אל המקדש - בניין אריאל - בסוד יחד שבטי ישראל * / יהודה עציון
שני דברים בתורה הונחו לפנינו סתומים, כלשון חידה הטעונה פתרון בעתיד, ושניהם בלשון אחד נאמרו. איזהו המקום הראוי להשראת שכינה? התורה סותמת ואינה מגלה, אלא שאומרת היא פעמים הרבה (בייחוד בפרשת ראה) שיהא זה "המקום אשר יבחר ה'". כיוצא בו בעניין המלך: מי הוא יהיה, מאיזו משפחה יבוא וממי מן השבטים? - לא נתגלה הדבר, אלא נצטוו ישראל: "שום תשים עליך מלך אשר יבחר ה' אלהיך בו" (דברים י"ז, טו).
שתי החידות האלו נפתרות כאחת במעמד הנשגב של תפילת שלמה, החונך את בניין המקדש, כאשר יורד כבוד ה' בענן המלא את הבית.
הנה אלה הדברים בספר דברי הימים:
ויאמר: ברוך ה' אלהי ישראל, אשר דבר בפיו את דויד אבי ובידיו מלא לאמר:
מן היום אשר הוצאתי את עמי מארץ מצרים לא בחרתי בעיר מכל שבטי ישראל לבנות בית להיות שמי שם, ולא בחרתי באיש [מכל שבטי ישראל - י"ע] להיות נגיד על עמי ישראל [משמע: נגיד על העם כולו. ועתה, כיום הזה:] ואבחר בירושלים להיות שמי שם, ואבחר בדויד להיות על עמי ישראל ( (דה"ב ו', ד-ו).
ובכן, מהו הדבר הנפלא אשר מתרחש עתה, בחנוכת הבית, ואשר לא קרה מיום יציאת מצרים ועד הנה? הווה אומר: אחדות השבטים ובניין המהות הלאומית של "כל ישראל" [1] או "כל קהל ישראל", [2] שמלך אחד על כולם.
אכן, משה ויהושע - מלכים היו על כל שבטי ישראל, אך בימיהם היה העם נודד במדבר, ואחר כך מכבש ומחלק את הארץ, ולא באה עדיין עת המנוחה. בכל ישותם ובכל מפעלם שאפו השניים לכך שכאשר ייתמו הנדודים והמלחמות ישב העם בטח בארצו, מאוחד ומלוכד סביב מקדש האלוהים, ובית המלכות הנאמן יובילנו, מדור לדור, באור פני ה'.
הנה, מראש ומקדם - מיד עם יציאת מצרים וקריעת הים - שרו משה ובני ישראל את השירה הזאת לה':
נחית בחסדך עם זו גאלת, נהלת בעזך אל נוה קדשך ... תבִאמו ותטעמו בהר נחלתך, מכון לשבתך פעלת ה', מקדש אדני כוננו ידיך. ה' ימלֹך לעֹלם ועד (שמות ט"ו, יג, יז-יח).
ואולם, השאיפה הזאת - שיהיו המסע אל הארץ, ההינטעות בה ובניין המקדש כולם ברצף אחד - לא צלחה. באו ימי השופטים - תקופה של כארבע מאות שנה אשר התאפיינו בעליות ומורדות, הן ברוח והן במצב המדיני. בכל פעם אשר קם שופט משבט אחד הוא הצליח לסחוף את העם לשעה ולהביא לתשועה, אך מעולם לא התייצב מצב העם עד כדי הקמת בית מלוכה נאמן והעברת מרכז הכובד מן השבטים ושופטיהם אל הכלל כולו. [3] גם המשכן שעמד בשילה - זמן ארוך מאוד אמנם - לא הוכר כ'מקום אשר נבחר', וברוב התקופה עמד, ככל הנראה, בירכתי התודעה הלאומית. [4]
אף הניסיון להמליך את שאול על העם כולו לא צלח. שאול אמנם הצליח לגייס את העם כולו להילחם באויבים, אך הוא לא הצליח לרכזם סביב מחנה השכינה. הוא נענה לאתגר החיצוני, השלילי, אשר הציבו כנגדו הצרים את ישראל, אך לא הגביה את קומת רוחו להיות ראוי לאתגר החיובי, הפנימי - לעצב את דמות ישראל וחייו עם שכינת אל בלבבו.
ניתן לומר, בדיעבד, שבני ישראל באו אל שמואל על מנת לקיים "שום תשים עליך מלך" - והקב"ה נענה לשעה, אף שאמר לשמואל: "כי אֹתי מאסו" (שמ"א ח', ז) - אך הוכיח סופו של שאול על תחילתו, שלא היה ראוי לכך שייקרא עליו "אשר יבחר ה' אלהיך בו". [5] על כן כלל לא הגיעו הדברים לידי חיפוש האתר הנבחר לשכינת ה' על ידו ובימיו, וקל וחומר שלא לבניין בית עולמים.
ואז בא דוד.
