ואצ"ג נישק את כפות רגליה ובכה - ספרות
ואצ"ג נישק את כפות רגליה ובכה
היא נולדה לסופרת יהודית הנדל ולצייר צבי מאירוביץ וגדלה בבית שוקק אמנים. הופעת הספר "הנוף הוא הנפש", המאגד את מאמרי הספרות של דורית מאירוביץ, הזכיר למכריה את האשה היפה והאצילית, שסבלה ממאניה-דפרסיה ומתה לפני ארבע שנים
פורסם ב-12.10.11
כל הציירים שהיו באים אלינו היו יושבים ומדברים עם דורית. אריה ארוך היה בא אלינו, אביגדור סטמצקי היה בא אלינו, אורי צבי גרינברג היה בא. הם כולם אהבו את דורית והיו יושבים ומדברים איתה. אורי צבי היה ידיד טוב שלנו והיה בא אלינו הרבה כשהיתה תינוקת. הוא היה מוציא אותה מהמיטה, מנשק לה את כפות הרגליים וקצת בוכה, ואני עמדתי והסתכלתי איך המשורר הענק מנשק את כפות הרגליים של הבת שלי ומתייפח. הוא אמר לי פעם שדורית בעברית מקראית זו אבן יקרה, כמו אחלמה. ודורית באמת היתה היהלום שלי, אבל עכשיו היא כבר איננה". כך מספרת הסופרת יהודית הנדל בת ה-85, בצער עמוק על בתה, דורית מאירוביץ, שהלכה לעולמה בשנת 2007 ממחלה.
דורית מאירוביץ נולדה בחיפה באוקטובר של שנת 1950, לאמה הסופרת יהודית הנדל ולאביה הצייר צבי מאירוביץ. הנדל, כלת פרס ישראל לספרות לשנת 2003, פרסמה עשרה ספרים, ביניהם "הר הטועים", "רחוב המדרגות" ו"המקום הריק". בשנת 1948 היא נישאה לצבי מאירוביץ, מי שהיה ממייסדי קבוצת האמנים "אופקים חדשים", שבה היו חברים מלבדו גם יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן, ואביגדור סטמצקי.
האמן יהושע נוישטיין כתב בשעתו על מאירוביץ, כי היה "אבירי אך לא הירואי, קורע לב אך לא אומלל... אני זוכר אותו כמספר סיפורים, פלרטטן, לעגני וסטיריקן, פגיע, שנון, בולט ואנרגטי, עם החיוך שתכופות הפך להעוויה. כשהכרתי אותו היה בשנות ה-50 וה-60 שלו, אדם מושך מבחינה פיסית ומלא טינה על בריאותו הלקויה. עד היום אני שומע את קולו כשהוא מצטט את מאנגר, סטפן ספנדר, תומאס מאן, קרל קראוס, או את אבות ישורון - ‘אני ביני והתקרה' - כשהוא פוסע בחדר בצליעה מדומה ושר שירים חסידיים, שורק, או שניהם גם יחד". מאירוביץ הלך לעולמו בשנת 1974.
בתם של השניים, דורית, היתה במשך 12 שנה בת יחידה, עד שנולד אחיה שוקי, מספרת הנדל, כמו להדגיש את נסיכותה של הבת. דורית למדה בבית ספר לילדי עובדים בחיפה ולאחר מכן בבית הספר הריאלי. "היא היתה מאוד קשורה אלי ואל אבא שלה", אומרת הנדל, "את אבא שלה היא אהבה אהבה עזה. עוד כילדה היתה יושבת שעות באטלייה על הרצפה ומסתכלת איך שהוא מצייר, והיא אמרה שיש לו תנועות של מנצח על תזמורת כשהוא מצייר ובאמת היו לו תנועות יפות מאוד. עולם הציור היה בשבילה כמו עולם של שירה גדולה. והיא אהבה כל צבע וכל שיר".
הנדל מראה צילומים של בתה, ומסבירה בקול סדוק: "פה אני הולכת אתה ברחוב דיזינגוף לקנות לה בגדים. את רואה כמה היא היתה יפה? היא היתה מאוד יפה, היא נראית כמו נסיכה קדמונית, בת של מלך".
