הנסיכה והאפונה - The Princess and The Pea: יוני 2014
להמשיך לקרוא... »
הזכרתי כבר מתישהו שיש לי אובססיות קטנות?
למשל נעליים?
או קניות מהאינטרנט? (בדיוק הזמנתי נעליים... באמת.) וסלפי... מן הסתם...
תלחצו לשיר "הולם" את ה-SELFIE#
אז גם אתגרי מנטקה הפכו לאובססיה בשבילי. זהו החודש השלישי ברציפות של
אתגרי מנטקה ומחודש לחודש אני יותר נהנית וחסרת סבלנות עד החודש הבא. הציפייה
לגלות מה יהיה חומר הגלם הבא, הניחושים שעולים ומנסים לקלוע לחומר הגלם הנכון,
התקווה שהניחוש שלי הוא הניחוש הנכון וההתרגשות כשמתגלה חומר הגלם החדש. אובססיה.
אחרי החודש הראשון של ירקות השורש – לא "קינוחי" במיוחד,
ואחרי החודש השני של הבננות – שלא אוהבות אותי במיוחד, הייתה תקווה גדולה שיהיה
חומר גלם יאה לקינוחים ומאפים ועדיף שתהיה בינינו אהבה הדדית. כגודל הציפיות גודל האכזבות? אז זהו שלא.
כגודל הציפיות – כך גדולות אף יותר ההתרגשויות!
החודש הוא חודש ריבת חלב, מעין התחכמות לכבוד שבועות, חג החלב.
אז לכבוד ההתחכמות הזו התלבטתי אם להמשיך עם הכיוון וללכת על רעיון של שבועות או
להתחכם בהפוכה ולהכין משהו שלא קשור לשבועות בכלל – ופה התחיל השיגעון.
ריבת חלב זה דבר כל כך טעים וכל כך מושלם שלמצוא דבר ראוי מספיק להכין
איתו זה אתגר בפני עצמו ויש יותר מידי דברים שאפשר להכין. עוגה? עוגיות?
עוגת-עוגיות? מוס? פודינג?
אז ללכת על רעיון של שבועות או ללכת על רעיון מקורי ודווקא ממש לא
שבועות?
אם שבועות – עוגת גבינה? אפויה? קרה? מאפינס...? רגע לא, פאי! או
טארט? אם לא שבועות – עוגה? עוגיות? עוגת-עוגיות? מוס? פודינג? עוד פעם הגעתי לשבועות.
המהומה בתוך הראש שלי הייתה מידי גדולה ובגלל שלא הצלחתי למצוא את
ההשראה הנכונה עבור ריבת החלב, נתתי לעצמי פסק זמן קטן. פסק זמן של שיטוט רציף
ובלתי פוסק בכל מיני אתרים וספרי אפייה כדי למצוא רעיון טוב. ככל שלא מצאתי את
הרעיון שלי, כך האובססיה גברה עד שקלטתי שהשעה 2 בלילה כשיש לי לימודים למחרת. בתוך כל העייפות והטשטוש עלה המוחי רעיון ומצאתי את ההשראה שלי –
דולצ'יז. גרסת ריבת-החלב של הבראוניז והבלונדיז.
וכך, בשעה 2 בלילה ניסיתי לחפש מתכון לדולצ'יז, אבל ללא הועיל. לא
מצאתי מתכון כזה בשום-מקום. אולי השעה המפוקפקת הקהתה את יכולות הגוגל שלי אז
החלטתי שהגיע הזמן סוף סוף ללכת לישון. למחרת, תוצאות החיפוש לא הניבו תוצאות
טובות יותר – דולצ'יז לא נראו ברחבי הרשת. מה קרה לעולם?
לא יכולתי להרשות לעולם להמשיך להתקיים ללא דבר כל כך מושלם וכך נוצרו
הדולצ'יז – הגרסא הארגנטינאית שלי לברואניז האמריקאיים.
עכשיו רק צריך לטוס לארגנטינה, אבל לפני כנסו למנטקה לראות את שאר הבלוגרים הופכים את השלמות של ריבת החלב לדברים מדהימים - באמת שהחודש הזה היה נהדר!
חגים לא אוהבים אותי. אין לי הסבר אחר לכך שכל פעם שאני מנסה להכין קינוח לחג הוא מתפקשש. ממש.
בפורים אלו היו אוזני המן, שהחליטו שלא מתאים להם להיות אוזניים ונפתחו בתנור. וכן, הכנתי בדיוק לפי המתכון. וכן, מרחתי בביצה את שולי העיגול כדי שידבקו. וכן, הידקתי את הקודקודים. וכן, הכנסתי למקרר. וכן, הטמפרטורה של התנור הייתה נכונה. אבל חוץ משישה, כולם נפתחו.
בפסח אלו היו לבבות של שוקולד לבן במילוי מוס תותים קפוא שאכזבו. אמנם המוס היה טעים אבל השוקולד הלבן החליט שלא מתאים לו להישבר. אז הלבבות הפכו להיות קעריות למוס תותים קפוא. בכל זאת, נגסנו כמו ילדים קטנים את השוקולד הלבן אבל לא כך דמיינתי את הקינוח של ליל הסדר.
ועכשיו בשבועות זו הייתה עוגת גבינה שהחליטה לקרוס אחרי שנאפתה וישבה לילה שלם במקרר. המתכון נלקח מספר אפייה ישן של אמא שלי אז אני מאשימה אותו.
לאף אחד מהאסונות הללו אין תמונה שתתעד את הזוועה כדי שאני לא אתחיל לבכות כל פעם מחדש כשאראה אבהה בה. יש לי קשר אישי ועמוק לכל דבר שאני אופה, או מנסה לאפות, וכשמשהו לא מצליח ונהרס בדרך, חתיכה קטנה מהלב שלי נשברת.
למזלי, הייתי די עקשנית החג הזה ולא הסכמתי לוותר על העניין. הרי זו לא הייתה אשמתי - זה הספר הישן שבלבל אותי, זה החום המטורף שקלקל את התייצבות העוגה או שמא זו הייתה התבנית, היא באמת הייתה עקומה.
היו כמה דברים במקרר ששכנעו אותי לנסות משהו עוד פעם. קודם כל הגבינה זעקה לי שתורה להיות כוכבת החג. שנית אלה היו הדובדבנים הטריים בתוך קופסת הלב שקרצו לי בזווית העין. שלישית, הייתה זו אבקת החרובים המגניבה שמצאתי בסופר (אלרגית לשוקולד, מצאתי "שוקולית" חרובים). ודבר אחרון היה זה ספר האפייה החדש שקניתי, "אוצר העוגיות של מיקי שמו" והמתכון בעמוד 22 שנראה בדיוק בשבילי (והשמנת החמוצה היחידה במקרר שהתאימה בול למתכון).
ביחד, נוצר הרעיון של רוגלעך היער השחור, מהשראת עוגת היער השחור - עוגת שוקולד וקצפת במילוי של פירות יער.
הדברים התחברו מעצמם ונוצרו רוגלעך קטנים, קצת לא שווים, אבל טעימים מבצק בטעם "שוקולד" ובמילוי של גבינה ודובדבנים טריים, שחיברו בחזרה את פיסות ליבי השבור.
אז שיהיה לכולם חג שבועות שמח וטעים! וגם אם ללא עוגת גבינה עדיין יש את האווירה הלבנה!
נ.ב - המצלמה שלי "קצת" לא עובדת... אז כל התמונות צולמו בטלפון והן לא הכי חדות, אז תהיו סלחניים.