רונן (שם בדוי) הגיע אלי בעקבות פיטורין מפתיעים, אחרי 20 שנות עבודה בחברת הייטק. "זה הדבר האחרון שציפיתי לו" מספר לי בשיחת טלפון נרגשת. "בהתחלה הייתי בשוק, אחרי שבוע אמרתי לעצמי שזה לא עסק, ואני חייב להתחיל לחפש עבודה". היה רגע שקט בטלפון, הסתכלתי על המכשיר, לוודא שהשיחה לא התנתקה. "עברו כבר 4 חודשים, עוד מעט דמי האבטלה שלי מסתיימים ועוד לא מצאתי עבודה. אני שולח קורות חיים וכמעט לא חוזרים אלי, ואם כן, אומרים לי שאני יותר מדי מנוסה או יותר מדי מבוגר. אני לא יודע מה לעשות".
רונן עבר אצלי תהליך אימון, במסגרתו עבדנו על מספר פרדיגמות (אמונות) שלו על שוק העבודה, על מה שאפשרי ולא אפשרי בחיים. הרגשתי שזה לא זה. משהו לא נאמר.
לא היה פשוט. בהתחלה, הרגשתי שהוא עושה צעד קדימה ושניים לאחור. עד שבאחת הפגישות הגענו לנקודה הכואבת שהוא כל כך חשש ממנה ולא דיבר עליה.
לא רק איתי הוא לא דיבר עליה, בעצם, הוא מעולם לא דיבר עליה עם אף אחד. לא עם אשתו, לא עם הוריו, לא עם חבריו. רונן סחב איתו התעללות קשה מאוד מימי בית הספר. "זה התחיל בחטיבת הביניים והמשיך עד לגיוס לצבא, רק שם דברים השתנו". הזיכרון מהצחוק עליו נתפס כל כך עמוק אצלו, עד שלא הצליח להתעלם ממנו. ומסתבר שבכל שיחת טלפון של חיפוש עבודה, שבה התקשרו לברר איתו פרטים נוספים על קורות החיים ששלח, אם היה נדמה לו שהמראיין לו ממש מקשיב, או משועשע מדי, הוא ויתר מראש על ההזדמנות. (הכל נעשה כמובן, מבלי שהוא בכלל מודע לסיבה, מתוך תת המודע שלו) .
הגילוי היה כמו מהלומה עבורו. "לא שיערתי בנפשי שמשהו שקרה לי בחטיבת הביניים כל כך משפיע על חיי"אמר לי בהתרגשות גדולה. הוא רעד מרוב התרגשות.
לאחר שתי פגישות אימון נוספות, בהן סידרנו, בין היתר את קורות החיים שלו, והכנתי אותו לראיונות העבודה, רונן צלצל אלי: "עברתי ראיון בחברת הייטק לתפקיד מצוין, אני ממתין לחוזה העסקה בדוא"ל".
אחזה בי התרגשות אדירה. אסור אף פעם לוותר על מאומן, אמרתי לעצמי. גם אם זה נראה בלתי אפשרי ברגע מסוים, צריך לחפש איתו בפנים מה לא עובד, לא לוותר לו כשהוא נסגר, לא לוותר לו כשההתנהגות שלו נובעת מאוטומטים שרכש כהגנה על עצמו.
רונן הוא הוכחה עבורי שגם אם דברים נראים לעיתים בלתי אפשריים, אם מתעקשים, יש סיכוי לפרוץ דרך.
אני כמאמן לא מוותר לאף אחד. האם אתה מוותר לעצמך?