שיחות עם קנז
בימים אלה רואה אור בהוצאת קשב לשירה הספר "הנוף הוא הנפש" ובו אסופה של מאמרים ומסות שכתבה דורית מאירוביץ. היא כתבה ביקורת ספרות ושירה, לימדה באוניברסיטה ופרסמה מדי פעם מאמרי ביקורת במוספים הספרותיים בעיתונות ובכתבי-העת "סימן קריאה", "חדרים", ו"כרמל". כשמתה, החליט ידידה הטוב ארנון פורת שאי אפשר שקולה ייעלם. "חשבתי שצריך שיהיה זכר", אומר פורת, שפנה לעורך הוצאת קשב, רפי וייכרט, "שמיד אמר כן, הוא אדם מיוחד. מלאכת העריכה היתה מאוד קשה".
בספר קובצו בין השאר מסות ומאמרים שכתבה מאירוביץ על יעקב שטיינברג, מרדכי גלילי, חמוטל בר יוסף, אבנר טריינין, יונה וולך, חזי לסקלי, אברהם בו יצחק, אורי ברנשטיין, לאה איילון, דוד פוגל, יהודה עמיחי ודליה רביקוביץ. בדברי המבוא שכתב דן מירון לספר הוא טוען, כי "אילו היו לנו היום שלושה מבקרים מסוגה וממדרגתה, ואפילו שניים, ואפילו רק אחת, היא עצמה, היו פני הביקורת הספרותית אחרים משהינם".
מירון אומר עליה שהיתה חוקרת ומבקרת רבת כישרון "שנסיבות חיים טראגיות, ואולי גם האקלים הספרותי המשתנה שהחריף את השפעתן, חסמו בפניה את הדרך למימוש הפוטנציאל הגדול שהיה גלום בה". לדבריו, מאירוביץ התגלתה כמבקרת ספרות עצמאית ובשלה רק בשנות ה-80 ובראשית שנות ה-90. "לו המשיכה, יכולה היתה לשמש כיום דמות מרכזית בביקורת הספרות הישראלית". אבל לא כך קרה. לאחר 1993 השתתקה מאירוביץ, התכנסה בתוך עצמה, מתייסרת במחלת המאניה-דיפרסיה שבה לקתה.
הנדל מספרת כי בתה סבלה מאוד, וקושרת את הסבל למותו של האב. "כמו שתרצה אתר לא יכלה לחיות אחרי שמת אביה נתן אלתרמן, ככה גם דורית. אחרי שאביה מת היא התמוטטה ושקעה בדיכאון והיא נשארה בדיכאון כל ימי חייה. זה היה קשה מאוד. אבל גם בזמן הדיכאון היא כתבה את כל המאמרים האלה. היו תקופות טובות, היו לה סיפורי אהבה גדולים. אבל בדרך כלל היא היתה לבד, היתה מאוד לבד. היתה ברחוב בזל קפיטריה, ‘תולעת ספרים', לשם היא הלכה כל יום והיתה יושבת עם יהושע קנז ומדברת אתו".
ארנון פורת מספר, כי מאירוביץ התראיינה לרדיו לאחר מותה של דליה רביקוביץ ודיברה על המאניה-דיפרסיה שלה. "אני התנגדתי לכך, אבל היא התעקשה. היא העריצה את דליה רביקוביץ שסבלה מאותה מחלה, ונראה היה לה שצריך לדבר על זה". בטקסט שכתבה עם הענקת פרס ישראל לרביקוביץ, כותבת מאירוביץ: "בסופו של חשבון, בעולם הריאליה, השיר הוא מהות חמקמקה, אבל המוות ודאי מאוד גם כשנקברים במרחק של 60 מטרים מקברו של ביאליק".
על שנות חייה האחרונות של מאירוביץ מספר פורת: "היא היתה לבד וסיימה את חייה לבד. אנשים באים אל הטוב ובורחים כשזה קשה. כולם הלכו והיא נשארה בבדידות האיומה שלה. זה שברון לב איום ונורא שאתה רואה שאי אפשר להציל אותה. שני דברים שברו אותה, מות אביה והגירושים".