שלא כבהמלכת שאול, כאן קדמה הבחירה בידי ה' לבחירה בידי העם. שמואל הרואה, שפעל כשליח העם בבחירת שאול, פועל כשליח ה' בלכתו אל בית לחם, למשפחת ישי, ובמשחו את דוד הקטן בקרב אחיו. [6]
ואולם, לא מיד הצטרפו שני האדנים, שני יסודות המלכות המלאה בישראל: בחירת ה' במלך ושֹימתו בידי העם. לאחר נדודיו בהיותו נרדף על צוואר, ולאחר שכבר החל לפעול למען העם, מלך דוד, אך הוא מלך תחילה רק על שבט יהודה. הווה אומר: נאמנותו של דוד לה' הייתה מלכתחילה, מיום משיחתו, אך כל עוד לא נקרא למלוך בידי העם כולו - לשבטיו - לא באה עדיין העת שיעשה לבניין הקבע של השכנת השכינה. בתקופת מלכותו של דוד נמצאת אפוא נקודת המעבר בין מלכות שבטית (שגם אם נאמנת היא לה' הרי היא פגומה, והקב"ה לא ייענה לה באש שכינתו) לבין מלכות לאומית כוללת ונאמנה לבחירת ה'.
זוהי המלכות הממלאת את תנאי הנאמנות הכפול - לה' ולישראל עמו. [7] רק מלכות זו ראויה היא לייסד את מקדש אלוהים, שהוא גם 'הבית העליון' של כנסת ישראל, הגוי כולו, ומוקד ההיוועדות שבין קודשא בריך הוא ועמו: הדום רגלי אלוהים בארץ, ועטרת תפארת לראש ישראל.
אשר על כן, פותח דוד במאמץ החתירה אל השלמות הזאת, אשר מקדש ושכינה הם כתרה. עתה, לאחר ייסוד עיר דוד - בירת כל ישראל בירושלים - באה העת להעלות את הארון לציון, וזה נעשה, כמובן, על ידי כל העם יחדיו, ככתוב: "ודוד וכל בית ישראל מעלים את ארון ה' בתרועה ובקול שופר" (שמ"ב ו', טו).
אך עדיין שוכן ארון האלוהים "בתוך היריעה". המקום האחד-אין-בלתו - המקום אשר יבחר - עוד לא נתגלה; הבית - טרם נבנה.
בספר שמואל קוראים אנו על הדו-שיח שבין דוד לנתן הנביא בעניין:
ויהי כי ישב המלך בביתו וה' הניח לו מסביב מכל אֹיביו. ויאמר המלך אל נתן הנביא: ראה נא, אנכי יושב בבית ארזים - וארון האלהים יֹשב בתוך היריעה!... ויהי דבר ה' אל נתן לאמר: לך ואמרת אל עבדי אל דוד: כה אמר ה': האתה תבנה לי בית לשבתי? כי לא ישבתי בבית למיום העלֹתי את בני ישראל ממצרים ועד היום הזה, ואהיה מתהלך באֹהל ובמשכן (שם ז', א-ו).
ניתן ללמוד אפוא שדוד אמנם הבין שרק עת המנוחה היא הראויה לבניין. אלא שהוא סבר שכבר באה עת, שהרי "ה' הניח לו מסביב מכל אֹיביו", ואילו נתן הנביא, בדבר ה', מעמידו על כך שעדיין - עד עתה ואף עתה - לא תם שלב 'העקירה' של יציאת מצרים, ועוד טרם באנו לשלב 'ההנחה'. דוד עצמו, המסיים את העידן הזה, עדיין הוא בבחינת "ויהי בנסֹע הארֹן", כמוהו ככל השופטים שקדמוהו - ועל כן עוד הארון באוהל ובמשכן, כבמדבר - ועל כן דוד איננו האיש המתאים לעידן "ובנֻחֹה יֹאמר" ...
הנה אמורים הדברים בפי נתן כמעט במפורש:
בכל אשר התהלכתי בכל בני ישראל, הדבר דִברתי את אחד שבטי ישראל [8] אשר צִויתי לרעות את עמי את ישראל, לאמֹר: למה לא בניתם לי בית ארזים? ועתה, כה תאמר לעבדי לדוד: כה אמר ה' צבאות: אני לקחתיך מן הנוה, מאחר הצאן, להיות נגיד על עמי על ישראל [כלומר מלך העם כולו, ולא עוד שופט -שובט או ראש שבט] ... ולמן היום אשר צִויתי שפטים על עמי ישראל, והניחֹתי לך מכל אֹיביך, והגיד לך ה' [= עשה אותך לנגיד], כי בית יעשה לך ה' [משמע: בית מלוכה, אשר תוריש את כתרך לבניך] (שם ז-יא).
דוד הנו אפוא הנגיד הראשון על כל ישראל, אך כביכול, הוא גם השופט האחרון ... עדיין טבוע על תקופתו חותם ימי השופטים, מנהיגי השבטים, חותם הנדודים, המלחמות, השכינה באוהל והארון הנוסע לפני העם.
כפי שעוד נרחיב בהמשך, יש לקבוע כי אין הקולר תלוי אך ורק בו, בדוד; העם עצמו - כל שנים עשר השבטים - חייב "להשתחרר" מנטלית מן השבטיות, ולעבור לדפוסי חשיבה של התנהגות לאומית מאוחדת. אין זה כה קל להתעלות מן האינטרסים ומן התחרויות, המושכים כל העת כלפי מטה. כאשר כל שבט טרוד בענייניו החלקיים, אין לה לשכינה, כביכול, לאן להיכנס, שהרי ממהותה של שכינה, ששורה היא בלב מחנה ישראל האחד, החובק אותה כשיר, הסדור ועטור מסביבה לדגליו.
