בשבע 351: כשהחולשה הופכת לאידיאולוגיה - בגליון השבוע - ערוץ 7 חדשות, פוליטיקה, תרבות, יהדות ועוד
בשבע 351: כשהחולשה הופכת לאידיאולוגיה
יש היום בציונות הדתית מי שמנסים להפוך את הזלזול במצוות לאידיאל, אומר הרב יעקב אריאל ל'בשבע' על רקע הפולמוס שפרץ לאחרונה בין המחנות השונים בציבור הדתי-לאומי.
חגית רוטנברג , כ"ד בתמוז תשס"ט 16/07/09 10:35
כמעט שבועיים חלפו מאז החל דיון ציבורי סוער בעקבות התבטאות בפורום מצומצם של הרב יהושע שפירא, ראש ישיבת רמת גן, שדלפה ופורסמה באינטרנט. במקביל לגל מאמרי ביקורת שפורסמו מעל גבי עלונים, עיתונים ואתרים, שחלקם אף הצטיינו בעזות מצח יתרה, זרמו ללא הפסקה טלפונים ושיחות אל ביתו של הרב שפירא, הרחק מעין התקשורת. "קיבלתי המון שיחות חיזוק מרבנים מגוונים", מגלה הרב שפירא השבוע בשיחה עם 'בשבע'. "אנשים אמרו דברי חיזוק ותמיכה בסגנון 'חזק ואמץ', 'אל תחת', 'סוף סוף מישהו אומר את האמת'. חלקם אמרו שלכתחילה עדיף שכל זה לא היה קורה, אבל עכשיו כשזה יצא - טוב שכך".
רפורמה של מתירנות
נזכיר כי דבריו המסעירים של הרב שפירא צוטטו מתוך שיחה שנשא לפני מספר חודשים בפני מדריכי תנועת 'עזרא'. עיקרה של השיחה עסק בשאלה כיצד להבעיר אש קודש בליבות הציבור בדורנו, אולם את המהומה חוללו משפטים ספורים שנאמרו ברישא של הדברים. הרב שפירא ביקש לעמוד על צמיחתה של תופעה תרבותית-רוחנית שלילית בתוך הציבור הדתי-לאומי, שמביאה להתפתחותה של 'ניאו-רפורמה', כהגדרתו. מושפעים מרוח זו גופים, תנועות, מגמות ואישים שונים, אשר שותפים במידה זו או אחרת לאחד מהקריטריונים הבאים: ערעור על סמכות גדולי הרבנים בימינו - "לא כל מי שקיבל תעודת הסמכה לרבנות יכול לפסוק בהלכות הכי חמורות ולדון כיצד ניתן להתאימן למציאות"; מי שמערער בכלל על סמכות התורה שבעל פה והשולחן ערוך - "לצערנו יש קולות רבים כאלה"; פגיעה בקדושת המשפחה - "הרפורמה הראשונה התאפיינה במתח בין השכלה לתורה. עיקר המתח היום הוא בין קדושה למתירנות". הרב שפירא מסביר כי ככל שהפרמטרים הללו באים לידי ביטוי חמור יותר, כך מתעצמת חומרת הבעיה.
על אף המתקפה הקשה לה זכה מצד אותם חלקים בקרב ציבור חובשי הכיפות שחשו כי הביקורת מכוונת כלפיהם, מדגיש הרב שפירא השבוע כי "לא זזתי מעמדתי. צומחת אצלנו רפורמה".
זה לא מרד קדוש
גיבוי מעניין ומשמעותי לדברי הרב שפירא מעניק השבוע ל'בשבע' הרב יעקב אריאל - רבה של רמת גן, המכהן מחד כנשיא ישיבת רמת גן ומאידך כנשיא ארגון רבני 'צוהר', שאחד מראשיו הוא הרב יובל שרלו, שביקורתו של הרב שפירא כוונה בין השאר נגד פסקי הלכה מסוימים משלו.
בפתח השיחה עם 'בשבע' מקדים הרב אריאל ואומר כי לא שמע את דבריו של הרב שפירא באופן מסודר ומדויק, ועל כן הוא מבקש לא להתייחס ספציפית לדברים שנאמרו. עם זאת, הוא שוטח ניתוח מעמיק המצביע על אותם תהליכים חברתיים-הלכתיים עליהם דיבר הרב שפירא, ולעיתים אף מחדד את הדברים ביתר שאת ביחס למה שכבר נאמר.
