חגית גרוסמן: שני שירים - יְקוּם תַּרְבּוּת
דף הבית שירה חגית גרוסמן: שני שירים
חגית גרוסמן: שני שירים
היכל הכשפים
רוֹזָה זִילְבֶּר טִפְּסָה עַל סֻלָּמוֹת לַגְּבָהִים
מִמִּסְדְּרוֹנוֹת מֻצְפָּנִים אֶל לַהֲבוֹת פָּנָסִים
רוֹזָה טִפְּסָה עַד הֵיכָן שֶׁהֵיכַל הַכְּשָׁפִים נֶהְפַּךְ
לְהֵיכַל רְפָאִים, עַד שחוּטֶיהָ הָיוּ רוֹפְפִים
הִיא מְשׁוֹטֶטֶת בָּרְחוֹבוֹת וּמְחַפֶּשֶׂת אַחַר הָאוֹחֲזִים
מִשְׁתַּקֶּפֶת בְּחַלּוֹנוֹת רַאֲוָה וְנוֹסֶקֶת עַל כַּנְפֵי
הִתְמוֹטְטוּת עֲצַבִּים, אֵשׁ עֲצוּרָה שׂוֹרֶפֶת אֶת לִבָּהּ,
מוֹנוֹלוֹגִים בְּזָוִיּוֹת הַפֶּה נִמְתָּחִים עַל מִטַּת סוֹף
רוֹזָה מַנִיפָה שַׁרְבִיט כָּסוּף וְרוֹקֶדֶת בְּפִנַּת הָרְחוֹב
שָׁם אֵין עוֹד חֲטָאִים זוּלַת שִׁכְחָה
צַלְחָה דַּרְכָּהּ לְהֵעָלֵם בְּטֶרֶם הוֹפִיעַ מַלְאָךְ הַנְּטִילָה
נִפְשְׁטוּ נְעוּרֶיהָ מֵעַל עוֹרָהּ
גַּם נַפְשָׁהּ יָצְאָה לְהַלֵּךְ בְּאֶרֶץ מֻכֶּרֶת
שֶׁעַד כֹּה הָיְתָה לָהּ גָּלוּת
שֶׁבָּתֶּיהָ אֵינָם עוֹד מֻזְהָבִים וּטְרוּפִים
אֶלָּא אָפֹר מְאֹד עַכְשָׁו בְּהֵיכָל הַכְּשָׁפִים.
שֶׁמֵּעַל הָאוּלָם הַמָּלֵא. הַקּוֹל שֶׁלִּי נִכְנַס לַמַּעֲלִית וְעוֹלֶה
אֲנִי לוֹחֶצֶת עַל כַּפְתּוֹרֵי הַשָּׁמַיִם וְכָל הַמַּחְשֵׁבִים
נִּכְנָסִים לִפְעֻלָּה וּמְזַמְּנִים אֶת הַמַּלְאָכִים
הַדָּם מִתְרַכֵּז בְּפַרְצוּפֵי הַמְּשׁוֹרְרוֹת בַּשּׁוּרָה הָרִאשׁוֹנָה
הֵן שׁוֹלְחוֹת אֵלַי צְחוֹק מְכַשֵּׁפוֹת וְאוֹר שָׁחֹר
נִנְעַץ בִּי כְּסַכִּין. אֲבָל בַּצַּד הַשֵּׁנִי
יוֹשֶׁבֶת עֲנָת לֵוִין מֻקֶּפֶת בְּאוֹר לָבָן
מֵיתרֵי הַגִּיטָרָה של אוֹפִיר מעֲלִים אֶת הַפְּסִיכִיאָטֵר הַטּוֹב
אֲנִי רָצָה עַל שָׁטִיחַ צְלָלִים אֲדֻמִּים
וַאֲנִי שָׁם וְכָל הַגּוּף הוֹפֵךְ לְעָשָׁן.
הַמּוּסִיקָה כָּבְתָה, הַשִּׁיר נִגְמַר, הַמִּיקְרוֹפוֹן שָׁב לִמְקוֹמוֹ
הפוסט הקודםכיצד כותבים הגיוגרפיה? “אל מקום שהרוח הולך” מאת חיים באר / ד”ר חיים וייס (חלק ב’)
הפוסט הבאהחיוך של לאונרדו דה וינצ’י
-אלי אשד 9 ינואר, 2011 at 6:20 pm
שירים יפים מאוד .תודה חגית.
אגב שמעתי אותם לאחרונה בערב שירה בבית הסופר בתל אביב.חגית גרוסמן הייתה רק אחת משלושים או ארבעים משוררים שהיו שם כדי להקריא שירה.זה לזה.
אני הייתי אחד מאולי שני אנשים שבאו לשם רק לשמוע ולא להקריא.
היגעתי למסקנה שכל הקונספט הזה הוא שגוי מיסודו :האדם הממוצע וגם הלא ממוצע יש גבול לכמות השירה שהוא יכול לשמעו בפעם אחת ,ולעניות דעתי רוב המשוררים לא באמת שמעו את השירים של האנשים האחרים אלא רק חיכו שיגיע סוף סוף תורם להשמיע. .
יש לבטל את הקונספט של ערב שהוא רק הקראת שירה ויש להכניס בו גם דברים נוספים: מוזיקה הרצאה קצרה ,השמעת סיפור או סטנד אפ וכיוצא בזה.
עם זאת אני יכול להעיד שחגית גרוסמן שהייתה שם דוקא האזינה לפחות לכמה מהשירים: היו שיר או שניים שהיא התפקעה מצחוק במהלך השמעתם.
ענבל כהנסקי 11 ינואר, 2011 at 2:04 pm
קריאת השירה של חגית,כמו הכתיבה שלה, מכשפת. הבעיה היא שלעיתים הקריאה כה מכשפת שקשה להתרכז בתוכן של השיר!! גם כן בעיות יש לה..(-; (-;
כוכב הלכת שבתאי ועולם השירה העברית « המולטי יקום של אלי אשד 17 ינואר, 2011 at 8:44 am
[…] חגית גרוסמן […]
ברבי דוד 8 אוגוסט, 2011 at 2:12 pm
השיר השני אף נוגע במה שכתב אלי אשד
כן אני מסכים עם דבריו וכך חשתי גם בשיר השני
צריך לגוון את הערבים האלה ולתת זמן לעכל שירים
ובהקשר למשוררות בשורה ראשונה שכתבה חגית
כדאי שישבו כמו בקונצרט לא רק מוסיקאים
כך בשירה לא רק משוררים