חידה ושמה דרור קשטן | חיים ברעם - הארץ
חידה ושמה דרור קשטן
האם מאמן בני יהודה אכן עובר מפנה רעיוני, או שבדומה לקדנציה שלו בנבחרת הוא שוב יזנח את עקרונותיו בשם מבחן התוצאה?
15.02.2013 19:27 עודכן ב: 16.02.2013 15:29
אחרי הניצחון הנפלא של בני יהודה בנתניה במחזור האחרון קרן המאמן דרור קשטן מאושר, ואני מוכן לאשר לכל מי שלא ראה את הראיון איתו שהוא ממש חייך. הוא נימק היטב את מצב רוחו המרומם: בני יהודה נחלה ניצחון שלישי ברציפות והפריכה בכך את המיתוס שהיא איננה מסוגלת להתנהל באורח סולידי ויציב; היא הבקיעה חמישה שערים והשתתפה במופע ספורטיבי שהיה לו גם היבט בידורי חשוב.
אחרי המשחק ממש הודיתי למזלי הטוב על כך שהעדפתי את בני יהודה ואת המארחת שלה מכבי נתניה על פני צ’לסי וארסנל בערוץ המקביל. האכזבות הרבות מהכדורגל הישראלי, בעיקר אחרי הניצחון העלוב על פינלנד באמצע השבוע שעבר, הורידו מאוד את מפלס הציפיות. כמו במשחק המונופול, מאמן הנבחרת אלי גוטמן חזר לאחור והוכיח, שתחת לחץ אמיתי או מדומה הוא חוזר לטקטיקה הפחדנית שאיפיינה אותו במשך שנים ארוכות.
בתקופת עבודתו בהפועל תל אביב היה נדמה שגוטמן השתנה, וזה קרה גם במישור ההצהרתי: גוטמן עצמו הודיע לכל מי שהיה מוכן לשמוע, שהשקפת העולם שלו בנושאי כדורגל עברה מהפך מוחלט, ושיש בדעתו לא רק לזכות בתארים אלא גם לבדר אותנו. אישית, נטיתי להאמין לו. הכדורגל שלו נראה טוב, אטרקטיבי וכמעט שמח, וכשיצא מכליו כאשר הפועל זכתה באליפות בטדי, השתתפנו בשמחתו. הוא החצין משהו אנושי, אולי אפילו קצת קרתני, אחרי הפוזה של איש העולם הגדול שרבצה על קלסתר פניו במשך שנים.
דרור קשטן. "לא מתראיין על אבא שלי", אומר תומר קשטןאילן אסייג
לרחם על דרור קשטן 06.10.2011
גם קשטן דיבר על כדורגל יפה ושיבח באצילות נפש ראויה לציון את שתי הקבוצות שהתמודדו ביניהן באיצטדיון הנהדר בנתניה. כבר דיברנו, גם בטור הזה, על גורלם הקשה של המאמנים. אני מתאר לעצמי שקשטן היה קצת אמביוולנטי כאשר התבונן במבטו הקצת מפחיד באוהדי השכונה הצוהלים. דווקא בשבועות האחרונים הוא היה נתון למתקפה מבישה, שהיו בה סממנים של טרור מילולי, שכידוע יכול להתפתח גם לאלימות פיזית. עתה, בפעם האלף, אחרי בלותו היתה לו עדנה, כפי שהתנ”ך תיאר את הלילה של שרה אחרי ביקור המלאכים ולפני שהתעברה ונשאה ברחמה את יצחק.
קשה שלא לשמוח בשמחתו, ובכל זאת יש לי ספקות בכל הקשור לעקביות הרעיונית שלו. כאשר אימן את הנבחרת הלאומית הוא חיקה את שיטותיו של יריבו הנצחי אברהם גרנט ולעתים היה אפילו יותר שמרן ממנו. בשעתו קשטן הבריק בכדורגל התקפי נפלא בבית”ר ירושלים, וקנה, ובצדק, את הערכתם של אנשים כמו אלי אוחנה. בנבחרת ראינו בעיקר את זהירותו המופרזת, את חוסר המעוף שלו ואת נכונותו לזנוח את עקרונותיו כדי לעמוד ב”מבחן התוצאה” - שבו כשל.
לכן אני מקווה שקשטן עובר באמת מפנה רעיוני, ושהוא יהפוך את בני יהודה לקבוצה ההתקפית ביותר בליגת העל. יש לשכונה מסורת מלהיבה ואטרקטיבית, וקשטן יכול בהחלט להחזיר עטרה ליושנה.