דוד אלהרר-ברוש - סיפורים מקוונים: מסעות מיסטר נורמל | אבודים אחר סיפור טוב
מסעות מיסטר נורמל | אבודים אחר סיפור טוב
צדקו היוצרים בכך שהם טענו ש'אבודים' זה המראַה של כולנו. אבל רובינו חשבנו שמדובר בהשתקפות, כפי שעושים בכל סדרה שבה לוקחים סטריאוטיפ מכל רובדי החברה המערבית ומטיחים אותו בפרצוף של הצופים. הסדרה היא המראה של כולנו, של מה שעשינו מהסדרה. בעוד הסדרה התנהלה כסדרה ושודרה בפרק חדש מדי שבוע, התנהלה סדרה נוספת במקביל, באמצעות הצופים. הם ניחשו, הם שיתפו, הם שאלו, הם נטרפו מכל שביב 'מידע' שהועבר לכם בפרק, במקום פשוט ליהנות מהסיפור עצמו. סיפור פשוט, על אנשים אבודים, עלינו, שהם היחידים שמתעקשים להיות במקום הזה.
כל פרק בסדרה התמקד בגיבור אחר. והפרק האחרון עסק בג'ק. Let Go בסדרה "אבודים" אומר למות. והמושג הזה הצליח להעביר בצורה מדויקת את מה שעובר אצל מיליוני אנשים ברחבי העולם בתוך הראש ושהם לא מצליחים להסביר זאת במילים אפילו לעצמם. Let Go אומר למות. אם אני באמת ארפה, אם אני באמת אעשה Let Go, ואני יודע בדיוק איך לעשות זאת, ויש לי את כל הכלים להיות בנקודה הזו בחיים שלי, אני אוכל להיות מאושר. אבל כדי להיות מאושר, כל שעליי לעשות הוא להפסיק לחשוב על מה לעשות כדי להיות מאושר, ופשוט להרפות. אבל להרפות אומר למות. המשהו הגדול הזה, שחי בתוכי, ובועט את כל הרצונות שלי החוצה, וגורם לי ליצור מלחמות שווא ודרמות שמרעידות את החיים שלי ושנותנות לי תחושה של חיים – המשהו הגדול הזה צריך למות. ואני צריך להרוג אותו במו ידַי. זה לא שאני צריך להתאבל, כמו שאני צריך להרוג את עצמי, לעיתים אני חושב שאפילו במובן הפיסי של המילה "להרוג," כדי שאני אוכל לעשות Let Go אמיתי בחיים שלי, כזה שלא יהיה תלוי במקומות רחוקים, באנשים קרובים, או באהבות של טלנובלה. Let Go אומר למות. להיכנס לתוך האור בקצה המנהרה, שמתעקש אף-פעם לא להתקרב, ולמות. ורק אז, יהיה אפשר לחיות. להפסיק לחשוב שמישהו עוד ימצא אותנו באיים אבודים, להפסיק להילחם בכל העולם שמנסה לתקוף אותנו, להפסיק להאמין שיבוא יום ונוכל להתחיל מחדש – ולמות. להפסיק להסביר ולספר סיפורים מקבילים על החיים שלי, בתקווה שמישהו יבין אותי דרכם, אלא להפסיק לכתוב ולהאמין שאנשים יאהבו גם את היוצר ולא רק את היצירות. להאמין שלא צריך תובנה מדהימה מהפרק האחרון של 'אבודים' כדי פשוט להודות שעצוב לסיים מעורבות בחיים של גיבורים במשך שש שנים, רק בשביל לגלות שכולם מתים בסוף, ומלכתחילה. מתוך הביקורת על הסדרה, שפורסמה בפברואר 2008
לצופים אין סבלנות. אנחנו רגילים לז'אנרים הישראליים שבהם עונה זה 8 פרקים מקסימום וגם אז משַדרים את הפרק הראשון עם הפרק השני בספישל מיוחד וכך גם עם האחרון. ערוץ abc האמריקאי התחיל להילחץ. זהו אותו ערוץ שעמד על סף פשיטת-רגל ורק בזכות "עקרות בית נואשות," "האנטומיה של גריי," ו-"אבודים" הם חזרו למשחק. היוצרים של הסדרה, שמתכננים את התסריט בקפידה ויוצאים בהכרזות אינסופיות שהתסריט מתוכנן מראש וכי דרושים 100 פרקים עד לסוף העלילה, הוכיחו את עצמם כל העונה השלישית ובפרק הראשון של העונה הרביעית וקיימו את ההבטחות שלהם. אבל הצופים איבדו את הסבלנות ואת העניין. הסיבה המרכזית לכך הייתה שביתת התסריטאים הארוכה, שפירקה את הסידרה למיני-עונות עם מרווחים גדולים מדי. כך יצא שהעונה הרביעית תהיה האחרונה, אבל היא תפוצל לשתי עונות קצרות, בנות 16 פרקים כל אחת. מראש הסכימה abc לשתי עונות נוספות למרות הדשדוש בצופים. בנוסף, שינו את יום השידור של הסדרה, שזהו תקדים כשלעצמו בעונה מתקדמת.
למה abc מתעקשת על הסדרה הזו? כי לא קיימת סדרה כזו בשום מקום אחר. סיפור בדיוני לחלוטין, שנותן לך תחושה הזויה של אמת. ובפעם הראשונה, אתה משַחק משְחק עם התסריטאים: אתה מודע להם, יודע שהם יודעים את הסוף ושבידם קיים הפתרון האולטימטיבי. והם משחקים איתך בחזרה. חושפים בפניך וילון ענקי בכל פרק, רק בשביל שתגלה שיש עולם שלם שמסתתר מאחוריו וגם לו יש אלפי וילונות. כל הז'אנרים יחד מתחברים להם לסדרה שמכילה בדיון, מתח, הרפתקאות, פעולה, דרמה, קומדיה, רומנטיקה, סיפורים תקופתיים ועליך להיות עם היד על הדופק על כל פרט שזורקים לך התסריטאים: לוחית הרישוי של הרכב, תמונה ברקע, לוח שנה, ספר, מילה, מספר... ואתה לא יכול להפסיק. אם לא שמעתם על הסדרה או אם זרקתם יד באוויר בביטול כי חשבתם שמדובר בעוד סדרה שמתיימרת להיות ובסוף היא ממש לא – זה הזמן לבחון מחדש, גם אם יצא לכם לזפזפ פעם אחת ולא אהבתם. נסו שוב, מההתחלה ותראו שלא תצליחו להפסיק את ההתמכרות. כאן ההתמכרות היא לסיפור, גם אם אתה לא יודע עדיין מהו. שבירת שיאי הצפייה בפרק הראשון של העונה הרביעית מוכיח כמה שאנחנו צמאים לסיפור טוב וכמה אנחנו מוכנים לתת אמון מחדש ביוצרים שבדרך-כלל מאכזבים. יש מישהו שמדרך איתך דרך הסדרה, רק שאתה תמיד נשאר עם תחושה שעוד לא למדת את השפה מספיק טוב, אבל אתה משתפר.
ביקורת טלוויזיה,
מנוחה והרפייה,
על הכתיבה,
פנטזיות ודימיונות,
שיחות אחרות,