ראשית, מבקש הרב אריאל להבחין בין מציאות כללית של רפיון רוחני, שאינו נובע מאידיאולוגיה אלא מחולשה גרידא, ובו הוא לא מזהה סכנה של ממש: "חלק מהציבור הדתי-לאומי מזלזל בחלק מהמצוות. יש בנות לבושות בצורה לא צנועה, הרבה הולכים לים מעורב, בריכה מעורבת, הטלוויזיה פתוחה בלי הגבלה, האינטרנט לא חסום - זו טריוויאליות של בית מצוי, שאין בה אידיאולוגיה אלא רק חולשה ורפיון. מדובר בעיקר בנושא של צניעות - בהרבה בתים יש חולשה כללית בנושאים הללו. זה לא טוב, לא ראוי, אך עדיין אין בזה אידיאולוגיה, ולכן התקווה היא שבסופו של דבר החינוך יעשה את שלו".
הסכנה, לדברי הרב אריאל, טמונה באותן מגמות המקדשות את אותה פשרנות הלכתית. כדוגמה ראשונה לכך הוא מביא את התהליך שעבר על תנועת בני עקיבא: "לפני 70 שנה, כשהרב נריה הקים את התנועה, הוא נתן לדברים לזרום בלי להעיר עליהם ישירות, בהנחה שדברים יילכו וישתפרו והאור שבתורה יחזירם למוטב. היום אין בסניפים את מה שהיה פעם, ולכן יפה עשו המנהיגים אז שלא דחו את הנוער, כי אחרת הם היו מגיעים לתנועות נוער חילוניות. הם לא התירו לכתחילה את כל אותם ריקודים מעורבים וכדומה אלא העלימו עין, והתוצאה היא שבני עקיבא השתפרה בצורה דרסטית.
"כאן החלה הבעיה. בימינו יצרו אידיאליזציה לפשרות. יש כאלה שעינם צרה בהתקדמות שעברה בני עקיבא, הם רוצים שבני עקיבא תישאר כמו לפני 70 שנה. הם רוצים לקבע את מה שהיה והופכים זאת לאידיאל. כשיוצרים ממציאות פשרנית אידיאולוגיה, זו בעיה חמורה חינוכית והלכתית".
תחום נוסף בו מזהה הרב אריאל מגמות חתרניות הוא האקדמיה, וליתר דיוק חובשי כיפה המשתייכים לממסד זה: "בחוגים מסוימים באקדמיה שלנו - חלק קטן מאוד, אבל קולני - מדגישים שהיהדות האמיתית צריכה לערער על המוסכמות ההלכתיות, לשנות את ההלכה. אני נזהר מהמילה רפורמה כדי לא לתת חותמת חמורה, אבל יש דתיים באקדמיה שטוענים אידיאולוגית שיש צורך לערער על ההלכה, שההלכה צריכה להשתנות, שצריך למחוק סעיפים בשולחן ערוך וכדומה".
בנקודה זו מבקש הרב אריאל להתייחס לדבריו של אחד ממנהיגי 'הפועל המזרחי', שמואל חיים לנדוי (שח"ל), אשר אלה המערערים על סמכות הרבנים וההלכה מסתמכים על הקריאה שפרסם בשעתו ל"מרד הקדוש". "הם משתמשים במונח של 'המרד הקדוש', אבל שח"ל מעולם לא השתמש בזה נגד ההלכה והרבנים. הוא רק ביקש לנער את היהדות הגלותית ולהחזיר אותה אל חיים טבעיים בא"י, ליישוב הארץ ולעבודת כפיים במקום חיי המסחר הגלותיים. הקריאה הזו היא נכונה, אך בימינו אותו חלק קטן באקדמיה מבקש להסתמך על זיוף רעיונותיו של שח"ל, ומפנה את 'המרד הקדוש' נגד הרבנים וההלכה. שח"ל עצמו היה אדם שכיבד את הרבנים, ההלכה והמסורת".
חכמים היזהרו בפסיקותיכם
תופעה נוספת הארוגה באותה מסכת של ערעור על יסודות ההלכה, היא תופעת בתי הכנסת השוויוניים, דוגמת בית הכנסת 'שירה חדשה' בירושלים. ב'שירה חדשה' נשים משמשות כשליחות ציבור בקבלת שבת ובפסוקי דזמרה, עולות לתורה וקוראות בתורה. בעת התפילה, גם הנשים האבלות אומרות קדיש.