והמלכות היא תמונת הראי למצבו של העם. כלליות - פירושה יציבות, אורך נשימה, סיום מצבי התזזית של מסעי מלחמה ושל יזמות הצלה דחופות. כאשר עוברת המלכות אל הדור הבא - לראשונה בדברי ימי העם - אות הוא כי אמנם באה עת המנוחה, ורק זהו המפנה הממשי מעידן היציאה ממצרים לעידן הנחלה והמנוחה בארץ, שבו כס מלכות בגבעה ומקדש אלוהים על ההר.
על כן מובנת הודאתו הנרגשת של דוד, על אף שנתבשר כי לא הוא שיזכה לבנות את הבית אלא רק בנו היוצא ממעיו:
ויבוא המלך דוד וישב לפני ה' ויאמר: מי אנכי אדני אלהים, ומי ביתי, כי הבִאתני עד הלֹם? ... ותדבר גם אל בית עבדך למרחוק ... ומי כעמך כישראל גוי אחד בארץ אשר הלכו אלהים לפדות לו לעם, ולשום לו שם, ולעשות לכם הגדולה ונֹראות לארצך מפני עמך אשר פדית לך ממצרים גוים ואלהיו (שם יח-כג).
הווה אומר: מלכות בית דוד, היות העם אחד - יחד שבטי ישראל - ושלמות פדיון העם ממצרים המושגת עתה, בארץ - הכול עניין אחד. כל זאת הבין דוד דווקא מן התשובה השלילית שקיבל הוא אישית. כעת נודע לו שהוא בן לדור אחרון ליציאת מצרים - אשר באופן נפשי ומדיני נמשכה זמן כה רב גם בארץ - ובנו, הראשון לבית המלכות, יהא גם הדור הראשון למנוחה, שהיא המנוחה הראויה - ההכרחית - גם לבית השכינה. [9]
הנה כך מסביר זאת דוד לשלמה (ומאלף הדבר שכך הבין דוד, שהרי לא כך נאמר לו מילולית):
ויאמר דויד לשלמה: בנו [בני קרי]! אני היה עם לבבי לבנות בית לשם ה' אלהי. ויהי עלי דבר ה' לאמֹר: דם לרֹב שפכת, ומלחמות גדֹלות עשית, לא תבנה בית לשמי כי דמים רבים שפכת ארצה לפני. הנה בן נולד לך, הוא יהיה איש מנוחה והניחותי לו מכל אויביו מסביב, כי שלמה יהיה שמו - ושלום ושקט אתן על ישראל בימיו. הוא יבנה בית לשמי, והוא יהיה לי לבן ואני לו לאב, והכינותי כסא מלכותו על ישראל עד עולם (דה"א כ"ב, ז-י).
ושלמה אכן בנה את הבית על גבי הבסיס שהכין לו אביו: עם מאוחד, והרצון והכוח לבנות ולהיות ראויים שתשרה שכינה במעשי ידינו.
היטב יודע שלמה שבבניין הבית תמה תקופה, ומתחיל עידן חדש לגמרי; ממשכן למקדש. הנה תמה תקופת נדודי הארון - כל ימי יציאת מצרים - ומגיעה עת נוחו של הארון במקום הקבע, בזכותו של דוד האב.
והנה כך קורא זאת איש המנוחה:
ויעלו את ארון ה' ואת אֹהל מועד, ואת כל כלי הקֹדש ... אין בארון רק שני לֻחות האבנים אשר הנִח שם משה בחֹרב אשר כרת ה' עם בני ישראל בצאתם מארץ מצרים ...
ויהי עם לבב דוד אבי לבנות בית לשם ה' אלהי ישראל... ויאמר ה' אל דוד אבי: ... אתה לא תבנה הבית, כי אם בנך היֹצא מחלציך הוא יבנה הבית לשמי. ויקם ה' את דברו ... ואבנה הבית לשם ה' אלהי ישראל. ואשִם שם מקום לארון אשר שם ברית ה' אשר כרת עם אבֹתינו בהוציאו אֹתם מארץ מצרים (מל"א ח', ד-כא).
ועתה קומה ה' אלהים לנוחך, אתה וארון עֻזך ... אל תשב פני משיחך, זכרה לחסדי דויד עבדך (דה"ב ו', מא-מב).
וקיום זה של ברית חורב, אשר נכרתה עם העם כולו, לא היה אפשרי אלא בירושלים, שלא נתחלקה לשבטים, ולא היה אפשרי אלא ביד בן דוד, היורש וממשיך את מלכות ישראל כולו, גוי אחד בארץ, ולא היה אפשרי אלא ביד איש שכולו מנוחה, שלא נזרק בו ערב של נדודים ומלחמות.
וכאיש - כן העם. רק עתה הוא בגר והבשיל לחיי ממלכה מאוחדת. רק עתה נתעלה מן השבטיות ונמצא ראוי שתשרה בו שכינה.
