם המבוגרים ימתין לכם מחר לפנות ערב בצד ההונגרי של הדנובה. אישה סרבית תיקח אתכם מכאן ותעביר אתכם במעבורת לבצ’קה פאלנקה. בובי אתה הבכור, ואתה תהיה אחראי על אחיך הקטן. אני, אבא ואליצה הקטנה נבוא אחריכם בתוך שבוע לכל המאוחר. מחר בבוקר נארוז לכם את החפצים שתצטרכו לקחת אִתכם,” סיימה האם את ההרצאה במעשיות, בלי לחשוף את שהתחולל בלבה. היא דיכאה את רגשותיה בגבורה שרק אֵם במצב הישרדות קיצוני יכולה להפגין.
“תזכרו ילדים, אנו אמורים לפגוש אתכם בתוך שבוע. תתנהגו יפה כפי שאתם תמיד מתנהגים,” אמרה אִמם כשהיא מנסה לגבור על דמעותיה. “תזכרו, אנחנו אוהבים אתכם ונהיה אִתכם תמיד.”
“בובי, אתה הבכור. לכן אתה אחראי על אחיך הצעיר ממך, תשמור עליו וגם על עצמך עד שניפגש בזנטה. תזכור שיש שינוי קטן בתכנית: בבצ’קה ימתין לכם הדוד ליפוט, ומשם תעברו אחרי מספר ימים לדוד שׂלמון בהיידוסובוסלו,” סיכם אביהם.
לאחר חיפוש קצר בעלטה המתעבה זיהה בובי את דודו, ליפוט באצ’י, שחיפש אחריהם בקהל היורדים מהספינה הקטנה. בובי היה מבולבל מההתרחשויות, אך התעשת וקרא לו לדוד ליפוט. הדוד, אדם מעשי, הודה לאישה על מעשיה בלי להשתהות הרבה, והם נפרדו ממנה. הוא לא יודע עד היום אם קיבלה האישה כסף או דבר אחר בעל ערך תמורת ההברחה, או שעשתה זאת מתוך טוב לבה. הוא גם לא יודע את שמה, אבל המחריד מכול היה שלא ידע – ואין ספק בשום פנים שלא היה יכול לדעת – שהוא, ילד שעדיין לא מלאו לו עשר שנים, ראה באותו היום את אביו, את אמו ואת אחותו היפה והבלונדינית בעלת העיניים הכחולות בפעם האחרונה בחייו.