דיון מדויק, מדוגם
רק פעם אחת התחתנה מאירוביץ. היא נישאה לבמאי הקולנוע שמעון דותן, מי שביים בשעתו את "צלילה חוזרת" ואת "חיוך הגדי", וחי כיום בניו יורק. הנישואים לא החזיקו מעמד. "שמעון ודורית הכירו בשייטת", מספר המשורר מאיר ויזלטיר, שהיה מיודד עם מאירוביץ שנים רבות, והכיר אותה בסוף 1976, כשחיה עם דותן בתל אביב. "הוא היה קצין והיא פקידה. הם חיו הרבה שנים ביחד בתל אביב, היא למדה ספרות והוא קולנוע. גרו בדירה שכורה ברחוב שי"ר ואנחנו, חבורת ‘סימן קריאה' היינו יושבים בקפה שטרן. ככה הכרתי אותה. שמעון הוא אדם מאוד מיוחד, אדם יקר, אבל המחלה הזאת יודעת להיכנס אל עולם החתונה".
בספר המאמרים של מאירוביץ, "הנוף הוא הנפש", כלול שיר שהקדיש לה מאיר ויזלטיר ונדפס בעבר בספרו "מכתבים ושירים אחרים" (עם עובד, 1986). ויזלטיר אומר עליה כי היתה אדם זוהר מאוד, "טוב וחלש כלפי העולם באיזשהו אופן. אני חושב על הצדדים האלה שבה. היא היתה קורא מאוד אינטליגנטי עם אבחנות חזקות. מצד שני, היא היתה חניכה של אסכולה שאני לא מחזיק ממנה, האסכולה של החוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב, עוד בעשור הראשון לקיומו, שהיה מאוד דוגמטי".
מה שבלט אז בגישה של החוג לספרות, אומר ויזלטיר, היה שהם התייחסו לשיר כאל יחידה הרמטית סגורה. "בעיני זה כמו להגיד שכל האינפורמציה על האדם נמצאת אצלו בזרת של יד שמאל. מדע הספרות הוא מדע מדומה, אין מדע כזה, אבל המלים מרשות הכל. אתה אומר ‘מדע הספרות' והשמיים לא נופלים. זה שלצירוף הזה אין שום מובן - זה עניין אחר. הם ממש האמינו בזה בעשור הראשון. אחר כך הם קצת התפכחו.
"גם דורית התפתחה. כשהכרתי אותה היא בדיוק עשתה את התואר השני ובתקופה הזאת קשה לא לחשוב על הפרופסורים שלך בכבוד. מצד שני, מבחינה גנטית היה לה מוח די עצמאי. בחיי המציאות היא היתה אובדת עצות אבל בספרות, בקריאה, היא יכלה גם להעז. היא לא היתה, לפי טבעה, ‘התלמידה הנאמנה".
וייכרט מתאר בדברי המבוא לספר את הגעתו שלו ב-1986 לחוג לספרות, כשמאירוביץ כבר לימדה בו. הוא כותב על הקסם שהילכה על תלמידיה, בשיעורים בכיתה ובשיחות מסדרון. היא היתה לדבריו "אחת ההבטחות של החוג לדור המשך זוהר. היא היתה קול בוגר משלנו, הן מבחינה כרונולוגית הן ביכולות הכתיבה. עם זאת קולה הצעיר והתוסס, מבוגר מאיתנו רק בשנים ספורות, נתן לנו תקווה שאפשר ללמוד וללמד שירה כחלק בלתי נפרד מהחיים, לכתוב על שירה ולדבר עליה בצורה קריאה, שאיננה זונחת את כלי המחקר האקדמיים אך זוכרת תמיד שמולה עומד קורא חי".
לפי דן מירון, היתה מאירוביץ' מבקרת ספרות מן הסוג שחסרונו כיום זועק מעל דפי המוספים הספרותיים. "מה שהיא העניקה לספר שירה חדש היה דיון רציני, מדויק, מדוגם ומנומק היטב, מבוסס על התרשמות עזה אך אינו מנסה לתאר אותה - מפני שהוא ממוקד בתיאור הספר או השיר כשלעצמם ולא ברגישויותיו של המבקר - מפרט וגם מכליל, שואל שאלות רציניות ומנסה להשיב עליהן. זה בדיוק הדבר שהשירה הישראלית זקוקה וראויה לו, אך כמעט שאינה מקבלת אותו".