על כן ברור עתה מדוע חשוב למכתב הקודש (מל"א ו', א) לציין כי הבית יוסד בארבע מאות ושמונים שנה לצאת בני ישראל ממצרים. כי זהו כל זמנה של יציאת מצרים (אם נבליע את ארבע שנות תחילת מלכות שלמה): ארבעים שנות מדבר, ארבע מאות שנות שבטים ושופטים ושמואל ושאול, וארבעים שנות דוד.
ומהו מדרשו העמוק של המספר הזה?
אמור מעתה: כל העם עבר ארבעים שנות מדבר, עד שערי יריחו. היוצאים לא היו הבאים. דור הבנים הדורך עתה במים - חוצי ירדן, עולים בהר - הנם כבר עם לוחם, הבא בברית בשכם. ואולם, כאמור, משנחלו השבטים את חבלי גורלם, הבחינו בהם חז"ל שהיה "כל אחד ואחד רץ לכרמו ולזיתיו, ואומר: שלום עלי נפשי! שלא להרבות הטורח". [10] משום כך - וזה דוויי - לא נמצא מקום לשכינה ... וזאת גם פשוטו כמשמעו, וגם במובן הקוצקאי העמוק שהקב"ה שוכן רק היכן שנותנים לו להיכנס ...
על כן נמשכה יציאת מצרים גם בארץ מבחינת נדודי הארון - על כל המשמעות המקופלת בכך לדמותו ולרמתו של העם. כביכול היה כל שבט ושבט צריך להיטהר מטומאת מצרים ולעבור ארבעים שנות מדבר משלו: ארבעים שנים שבהן תיעקר מצרים מהווייתו (כיוצאי מצרים שנפלו במדבר) עד שיתקבע בארץ ישראל; ארבעים שנה שבהן יתעלה כל שבט משבטיותו הנפרדת להיות אבר מן החי האחד, היודע את מקומו ואת תפקידו ומסייע לכלל בהרמוניה. או אז, יחד עם כל אחיו, יזכה לעלות מיריחו לירושלים, אל תחת חופת השכינה.
ובכן, רק כאשר תוכפלנה ארבעים שנות מדבר בשנים עשר שבטים - ארבע מאות ושמונים שנה - נדע אל נכון כי תמו נדודי המדבר, ולא עוד תהלך השכינה באוהל ובמשכן, שכבר באה עת להציב את הארון אל מקום מנוחתו, בקרב לב כל קהל ישראל. [11]
ומעתה מתחיל אתגר חדש: שלא תהא מנוחת הארון למנוחת הכלל, כרביצה פסיבית ומנוונת של שביעות רצון, אלא שתהא קימה וקוממיות - דינמיות מתמדת - בתוך המנוחה, כתפילת שלמה (שהבאנו כאן לעיל) וכשירת דוד: "קומה ה' למנוחתך, אתה וארון עֻזך!" (תהילים קל"ב, ח).
אלא שאתגר זה - כבר יש לטפחו במאמר אחר...
מוסף: בעִתָּהּ אחישנה
הקורא את הדברים אשר כתבתי עד כאן, יכול הוא שייפול אל פחת של טעות, והריני חש מחויב כלפיו, שכבר נצטווינו ב"ולפני עור לא תתן מכשֹל"...
כי דיברנו על כך שצריך היה להבשיל תהליך שלם של מעין 'גמילה', שתיעקר השבטיות מן העם ושלא יהא עוד כיוצא ממצרים - מהלך מתחנה זו אל חניה אחרת - אלא יהא לאום חי וקבוע במקומו, בארץ, סביב המקום בה"א הידיעה, הוא המקום אשר יבחר ה'. ותהליך זה ארך זמן: ארבע מאות ושמונים שנה.
ויאמר האומר: הנה לנו ראיה לכך שאי אפשר לזרז תהליכים, שהגאולה - בעתה היא באה, והיו נחוצות אותן ת"פ שנים, ואחרת אי אפשר היה. ומכאן ההיקש לדורותינו: שלא לדחוק את הקץ, וקמעא קמעא מהלך לו משיח בדרך, נשרך עם חמורו, עד שירצוהו כולם, וייכשר דרא, ויהא טולא דכופתא לאור יקרות וגו'.
אבל האמת אינה כן, שהרי אין לך דבר שהוא בבחינת "אי אפשר".
כל המדרש דלעיל מבוסס על ארבעים שנות מדבר המוכפלות בשנים עשר שבטים. ובכן, צא ולמד מארבעים שנים ראשונות על כל אותן ארבע מאות ושמונים.
גם שם, בהילוכו של העם במדבר סיני, ניתן לומר שהיה זה תהליך הכרחי של הבשלת העם ושל דעיכת היסוד של האבות - יוצאי מצרים - עד שיגבר יסוד הבנים, באי הארץ. בדיעבד - הדבר אף נכון. אלא שאל לנו לשכוח לרגע את שהיה מתוכנן מלכתחילה! מלכתחילה אמור היה העם להיכנס אל הארץ לאחר שנתיים (וגם זאת רק משום שלא נחם אלוהים דרך ארץ פלשתים הקרובה עוד יותר, כי חרד היה פן לא ידבקו במטרה בראותם מלחמה).