הרב אריאל אמנם מגדיר את התופעה "שולית", אך יחד עם זאת לא ממעיט בחומרתה. "מדובר בתופעה לא ראויה, שעלולה לדרדר אותנו למה שקרה בגרמניה לפני 150-200 שנה", הוא רומז אל ניצני תנועת הרפורמה. "ב-1848 היתה אסיפה של יהודים בגרמניה, שם נוצר תהליך שהביא בסופו של דבר יהודים לידי שמד. זה גם החל בקטן: ביקשו שם רק להתיר נגינה בעוגב בבית הכנסת בשבת על ידי גוי, ולהתפלל בשפה הגרמנית. אלו היו דברים קטנים וחסרי משמעות לכאורה, אבל החת"ם סופר בגדלותו חזה למה זה עלול להביא.
"צריך ללמוד מניסיון העבר, ולהבין למה דברים עלולים להביא. צריך לראות מה דרדר את יהדות גרמניה לתוצאה של נטישת היהדות ושמד. יש פה מדרון חלקלק, וצריך לדעת לא לעבור את הגבולות ולא לפרוץ את מסגרת ההלכה, אחרת אי אפשר לדעת לאן נגיע. מניין בו נשים עוברות לפני התיבה ועולות לתורה בתוך ציבור של גברים - זו פריצת גדר שעברה את הגבולות".
כשהרב נשאל לגבי הסתייגויות מארגון 'קולך' בהקשר זה, הוא מבקש לדייק: "לא כל הארגון כך. יש שם קולות שונים, קולות ראויים וקולות צורמים. הבעיה היא שבתוך הארגון הן לא נזהרות לתחום נכון את הגבולות בין הקולות הצורמים לקולות הראויים. כל קול של אישה - כשר שם. גם אישה חילונית שרוצה לומר את דבריה נגד ההלכה. בכנסים שלהן היו נשים שדיברו בצורה קשה נגד ההלכה. הם לא שמים את הגבול בין הקולות".
האם ניתן להצביע גם על מגמה של פסיקות מתירניות על ידי רבנים מסוימים, שמהווה גם היא פגיעה בגבולות ההלכתיים?
"באווירה שנוצרה היום בציבור הדתי, במצבים של פריצת גדר נוהגים להסתמך על פסיקות חריגות ולהפוך אותן לאידיאולוגיה. אם רב התיר באופן אישי וחד פעמי למישהו לשחק כדורסל בשבת, התוצאה היא שמחר ישחקו כדורסל תחרותי בשבת. זו בעיה. הרבנים שלנו לא תמיד יודעים להיזהר. בציבור שלנו כל אמירה חריגה הופכת לאסמכתא לפריקת עול, לכן - חכמים היזהרו בדבריכם. גם בפסיקה אישית צריך לחשוב על ההשלכות הכלליות, כי זה עלול לדרדר לדברים אחרים. פסיקה כמו זו שהזכרתי יכולה להחליש את כל המאבק שלנו נגד כדורגל בשבת. או למשל אותו נער דתי שנאבק בבג"ץ שלא לקיים את תחרויות הסייף בשבת, עכשיו לאור פסיקה אחת של משחק כדורסל, למרות שהיא אישית ולמקרה מיוחד, היא מחלישה את כל המאבק שהיה בבג"ץ. יש כאלה שתופסים אמירות חריגות ומקומיות והופכים אותן להיתר גורף".
לאור כל התופעות הללו שסקר הרב, המתרחשות בתוך המגזר הדתי, האם צפוי קרע בין נאמני ההלכה לבין אלו המבקשים לערער עליה?
הרב אריאל משדר אופטימיות, וסבור כי ככלל, הציבור הדתי עובר תהליך של התחזקות והתקדמות תורנית: "הציונות הדתית והחינוך הדתי נמצאים בהתקדמות ובעלייה. יש כאלה בשוליים שעינם צרה בזה, ולכן הם יוצרים מונחים אידיאולוגיים נגד אותה התקדמות, אבל אני רואה בזה תופעה חולפת. בפרספקטיבה של עשרות שנים, אין להשוות את הציונות הדתית של היום לפעם". הרב גם אינו חושש מקרע פנים-מגזרי: "הציבור ברובו צריך לדעת את דרך המלך, דרכה של תורה. רוב הרבנים הולכים בדרך זו והציבור יודע מי הרבנים שפסיקותיהם חריגות ומי אלו שלא. אנשים יודעים כיצד ללכת. אם יש רפיון בהלכה, הם גם יודעים לזהות שזה לא לגיטימי".