הנדל מספרת, כי בתה היתה הקוראת הראשונה שלה. "כשכתבתי משהו, קודם כל מסרתי את זה לדורית והיא היתה הקוראת הראשונה וגם השופטת. כמו שיש אנשים שיש להם אוזן אבסולוטית למוסיקה, לה היתה אוזן אבסולוטית לטקסט ואי אפשר היה להעביר אצלה זיוף. היא לימדה שנים באוניברסיטה וגרה בתל אביב. אנחנו עוד גרנו בחיפה אבל בליל שבת היא היתה באה לחיפה עם מזוודה גדולה, מלאה ספרים ומחברות, והיתה יושבת כל השבת ועובדת. אבא שלה קרא לה ‘המתמיד שלי'. בימים ההם היא כתבה את המאמרים האלה".
הנדל עצמה קיבלה את כל ההערות הביקורתיות של בתה. "היא היתה אומרת לי מה צריך להשאיר ומה צריך להוציא והיא תמיד צדקה. אני לא יודעת לכתוב כל כך טוב כמוה. זה כתוב פשוט מזהיר".
הזכות להצחיק אותה
ארנון פורת נזכר בדוקטורט על זך שמאירוביץ לא הספיקה לסיים. "היינו מבלים שעות ארוכות בשיחות על ספרים, משוררים ושירה. היתה לי הזכות להצחיק אותה והייתי מאושר מזה. היא ישבה בדירת הגג בסוקולוב כמו נסיכה בראש טירה. היא היתה בנאדם מיוחד במינו, אדם ללא טיפת רוע. סוג של נסיכה קסומה", הוא אומר בכאב.
יהודית הנדל היא שמצאה את בתה בדירתה כשהיא מחוסרת הכרה והביאה אותה לאיכילוב, שם שכבה שלושה שבועות בתרדמת. על רגעיה האחרונים היא מספרת: "עמדתי על ידה ברגע שהיא מתה. באה האחות וכיסתה אותה בסדין ואני הרמתי את הסדין ונישקתי את הפנים שלה שעוד היו חמים". בסוף הספר מופיע גם טקסט שכתבה הנדל, "תפילת נעילה לבתי", ובו היא כותבת: "דורית היתה יפהפייה, היה לה כתר זהב על הראש, עיניים כחולות, מצח גבוה, ורגליים של איילה. כשהלכה ברחוב אנשים הסתכלו אחריה. גם כשטיילתי איתה בפאריס, אנשים הסתכלו עליה. היא היתה ציפור נדירה ורבת יופי. דוכיפת זהב".
ועוד כותבת הנדל באותה תפילת נעילה: "אין דבר יותר אכזרי מאשר לקבור את בתך, ואני קברתי את בתי היחידה. ואני לבד בכאב הנורא הזה, כי אביה כבר שנים רבות לא בחיים. עכשיו שבתי דורית איננה, אינני יודעת איך לעבור את היום. הימים ארוכים וריקים ואני מחפשת לשווא את בתי דורית. אבל בתי דורית איננה".
דורית מאירוביץ הלכה לעולמה ב-7 באוקטובר בשנת 2007, ונותרה רק תמונתה המצוירת בזיכרון מכריה. אביה, צבי מאירוביץ, כתב פעם: "כל תמונה היא בעצם מבט אחד ויחיד שנשאר דומם בזמן שהחיים כבר הלכו הלאה. מבחינה זו יש בכל תמונה, באופן מרוכז ומצומצם מאוד, משהו מהטרגדיה של הקיום. לכן כל תמונה נותנת תמיד את ההרגשה שהיא חד פעמית, ראשונה וגם אחרונה. בשביל הצייר זה מקור של פחד, אבל בשביל התמונה זה אולי מקור של כוח". *
הנסיך המטולטל | קטע מתוך המסה של דורית מאירוביץ על המשורר והסופר דוד פוגל, שהופיעה בספרה "הנוף הוא הנפש"
וד פוגל היה ונשאר מנסיכי השירה העברית החדשה, אבל גורלם של נסיכים שגם קושרים להם כתרים, אך גם תולשים מהם את הכתרים, באכזריות לפעמים, מדיחים אותם, בועטים בהם.