מה גרם לארבעים שנות מדבר? התרים את הארץ גרמו, וכל העדה אשר בכו עמהם בלילה ההוא, הארור, לאמור: "לא נוכל לעלות" (במדבר י"ג, לא), ולאמור: "כי חזק הוא ממנו" (גם מאתנו וגם ממנו העליון, כביכול), ולאמור: "נִתנה ראש ונשובה מצרימה" (שם י"ד, ד).
ובכן, החטא גרם, וגרר את העונש של ל"ח שנים נוספות, ויצר את האשליה הגלותית שייתכנו כביכול חיי מדבר, חיים 'כשרים' של 'תורה ומצוות' שלא בארץ ישראל, בלא מלכות ומקדש. והאשליה הזאת עיצבה את כל הכשל הנורא - את הנורמטיביות המדומה של הגלות ושל הגולים - כשל שהביאנו עד שערי אושוויץ ועד בכלל, ועדיין איננו מרפה מאתנו גם עד עצם היום הזה.
ומעין חטא המרגלים - העדפת ההרגל, החיים שמיום ליום, הדאגות הקטנות למשפחה, לשדה ולכרם - הוא החטא שנמשך גם בארץ, כאמור לעיל, גם לאחר שכיבשו ולאחר שחילקו ודווקא אז. החטא הזה - המחשבה לחיות ב'סתם', בלא חותם השכינה - הוא שגרם לעיכוב של ארבע מאות ושמונים השנים.
גם כאן ניתן, אם כן, לדבר על תהליך של הבשלה רק בדיעבד. ואולם, מבט של 'דיעבד' הוא מבט של סופרים ושל חוקרים ושל מסקרים. מבטנו שלנו, החייבים לשאת באחריות ולהוביל, צריך שיהא מבט ביקורתי ואף 'מעין שיפוטי' - שכולו 'לכתחילה' - וזהו כמובן מבט אחר לגמרי, שאיננו משלים עם הפגם ומחפש לו צידוקים והמתקות.
ולכשישאל השואל היכן הוא העונש שנענשו ישראל על האיחור והעיכוב שבארץ, הרי תשובתו כבר מונחת, כשטר ושוברו בצדו:
במהלך הרצאת הדברים לעיל דילגתי על שלב חשוב ביותר והבלעתי אותו בנעימה. כוונתי היא לגילוי המקום שנבחר.
כי אמנם לא זכה דוד לבנות בית, אבל תחינתו לגילוי מקומה של שכינה - גורן כינוס שבטי יה בראש הר המוריה - נענתה בהחלט, באש אשר ירדה מן השמים כדי לקבל את קרבן עולתו.
הנה אלה היו כיסופיו, כפי שחקק אותם בסלע פרקי התהילים:
שיר המעלות, זכור ה' לדוד את כל עֻנּוֹתו. אשר נשבע לה' נדר לאביר יעקב: אם אבֹא באֹהל ביתי, אם אעלה על ערש יצועי. אם אתן שנת לעיני, לעפעפי תנומה. עד אמצא מקום לה', משכנות לאביר יעקב (תהילים קל"ב, א-ה).
לא רק קושי היה לו לדוד על שדר הוא תחת קורת ארז וארון ה' ביריעה - כפי שהביע באוזני נתן - אלא עינוי ממש של הדרת שינה, ושבועה וקונם שלא ייכנס אל ביתו עד שיימצא המקום.
ובהמשך - באה שמחת הגילוי:
כי בחר ה' בציון, אִוָּהּ למושב לו. זאת מנוחתי עדי עד, פה אשב כי אִוִּתִיהָ!... שם אצמיח קרן לדוד, ערכתי נר למשיחי. אויביו אלביש בֹשת, ועליו יציץ נזרו (שם יג-יח).
אלא ששמחה זו על גילוי המקום לא הייתה שמחה שלמה כלל וכלל.
הגילוי בא בשיאה של מגפת אימים, שאכלה בעם שבעים אלף נפש בשל חטאו של דוד, שהחליט לִמנות את ישראל. באותה שעה כבר היה המלאך מניף את חרבו על ירושלים לשחתה (דה"א כ"א, טז), ואז הורה גד החוזה לדוד: "עלה הקם לה' מזבח בגֹרן ארניה [אֲרַוְנָה קרי] היבֻסי" (שמ"ב כ"ד, יח).
שאלתו-זעקתו של דוד - "הנה אנכי חטאתי ואנכי העויתי [במפקד העם] ואלה הצאן מה עשו?" (שם יז) - נותרת כתלויה באוויר, ומלאך ה' עומד בין הארץ ובין השמים ...
אבל מה שמכסה מאתנו המקרא - מדוע נפרע הקב"ה מן העם באלפיו ולא מדוד עצמו - מגלים לנו חז"ל:
לְמה דוד דומה באותה שעה? לאחד שהיה מכה את בנו ואינו יודע למה מכהו; באחרונה אמר ליה: על מקמתא פלוני מחיתך [=על עניין זה הכיתיך]. כך כל אותם אוכלוסין שנפלו, על ידי [= מפני] שלא תבעו את בניין בית המקדש [נפלו].
