בגלל ההפגנה ההיא - דעות - הארץ
בגלל ההפגנה ההיא
הרימון שרצח, בדיוק לפני שלושים שנה, את אמיל גרינצוויג, היה סיום כמעט הכרחי להפגנה ההיא, שהפכה לעימות המוני סביב מלחמת לבנון (הראשונה) והטבח במחנות הפליטים סברה ושתילה. יונה אברושמי, הרוצח, היה בבחינת מי שירה, בתום המערכה השלישית, ברובה שהיה מונח על הבמה מן המערכה הראשונה. גילויי השנאה ליוו את המפגינים לכל אורך ההפגנה; הרימון הקטלני רק הוציא מן הכוח אל הפועל את האווירה רוויית האלימות.
בפברואר 1983 ארגנה תנועת שלום עכשיו צעדת הפגנה ברחובות ירושלים במחאה על זוועות מלחמת לבנון. את פנינו קיבלו המוני תושבים של מרכז ירושלים שהתגודדו ברחובות והטיחו בנו עלבונות, קללות ואיומים. הואשמנו בבגידה, בהשתמטות, בחבירה אל האויב, והנשים שבינינו – גם באהבת ערבים ובפגיעה בכבוד הלאום. חלק מן השוטרים, שתפקידם היה להגן עלינו ועל זכותנו להפגין, לא הסתירו את הזדהותם עם המגדפים. רכובים על סוסים הם ניסו להטיל בנו מורא על ידי הזקפת הסוסים על רגליהם האחוריות. נפץ הרימון שנשמע כשהתחלנו להתפזר, ליד משרד ראש הממשלה, החריד אותי, אך לא היה צריך להפתיע. כי במהלך הצעדה בלב העיר שבה נולדתי וחייתי כל חיי, נוכחתי לדעת שאני צועדת עם קבוצה שנואה, מוקצית, התקועה כקוץ בבשרם של חלק מתושבי עירי.
ההפגנה ההיא פקחה את עיני להבין את עומק השנאה כלפי "האליטות הישנות", "אנשי זכויות האדם", השמאל. היא לימדה אותי שחופש הביטוי, החברה האזרחית, הדמוקרטיה הליברלית, זכויות האדם הבסיסיות – כל אלה אינם מובנים מאליהם בישראל. שיש להיאבק עליהם, והמאבק עלול לגבות מחיר. היא לימדה אותי שהעמידה עליהם עלולה לעלות בשנאה, בנידוי ואף במוות. בעקבות אותה הפגנה התחלתי להשתתף בפעילות אזרחית; הצטרפתי לנאמני זכויות האדם, השמאל. מקץ שלושים שנה של הפגנות, דומה שמעט מדי השתנה לטובה. פעמים רבות ההרגשה היא שמאז אנו דוהרים במדרון ואין עוצר.
בעצרת השקטה לציון שלושים שנה לרצח אמיל גרינצוויג נכחו בעיקר פנסיונרים כסופי שיער. נציגי הציבור היחידים היו ראשי מפלגת מרצ. כשהלכתי משם החרידה אותי לרגע תחושת דה-ז'ה-וו, והבטתי סביבי לוודא ששום אברושמי אינו אורב למתקהלים. אבל איש לא טרח להפגין נגדנו הפעם; בשלושים השנים שחלפו הצליח שלטון הימין להפוך אותנו למיעוט כה מבוטל, שאפשר פשוט להתעלם מאיתנו; אין צורך לטרוח ולהתעמת עמנו.
ובכל זאת, דבר אופטימי אחד האיר את העצרת: ניבה גרינצוויג, בתו של קרבן הרצח. מי שהיתה בת ארבע בעת ההפגנה ההיא, ועתה היא אזרחית צעירה, דעתנית, רהוטה. ניבה גרינצוויג עמדה מול פני העצרת ונשאה נאום אני מאשים. היא האשימה את מדינת ישראל בשותפות לאחריות לרצח אביה. את מנהיגי המדינה האשימה בליבוי שנאת ההמון, בעצימת עין שיטתית כלפי אלימות הימין, בהתרת דמם בשתיקה של שמאלנים, ערבים וזרים. היא האשימה אותם בהתנכרות לזכויות אדם, לכבוד האדם. היא דרשה מן המדינה ומהנהגתה להגן עליה ועל כולנו; להבטיח את חופש הביטוי והביקורת הפוליטית; לקיים את הדמוקרטיה הליברלית בישראל. היא דרשה לסיים את הכיבוש, להגן על זכויות האדם של הפלסטינים ולאפשר לכולנו לחיות כאן כבני אדם שווים וחופשיים.
חשבון הנפש בעצרת לזכר אמיל גרינצוויג כואב. הכיבוש שהיה אז, עודנו מרעיל את חיי הנכבשים והכובשים. השנאה לשמאל לא פחתה. ההסתה, התרת הדם בשתיקה, העלמת העין של ההנהגה הפוליטית לא השתנו. לכל אלה התווספו פגיעות קשות בשלטון החוק וחקיקה הפוגעת, במכוון, בזכויות אדם ובאושיות הדמוקרטיה הליברלית. אבל בתוך כל אלה צמחה ניבה גרינצוויג וגדלה לאזרחית מחויבת ואמיצה, שאינה מפחדת למחות, לבקר ולדרוש מן המדינה את כבוד האדם וחירותו. בזכות ניבה גרינצוויג ואנשים צעירים כמוה, עוד יש למקום הזה תקווה; הייאוש עוד לא מלא. מקום בו יש בני אדם – אולי יהיה טוב יותר.