מאז פורסם לראשונה ספרו הראשון של פוגל "לפני השער האפל", היתה שירתו נתונה למחלוקות, ואפילו מחלוקות מרות, מהומות אופייניות לפרובינציה קטנה. היו מחייבים, אבל רבים יותר היו השוללים, שוללים בזעם, ולעתים בזעם בלתי משולח. הכתר הונח והוסר לחלופין.
ברנר, מלך המלכים, כתב ב-1929: "פוגל הוא, כנראה, פנים חדשות באוהל-שירתנו... יש קצב - וקצב עדין - לגניחותיו. בצורה הוא מזכיר קצת את שיריו הקצרים-מובחרים של אברהם בן-יצחק". אבל מול ברנר, כמו מול עוד מתי מעט (אשר ברש, למשל) עמדו בפרץ ההתלהמות בפוגל ביאליק ושלונסקי, במפורש ובמצהלות קרב. במרכזה של ההתלהמות הזאת היו שני גורמים מרכזיים. האחד נעוץ בעצם הפואטיקה החדשנית המהפכנית ששירת פוגל ייצגה, והשני בהשפעות השונות עד קוטביות שלהן היו נתונים פוגל מצד אחד, וביאליק ושלונסקי מהצד האחר.
אולי ניתן להשוות את המהפך הפואטי הזה למעבר מהציור הפיגורטיבי לציור המופשט. בעוד פוגל היה אמן הציור המופשט, ביאליק ושלונסקי היו אמני הציור הפיגורטיבי, והמרד של פוגל בהגמוניה שלהם מסביר את תגובתם לשירתו. "רק המגששים שאצבעותיהם, ארוכות ודקות-דקות - ינהו אחריו וימושוהו את ‘השער האפל'", כתב שלונסקי עם פרסום "מול השער האפל".
ההיגיון ההפוך של שירת פוגל מול שירתם של ביאליק ושלונסקי לא נבע יש מאין. בעוד ביאליק ושלונסקי הושפעו מהפואטיקות החדשות של המודרניזם הרוסי, בעיקר זה הפוטוריסטי, שבגבו עמדה כידוע המהפכה הקומוניסטית, הושפע פוגל כאמור בעיקר מהאקספרסיוניזם הגרמני, זרם שהעמיד פואטיקה נטולת הנמקות אידיאולוגיות, מימטיות וחוץ-ספרותיות, וכזאת היתה שירתו של פוגל. ואולי גם כאן נעוצה נקודת השבר. איך שלא נהפוך בצומת הקשרים, ההשפעות והמהפכות הסבוכות הללו, נמצא את פוגל בצד, בשולי המערכת, תוך הסתגרות והישענות על פואטיקה צרופה ואינדבידואלית מאוד, רחוקה מכל צרכים או דחפים ש"פרובלמות ציבוריות" עמדו מאחוריהם. לא החיים והעבודה בארץ ישראל המתחדשת עניינו את המשורר המיוחד הזה. הוא היה סגור באור החשוך של שירתו האחרת, ורק בתוכה.
אפשר שעמידתו של פוגל בשולי המערכת השירית בת הזמן היתה מרצון ואפשר שלא. אך אין ספק שהפיכתה של העמידה-מן-הצד הזאת היתה לסימפוניית-הדחה רבת קולות שנבעה מאטימותה של המערכת השירית הזאת, שלא עמד לה כוחה (או רצונה) לגלות את השוני והכוח בפואטיקה האינדיבידואליסטית והמהפכנית שפוגל העמיד, שוני וכוח שאת פירותיו ניסתה, כאמור, כמעט כל המערכת להבאיש.