והלוא דברים קל וחומר: ומה אלו [= דורו של דוד] שלא ראו את בית המקדש כך, אנו על אחת כמה וכמה, לכך התקינו נביאים הראשונים [נוסח אחר, והוא הנכון: חסידים ראשונים] שיהיו ישראל מתפללין בכל יום שלושה פעמים: 'אנא השב שכינתך לציון' (ילקוט שמעוני שמואל רמז קסה).
מעניין הדבר שאת המדרש הזה לא הכיר כנראה הרמב"ן, שכן הוא קובע אותו הדבר עצמו מסברתו הוא כאשר הוא מתלבט בשאלה מדוע הוענש כל העם ולא רק דוד לבדו. ואלה דבריו בפירושו לפרשת קורח:
ואני אומר בדרך סברא, שהיה עונש על ישראל בהתאחר בנין בית הבחירה, שהיה הארון הולך מאהל אל אהל כגר בארץ ואין השבטים מתעוררים לאמור: נדרוש את ה' ונבנה הבית לשמו, כענין שנאמר 'לשכנו תדרשו ובאת שמה' (דברים י"ב, ה), עד שנתעורר דוד לדבר מימים רבים ולזמן ארוך ... ואילו היו ישראל חפצים בדבר ונתעוררו בו מתחילה, היה נעשה בימי אחד מהשופטים או בימי שאול ... ועל כן נתאחר הבנין כל ימי דוד בפשיעת ישראל, ועל כן היה הקצף עליהם. ועל כן היה 'המקום אשר יבחר ה' לשום שמו שם' נודע בענשם ובמגפתם (פירוש רמב"ן על התורה, במדבר ט"ז, כא).
הנה אפוא כל המורא של עונש העיכוב, והנה תקנתו ביד מתקני התפילה, שקבעו כי נתבע יום יום, שלוש פעמים ביום, את בניין המקדש. האם העלו המתקנים הללו בדעתם שתהא זו תביעה של צפצוף הזרזיר ודיבור התוכי, ושלאחר שנות אלפיים היא לא תרתיח את נפשם של המתפללים בוורשה ובברוקלין לאמור: 'ובכן, מה אנו עוד עושים כאן בכלל'? ...
מכל מקום, כאשר קונה דוד את המקום ממלך היבוסים, הריהו מקפיד לעשות זאת בשם כל ישראל, וכך רואים אנו את עקרון אחדות ישראל שאמרנו נטוע כבר כאן, שהרי מקדש הוא מפעלו של הכלל, וכך גם קניין מקומו. חז"ל עמדו על כך נוכח הסתירה בין הכתובים:
תני רבי שמעון בן יוחאי: כתוב אחד אומר: 'ויקן דוד את הגֹרן ואת הבקר בכסף שקלים חמשים' (שמ"ב כ"ד, כד), וכתוב אחד אומר: 'ויתן דויד לארנן במקום שקלי זהב משקל שש מאות' (דה"א כ"א, כה). אלא, אמור מעתה: חמשים שקלים מכל שבט ושבט, הרי שש מאות שקלים. [12]
לענייננו, עלינו לנסח אפוא מחדש את טיבו של התהליך אשר גיבש את העם משבטים נפרדים לכלל אחד, מהותך ומוצק.
אכן נחוץ לכך זמן, ולא ביום אחד יתגבש הדבק. והקב"ה במרומיו קובע לו קו של סוד - כשורט שריטה בכותל - אשר לעולם לא נדענו מראש, והוא הקו של בוא עת מועד, של הגאולה בעִתָּהּ. כאשר היא תבוא, וכאשר סוף סוף שמחים כל ישראל בבניין שלמה, נוכל לומר שהתהליך הבשיל, ואכן באה עת.
ואולם, בד בבד ובלא תנאי, עומדת התביעה מישראל שיתבעו את השכנת השכינה בתוכם - ושיעשו לשם כך את כל אשר לאל ידם; שלא ישלימו עם החלקיות ועם השבטיות ועם האינטרסים הצרים, שהם - לגבי שכינה - כ'ציצים המעכבים' את מילת הלב.
התביעה לאחדות הכלל - כדי שיכשר כל העם לפעול יחד, באופן ממלכתי - והדרישה להשראת השכינה, אינן אפוא אלא אותו הדבר עצמו בשתי הופעות משלימות, כשני צדי מטבע. והתביעה הזאת נכונה תמיד! אין לעכבה ואין לשהותה בשה"י פה"י, אף כי תמיד יימצאו לכך תירוצים זמינים, הנראים לכאורה כסבירים.
ובכן, לא המחיר והעונש הם שצריכים לזרזנו. זירוז שכזה הוא בבחינת 'תשובה מיראה', ואילו אנו - הרי את האהבה אנו מבקשים, ואת מקום אפריון הכלולות שבינינו לבין דודנו (לפי שבחינת 'הדוד' כוללת גם אב וגם אח וגם בן זוג). ואולם, מה שלא ייעשה מבעוד מועד, בחשק וברצון - באהבה, בבחינת 'אחישנה' - ייעשה בדרך אחרת, בבחינת 'בעיתה', שהיא תמיד מאוחרת מדי, ופעמים שכתובה היא בדם, בטי"ת במקום בתי"ו ...
