אני מבינה אולי לפעמים, אחרי זמן קשה בחוץ, שצריך ללמוד להביט על מה שיש סביבי והוא שייך לי ותמיד רצה להיות שייך לי ולחזק אותו ולתת לו לחזק אותי. ולהיעזר בו, כן, להיעזר. בעולם האמיתי גיבורי על בריאים צריכים להיעזר.
ואף שלא נוחה התנוחה
צריך לדעת שהזמנתי משהו בראש שלי אני מזמינה ודוחה אותו ואין לי מושג למה אני דוחה אותו. "אין לי מושג" אלו ביטויים שפעם לא היו נכנסים לקטעי כתיבה שלי. הגבלת הביטויים שלי זה משהו שהיה בי כנראה באופן טבעי או שלא. אני שואלת את עצמי אם הראש יתאוורר ויהיה מסוגל המשך...
ואוו ואוו. פתאום לכתוב את ההוצאות שלך ולהבין שיש פה עבודת מידות לא קטנה לעשות עם עצמך...
הכל בסדר (גם אם כואב קצת)
אני רק רוצה לקדם אותנו אותנו? אני שואלת. רוצה כבר לקפוץ מהצוק הזה. רוצה לשבור משהו מטופש שתופס אותי. כן. הוא אומר. מביט בי במבט הזה. המבט הזה שאומר לי שהוא הרבה יותר ממני, למרות שאין לי שום הסבר הגיוני. הוא פשוט יודע הכל, הוא מכיר הכל, הוא שולט ברחבה המשך...
בא לי פשוט לפרוש את הכנפיים, להפסיק לחשב, לחשוב ולתכנן צעדים נכון ולעשות- מה שבא לי. לא להחזיר תושבה, להחזיר תשובה להצעה השנייה לפני הראשונה, לרוץ, לחתוך ולאחות. כי...די. תודה. כואב לי. אני רוצה להיות חצופה קצת. שיהיה אכפת לי מעצמי. שאשחרר את כל מה שרציתי להיות ואצלול עמוק עמוק המשך...
יש עניין כזה שאדם אומר בלב למשהו אחד כן. ואומר גם למשהו אחר כן. אחר כך האדם מבין בשכל שלראש אסור להגיד לשניהם יחד כן. אבל כשהוא אומר רק לאחד ומבטל את השני... השני כל כך דל, שהוא צריך להתחיל לחשוב מה גרם לו להגיד כן? האם הוא סתם אוהב המשך...
אני לא יודעת מה העומק בזה שאני שונאת לכתוב כות
אני לא יודעת אם לקרוא לזה חוסר ריכז, חוסר מוטיבציה או רדיפה אחר הנאות. אבל זה מקום שלא מתאים לך לעוד הרבה זמן. עכשיו כשאת כבר פה, תעשי לי טובה ותיבני את זה. את זה ולא את מחר.