שלש החלוצות / אביגדור המאירי
א: "קטלנית"
– זהו הקהל שלה. כנופיית נשים משתאות. היא היתה לשיחה בפיהן. "הצעירה היפה". יודעות הן, מתרחצת היא פה בכל יום בשעה זו והן באות להסתכל בה ולהצטער. –
– מי היא? אגיד לך את האמת: רוצה אני להתחקות ולשאל, אך אני פוחד מפני התשובה. "מדוע?" הבט בה. –אמור-לי, היודע אתה לשער את ארוך הזמן, שעבר וחלף מתקופת חו-אמנו, הקופה הדעירה, ועד תקופת גוף אשה זה? כמה מיליונים עברו עד שהגוף הגיע למדרגה כזו? ומי ומה הביא אותו עד כה?
– יודע אני: זוהי התחכמות, אך מה אעשה? והגיע הדבר לידי כך, שתחת ליצור גוף אשה נשגב – החלטתי להכניס בו רעל. אך התחלתי לעבוד בתבניתה – נצנץ בי שמו של הפסל: "קטליה ניקנס". היודע אתה את האורכידיה "קטליה ניקנס" , הנפלאה שבכל האורכידיות? זהו פרח פלאים, פרח חבלבל, המטפס על פרחים ועצים, השופך את ממשלת ענפיו על הרבה נטיעות אחרות, מתעכן עליהן, מחבק אותן וממיתן בנשיקה: מוצץ את לשדן ופורח לברכה, וראשו צוחק כלפי שמש קו-המשוה בצחוק צבעיו וריחו המשכר. –פרח ממין זה היא מכשפה זו: מתפנקת על חשבון אלפי אחיותיה העמלות ונכמשות כשושונות יער הבר, הנשרפות בלהב השמש הצורבת. –קטליה ניקנס. קטלנית.–
אמרתי להעיר לו דבר. מעין זה:"מעז יצא מתוק" –ואולם היא טבלה ויצאה על החוף. לבדה.
ב: "האם"
"האם היהודיה". וזה הדבר: פה בשכונתי, בדירה השניה, גר זוג עם שני פעוטות. ילד וילדה. הילד חולה בזמן האחרון. הקיר קיר תל-אביבי: דק כמצה. ואני שומע את כל המתרחש שם אצלם. ובין השאר עמדתי על דבר, שמעולם לא הרהרתי בו כל צרכי. נודע לי, מה זאת אם יהודיה. – אני תוהה ובוהה: אם זו, זה כמעט שלשה חדשים אינה ישנה כלל. בעלה עובד בלילה, כידוע לך, והיא כל הלילה ערה על יד הילד שלה. חביבי: אף לחמשה רגעים אינה עוצמת את עיניה. פשוט: אינה ישנה. איך זה אפשר?
"פרחי-תולעתי, ציצי הקטנטן. הא לך מעט חלבלב; הא לך חיי הלבנים והטהורים. הא לך דמי הלבן. שתה, שתה אילי הפעוט. שתה תהיה לאריה. גור אריה יהודה. אסור לו לגור אריה יהודה להיות חולה. רבות הן חיתו הטרף, בני הקטן. עליך לגדל ולשאג, לא לטרוף , בני, כי אם לדבר אדני. "אריה שאג מי לא יירא, אדוני דבר מי לא ינבא". שתה, שתה בני את חלבי ודמי –ל–ל–לה. לה–לה–לה–להלה.–
– בלילה ערה היא, אינה נותנת תנומה לעפעפיה. וביום –"גור אריה יהודה" –ואחר כך עובדת בבית מלאכתה. "הא לך דמי הלבן".אמהות כאלו לנו, חביבי.
– לא פנים-אל-פנים, אך מי אינו מכיר את שמה? הלא זוהי "רצפה בת איה"ידועה!
וסיפרתי לו. היא גרה לפני חצי שנה בערך באחת המובות. הערבים התפרעו שם ורצחו בסך. בעלה לא היה בבית והיא עמדה אחרי החלון, מן הצד. וברובה בידיה הפילה שנים מהם ופצעה שלושה –אף כדור לא נורה מידיה לחינם. אחד הרוצחים הצליח לזחול אל תחת החלון מצדו השני ולתפוס בידו האחת את קנה-הרובה שבידיה. היא נאבקה עמו ובינתיים קראה : "רחלה! את סכין-הלחם הגדולה! – וכעבור רגע הרפה הרוצח מן הרובה וברח כשצומת-הגידים שלו שותת דם. –משאפסו לה הכדורים פקדה על הילדה לשכב על הרצפה יחד עם היונק ולעצום את העינים ולא לזוז –ועד שהרוצחים עסקו בשבירת הדלת בלחץ-כתפיים ובקת-רובה לקחה את סכין הלחם הגדולה, חתכה חתך ארוך באחת מירכיה, הזיל את דם השותת על שניהם, ליכלכה גם את ראש עצמה בדם, נטלה את תינוקה בזרועותיה ושכבה גם היא כמתה. –משנכנסו הרוצחים וראו אותה ואת ילדיה מובסים בדם, מיהרו והלכו להם.
– אצלי. בין סיפורי המלחמה שלי. "רצפה בת איה".
– טיפש. זהו הסיפור הקול אצלי כנגד כל מה שכתבתי ואכתוב כל ימי-חיי. בסיפורי זה הצלתי שלוש נפשות הללו. היא קראה אותו ועשתה כמו גיבורת סיפורי. אני אינני סופר "אר-פור-ל'אר חביבי. ההיא לא הצליחה וזו הצליחה.
– היש בעולם שם יפה יותר מן "האם"?!
ג: "החלוצה"
– אתה מחפש ענין ליצירה, ודווקא יצירה סוציאלית בוא אצלי, –אמרתי לידידי הפסל מקץ ימים אחדים. בוא אלי אחרי הצהרים, אני אתן לך ענין, שמחה לנפשך. תראה דבר ותעשה פסל בשם פשוט ויפה וברור: "חלוצה".
– מה אני ומה כחי לעומת יצירה זו, חביבי? –אמר ביאוש. –כל מאמצינו טיח-תפל הם לעומת יצירה שכזה. "חלוצה". אמת דברת. ובכל זאת אנסה. –היא צעירה ורכה עדיין. עיני הרואות. נחמדה.
– זוהי "האם" שלך! –אמרתי. – איך לא ידעת זאת?
יצאנו ומקץ רגע יצאה היא. אמנם כן, זוהי "האם" שראינוה לפני ימים אחדים יוצאת בשער.
מתחלה לא הבינותי מה הוא רוצה. אך מקץ רגע הבינותי: ראשה השחור, נכנס אל תוך קערת השמש הזהובה, והחלוצה עמדה על שפת הים מוארת בגלוריה. –זאת היא: "הקטלנית"! "האם.