והעדות לכך מתוחה מימי דוד - כאשר נפלו רבבות מישראל עד שלא נתגלה כי "זה הוא בית ה' האלהים וזה מזבח לעולה לישראל" (דה"א כ"ב, א) [13] - ועד ימינו שלנו, כאשר נלכד אחד משלושה מכל ישראל, המאחרים לברוח מקללת המוות של הגלות אל ארץ החיים, בין להבי החרב המתהפכת של צלב הקרס.
באמת - חי ה' - אין אנו זקוקים להוכחה נוספת...
ייתן נא בנו אלוהי ישראל - הבוחר בירושלים - חין בינה:
שלא נמעל בבחירתו, ושלא נמעט באהבתו,
ושברוך ובחסד ישיבנו אליו - כרעייתו -
ואל נא יראנו במורא יראתו.
* המאמר נכתב כתשובה לשאלה, מדוע מציין המקרא כי מקדש שלמה יוסד בארבע מאות ושמונים שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים (מל"א ו', א) - דרך ספירה נדירה למדי, שאיננה נזכרת ביחס לאירועים נוספים בתקופת המלוכה. התשובה הסדורה לשאלה חייבה את הרחבת היריעה, כדלקמן.
[1] למעט שני אזכורים שלו (בפרשיות יתרו וקורח), משמש הביטוי "כל ישראל" פעמים רבות ככינוי לאומה. הוא מופיע לראשונה בהוראה זו בראשית ספר דברים (א', א), שתוכנו הוא נאומי משה אל הכלל ערב הכניסה אל הארץ וכהכנה לחיים הממלכתיים. בהמשך מופיע הביטוי גם בספר יהושע, אך הוא נעלם בספר שופטים (למעט שני אזכורים: האחד לשלילה - כאשר סירב גדעון למשול בישראל, אך 'התרים' את העם מזהב שלל מדין לעשות אפוד בעפרה, "ויזנו כל ישראל אחריו שם ויהי לגדעון ולביתו למוקש" - ח', כז; האזכור השני יידון להלן בהערה 3).
הביטוי חוזר וניעור בספר שמואל, במלחמה שבה נשבה הארון, והשימוש בו ממשיך עם מלוך שאול ובמלחמותיו, לרבות המלחמה בגלבוע אשר בה נפל. ואולם, השימוש בביטוי הזה על מלוך מלך נאמר לראשונה אצל דוד: "וימלֹך דוד על כל ישראל, ויהי דוד עֹשה משפט וצדקה לכל עמו" (שמ"ב ח', טו). לאחר מכן חוזר הוא אצל דוד פעמים הרבה, והוא עובר גם אל מלכות שלמה: "וימלֹך שלמה בירושלם על כל ישראל ארבעים שנה" (דה"ב ט', ל).
[2] ואלה הופעותיו של הביטוי "כל קהל ישראל", מלבד הופעתו בתיאור כפרת הכוהן הגדול על כל קהל ישראל בפרשת אחרי מות:
פעם אחת - בקריאת משה את שירת האזינו (ויש מפרשים: את התורה כולה) באוזני כל הקהל (דברים ל"א, ל); פעם שנייה - בקריאת יהושע את התורה בהר עיבל (יהושע ח', לה); פעם שלישית - כאשר נענים כל הקהל לדוד להעלות את הארון לירושלים, מיד עם המלכתו על ישראל כולו, כאמרו:
"ויאמר דויד לכל קהל ישראל: אם עליכם טוב, ומן ה' אלהינו נפרצה, נשלחה על אחינו... ויקָבצו אלינו. ונסבה את ארון אלהינו אלינו, כי לא דרשנהו בימי שאול. ויאמרו כל הקהל לעשות כן, כי ישר הדבר בעיני כל העם. ויקהל דויד את כל ישראל, מן שיחור מצרים ועד לבוא חמת, להביא את ארון האלהים מקרית יערים" (דה"א י"ג, ב-ה).
בפעם הרביעית נזכר הביטוי כאן - בתפילת שלמה עם חנוכת המקדש, ביום שהובא הארון אל מקום מנוחתו. וליתר דיוק: סך כל הופעותיו של ביטוי זה בתפילת שלמה במלכים ובדברי הימים עולה לשמונה הופעות. לדוגמה: "ויעמֹד ויברך את כל קהל ישראל, קול גדול לאמֹר: ברוך ה' אשר נתן מנוחה לעמו ישראל ככל אשר דִבר, לא נפל דבר אחד מכל דברו הטוב אשר דִבר ביד משה עבדו" (מל"א ח', נה-נו). עניין המנוחה שבדבריו, שהוא מהותי ביותר, עוד יוסבר להלן.
לאחר תפילתו זו של שלמה כמעט שאין הביטוי נזכר עוד בכל המקרא (למעט הופעתו בדרישת העם - בראשות ירבעם בן נבט - מרחבעם, כי יקל מעליהם את עולו הקשה, מל"א י"ב, ג).