הראשון שיצא בזעקה מרה נגד ניסיון ההדחה וההבאשה הזה, ולא במקרה, היה נתן זך, ועמו דן פגיס, שכינס את כל שירי פוגל וצירף הקדמה מאירת עיניים ופוקחת עיוורים. מתחילת שנות ה-50 ועד לשלהי שנות ה-60, יצא זך בסדרת מאמרים שהעמידו פרוגרמה פואטית אידיאולוגית עקרונית סדורה, מנוסחת ומנומקת היטב. הקריאה מחדש הזאת בשירת פוגל טלטלה את המערכת כולה טלטלה גדולה, והמשורר המודח והזר, דוד פוגל, הועלה לדרגת מופת. מבין סדרת המאמרים שכתב זך על שירת פוגל נראים לי דברים בספרו "זמן וריתמוס אצל ברגסון ובשירה המודרנית" כעקרוניים ומהותיים במיוחד.
מהבחינה המבנית מחולק מאמרו של זך לשני חלקים. בראשון מניח זך את ההיבט ההיסטורי האידיאולוגי העקרוני של תפישתו את "הריתמוס החופשי", על גלגוליו בתיאוריה ובשירה המודרנית. ואילו בחלקו השני של המאמר עומד זך על ההיבט ה"פרקטי" שעיקרו ניתוח מדוקדק ומזהיר, בעיקר מהבחינה הריתמית-תחבירית, של "לאט עולים סוסי" (שיר אותו אנתח בהמשך מאמרי), השיר הראשון שפוגל פרסם. את טענות זך יש פשוט לקרוא. ובכל זאת אנסה לעמוד על העקרוניות והמהותיות שבהן.
טענת היסוד התיאורטית העקרונית שמעלה זך נשענת על תפישת הסימבוליסטים הצרפתים, ועיקרה ההגדרה המודרניסטית של הריתמוס החופשי, הגדרה העומדת על הקשר האימננטי בין שלושה מרכיבים: הריתמוס, המחשבה/רעיון, והציור השירי. הריתמוס הוא גילומה של המחשבה, המופיעה בשיר כציור, ומכאן שהריתמוס הוא גילומו של הציור הזה. ההגדרה הזאת היא הגדרה אינטגרטיבית מעיקרה, שאינה מבודדת בין מרכיבי השיר אלא דורשת תואם פונקציונלי ביניהם. זה מה שקורה בשירה גדולה וזה מה שקורה בשירתו של פוגל.
בחלקו השני של המאמר מיישם זך את הגדרתו על "לאט עולים סוסי", ומציג ניתוח מזהיר של השיר, שכל סיכום שלו יחוויר (...). מעבר לתיאור המקיף והמדויק של זך, עולות מדבריו שתי טענות מהותיות. האחת, שפוגל חולל מהפכה היסטורית בשירה העברית החדשה. והשנייה, שמעבר למהפכה ההיסטורית הזאת חוללה שירת פוגל מפנה אימננטי מובהק. המהפכה ההיסטורית היא כמובן תולדה של הריתמוס החופשי, ואילו החשיבות האימננטית היא בניסוח עקרונות הפואטיקה שלו: הדיפרנציה-ספציפיקה שלו.
מה יותר ממחיש את הצוויים הפואטיים של זך מאשר האמירה: "נפשי רווה זהב השקיעה, / סולדה חרש. / / שושני עברי אט מחווירות. / / אנה הולכות רגלי, / עת לבי יחם? / / זרה רואה נפשי / אל מנעמיך. / / כנף בדידות כהה / רועדת על פניי" (עמ' 34). בעיקרו ניתן לומר על שיר אופייני זה שהוא מעין "תיעוד מוסט" של הלך-הנפש של האני-הדובר העורג אל ה"את" שאיננה. התיעוד המוסט הזה נעשה באמצעות מספר דרכים מרכזיות: ריתמוס חופשי, תחביר פרגמנטרי וקליידוסקופי (הבולט בשל העדר מילות קישור בין המשפטים והבתים), ומערכת מורכבת של ציורים לשוניים.
דורית מאירוביץ, אמצע שנות ה-70. סיימה את חייה לבד
דורית מאירוביץ (משמאל) עם אמה, יהודית הנדל, אביה צבי מאירוביץ ואחיה שוקי, שנות ה-60. ישבה שעות באטלייה והסתכלה באביה מצייר