לא לפחד מחשיבה חופשית
כאמור, גורמים שונים בתוך המגזר הדתי התקוממו על דבריו של הרב שפירא, וכמחאה תוכנן להתקיים אתמול (ד') ערב לימוד בגן ציבורי ברמת גן, מול הישיבה שבראשה עומד הרב שפירא. בישיבה אמרו כי אין בכוונתם להתייחס כלל לאירוע. "זו מדינה דמוקרטית. כל אחד יכול להביע את דעתו כפי דרכו ולארגן כינוס באיזה גן שהוא רוצה. לא נעסוק בלמנוע מאנשים לומר את שלהם", כך לדברי ראש הישיבה.
אחד התומכים והמשתתפים בלימוד המחאתי הוא הרב פרופ' דניאל שפרבר, נשיא 'המכון הגבוה לתורה' באוניברסיטת בר אילן. גם שפרבר לא שמע באופן מפורט את דברי הרב שפירא, אך את התנגדותו העקרונית לדברים הוא מנמק בעיקר בשל השימוש במונח 'ניאו-רפורמה', מה שמחדד לדבריו את הקיטוב בתוך המחנה באופן לא רצוי: "אני חושב שיש סכנה גדולה כשרב חשוב ומקובל בציבור, שעומד בראש ישיבה ויש לו תלמידים, מכתים ציבור רחב מאוד בצורה כוללת. יש כל מיני ארגונים וזרמים בציבור הדתי. יש כאלה הנוטים לנסות ולהתאים יותר את דרכי ההתנהגות ההלכתית שלנו לצרכי השעה. ארגונים כמו 'קולך' מנסים בכל כוחם להישאר בתוך תחומי ההלכה. הם שואלים וחוקרים ודורשים ולא מנסים לרגע לעזוב את ההלכה המקובלת. יכול להיות שהם הגיעו למסקנות שלא מקובלות על רבנים יותר שמרנים, אבל להגיד שהם ניאו רפורמים - זה מסוכן".
שפרבר מדגיש כי גם אם יש חילוקי דעות, יש לשמור על כבוד הדדי, כפי שנהגו רבותינו לדורותיהם גם במחלוקות הלכתיות חריפות: "בכל דורות עמנו היו מחלוקות קשות וחמורות בין גדולי עולם, ותמיד היה כבוד הדדי. החרדים והרב זוננפלד הכפישו את הרב קוק על כך שנתן משקל של קדושה לציבור החילוני שבונה את הארץ, אך לעומתם הרבי מגור, שהיה ממתנגדי הרב קוק, כתב עליו בכבוד עצום ואמר שעל אף שהוא אינו מסכים עם דבריו, חלילה מלהטיל עליו חרמות.
"אמנם מדובר כאן בגישה מאוד חדשנית", הוא מתייחס לתופעה עליה הצביע הרב שפירא, "ואני מבין שאפשר לראות את זה כדבר מסוכן. אבל גם להגיד שיש קדושה במחללי שבת המיישבים את הארץ זה דבר שקשה לקבל, ובכל זאת היתה הדרת כבוד ביניהם. אפילו בית שמאי ובית הלל, שנחלקו בדברים קשים, התחתנו זה עם זה".
שפרבר סבור כי את המחלוקת הזו יש ללבן באמצעות שיח ודיאלוג, ולא באמצעות חלוקת כינויים, וקורא להתאחד דווקא בימי בין המיצרים.
מעבר להתנגדות לצורה ולסגנון בהם נאמרו הדברים, מה התשובה לגופן של טענות? האם כל אותן תופעות כמו נשים שעולות לתורה, חתונה ללא ילדים וילדים ללא חתונה או לגיטימציה לבעלי נטיות הפוכות, הן לא מגמות מסוכנות המתפשטות במגזר הדתי ומאיימות על סמכותה של ההלכה?
"הזכרת הרבה דברים שונים זה מזה. בעניין הנטיות למיניהן, יש כאן שאלה קשה. צריך לדעת שמצד אחד הדברים אסורים, אך להבין את צערם של אלו שאנוסים, ולגלות סימפטיה ואמפתיה כלפיהם. אין רבנים שאומרים שהדבר מותר, אלא שצריך התייחסות אחרת אליהם, כי מי מהם שרוצים לשמור הלכה, חיים בצער גדול.
"לגבי עליית נשים לתורה - דעתי לא כדעת הרוב, ואני חושב שזה מותר. יש לכך מקור בגמרא וגם הראשונים אישרו זאת, אלא שלא נהגו מסיבות סוציאליות. לגבי עקרות הלכתית - אם תותר בדרכים אחרות קיצוניות, יש סכנה גדולה.
"על כל אחד מהדברים שהזכרת ראוי שיהיה דיון. אי אפשר לעשות חבילה אחת מהכול ולהגיד שיש סכנות. אם היינו חושבים כך, לא היינו מתירים שימוש בשעון שבת. הרי אפשר על ידו לראות טלוויזיה ולשמוע רדיו בשבת. כלומר בשעון שבת יש סכנות אך אין בו איסור, ומה שאין בו איסור - מותר. זה מקל עלינו את השבת. נכון, יש גם כאלה שמתנגדים לעירוב, ונשותיהם לא יוצאות עם הילדים מהבית כל השבת.
"כל עניין ההכללה, לשים הכול בשק אחד ולהגיד שזה מסוכן - אינו נכון. יש דברים שהם מסוכנים ואסורים ואסור להתירם. יש דברים שצריך לעיין מאוד לעומק אם ניתן להתירם, ויש דברים מותרים אלא שלא נהגו כן. אני חושב שלא צריך לפחד מחשיבה יותר חופשית, יש לבדוק כל דבר לגופו".
על אף הבירור הנוקב שהחל לצמוח בעקבות פרסום דבריו, הרב שפירא עצמו כלל אינו שמח על כל העניין. "בדיעבד, מה' יצא הדבר, אך לכתחילה לא רציתי את זה. לא בגלל שאני חוזר בי. אמרתי אמת, ומה שלא אמרתי - לא אמרתי, אלא שהיו לדבריי אינטרפרטציות מנופחות ביותר. אני לא חוזר מדבריי שצומחת רפורמה, אלא שכשיש אדם חולה צריך לראות מה התיקון ולא מה הקלקול. לכן לא רציתי להעלות את זה לדיון ציבורי, ולכן רבנים רבים נמנעים מלהעלות את זה, כי דרכנו להוסיף אור וחיוביות, וזה מרפא יותר מאשר לזעוק מרה".
האם לדעת הרב לא נחשף כאן עצב רגיש בתוך המגזר הדתי שהנגיעה בו היא חיונית?
"שהבירור ייעשה זה חשוב, אבל גם שתימשך דרגה גבוהה של נעימות והקשבה זה חשוב. אני לא חושב שאנחנו פלגנים, זו האשמת שווא. כשבית משפט אומר על פלוני זכאי ופלוני חייב, זו פלגנות? הוא אומר את האמת. אי אפשר להאשים אותנו בפלגנות על כך שאנו אומרים את האמת. יחד עם זה, הדבר מעורר מדנים ויש אנשים שלא מסוגלים לקבל, והשאלה היא איך לתקן בדרך הכי טובה. אנו אמונים על דרכו של הרב זצ"ל והחסידות - להוסיף אור ולא להתכתש עם הרע. לכן הרפואה הטובה ביותר היא בלי זה, למרות שלבירור מעלות משלו".
כיצד צריך הציבור לנהוג באותן תופעות של ניאו-רפורמה? איך מתייחסים לגופים או אישים הנוהגים בצורה זו?
"בכל תנועה יש תערובות, דברים שונים בחומרות שונות, לא הכול בסל אחד. אני לא מדבר על תנועה מסוימת אלא על התמודדות עם תופעה תרבותית. צריך לצמוח ממנה, להבין איך מדליקים אש קודש. אנחנו נמצאים בתרבות הזאת כיוון שהנשמות מבקשות אש קודש. בדומה לדברים שכתב הרב קוק על הנשמות בדורו, גם היום יש פקיעת סבלנות ביחס לבינוניות. לבת אש הקודש והדבקות האלוקית מתפרצות בדרכים לא טובות כשהן לא מקבלות מענה. לכן תפקידנו הוא להלהיב את הנשמות ולקרבן לתורה, להוסיף אור ואהבת קדושה".