[3] הפעולה הבולטת בספר שופטים שאליה נחלצו כל שבטי ישראל יחד הייתה מלחמתם נגד צעיר אחיהם, שבט בנימין, אשר בקרבו נעשתה הנבלה של 'פילגש בגבעה' (שופטים י"ט-כ'). זהו אפוא היוצא מן הכלל המעיד על הכלל, ואין פלא אם כך שדווקא כאן נוקט המקרא שוב בביטוי הלאומי הכולל "כל ישראל" (כ', לד).
[4] ראה תהילים ע"ח, ס-ע: "ויטֹש משכן שִלו, אהל שִכן באדם... וימאס באהל יוסף, ובשבט אפרים לא בחר. ויבחר את שבט יהודה, את הר ציון אשר אהב... ויבחר בדוד עבדו, ויקחהו ממכלאֹת צאן".
מפעלו של אלקנה, המדריך את ישראל לעלות לרגל, הוא היוצא מן הכלל המעיד על הכלל, וקרוב הוא לסוף תקופת משכן שילה. הנה כך מספר המדרש על מעשהו:
"'ועלה האיש ההוא' (שמ"א א', ג)... אלקנה ואשתו בניו ואחיותיו וכל קרוביו היה מעלה עמו לרגל, ובאים ולנים ברחובה של עיר, והיתה המדינה מרגשת והיו שואלין אותן: 'להיכן תלכו?', ואומרים: 'לבית ה' שבשילה, שמשם תצא תורה ומצות, ואתם למה לא תבואו עמנו ונלך יחד?'. מיד עיניהם משגרות דמעות. אומרים להם: 'נלך עמכם?', ואומרים להם 'הן', עד לשנה הבאה חמשה בתים, לשנה אחרת עשרה בתים, עד שהיו כלם עולים. ובדרך שהיה עולה שנה זו - לא היה עולה שנה אחרת, עד שהיו כלם עולים. אמר לו הקב"ה: 'אלקנה! אתה הכרעת את ישראל לכף זכות, וחנכתם במצות, וזכו רבים על ידך, אני אוציא בן ממך שיכריע את ישראל לכף זכות ויחנך אותם במצות'. הא למדת שבשכר אלקנה שמואל" (ילקוט שמעוני שמואל רמז עז).
[5] רואים אנו את 'התגוששות' שני היסודות האלו - הנאמנות לה' מול הנאמנות לעם - בעימות בין שאול ושמואל לאחר המלחמה בעמלק (שמ"א ט"ו). תחילה מכריז שאול: "הקימֹתי את דבר ה'" (יג); אך לאחר תוכחת שמואל הוא מודה: "חטאתי, כי עברתי את פי ה' ואת דבריך, כי יראתי את העם ואשמע בקולם" (כד); ואמנם, על כן נחרץ דינו: "ויאמר שמואל אל שאול: לא אשוב עמך, כי מאסתה את דבר ה' וימאסך ה' מהיות מלך על ישראל" (כו).
[6] כל עצמה של הפנייה אל שמואל "שימה לנו מלך" (שמ"א ח', ה) באה מן העם, וכהוגן שאלו, אלמלא הוסיפו "ככל הגוים" וקלקלו באחת, שהרי בדיוק את היסוד הזה שללה התורה באמרה (חרישית): לא כי! לא ככל הגויים בית ישראל, אלא דווקא "מלך אשר יבחר ה' אלהיך בו" הוא הראוי לישראל.
לעומת יזמת העם במלכות שאול נולד דוד - כאנטיתזה - בחיק ה', בסוד השכינה, כדבר ה' לשמואל: "עד מתי אתה מתאבל אל שאול, ואני מאסתיו ממלֹך על ישראל - מלא קרנך שמן, ולך אשלחך אל ישי בית הלחמי כי ראיתי בבניו לי מלך" (שם ט"ז, א).
ומעניין להשוות גם את הגילוי האישי - היאך נתגלה שאול לשמואל, והיאך נתגלה לו דוד. בשאול הוא אומר: "וה' גלה את אזן שמואל... כעת מחר אשלח אליך איש מארץ בנימִן ומשחתו לנגיד על עמי ישראל והושיע את עמי מיד פלשתים כי ראיתי את עמי כי באה צעקתו אלי. ושמואל ראה את שאול, וה' ענהו: הנה האיש אשר אמרתי אליך זה יעצֹר בעמי" (שם ט', טו-יז).
אפילו כאשר מכריז שמואל במצפה, במעמד כל העם, כי נפל הגורל על משפחת המטרי וכי 'נלכד' שאול, הריהו תולה את בחירת ה' בו בהיותו הטוב שבעם: "ויאמר שמואל אל כל העם: הראיתם אשר בחר בו ה', כי אין כמֹהו בכל העם" (שם י', כד).
ולעומתו, בדוד:
"...ומשחת לי את אשר אֹמר אליך... וירא את אליאב ויאמר: אך נגד ה' משיחו! ויאמר ה' אל שמואל: אל תבט אל מראהו ואל גבֹה קומתו כי מאסתיהו [- וזכור היטב כי שאול גבה קומה היה -]... כי האדם יראה לעינים וה' יראה ללבב. ויקרא ישי אל אבינדב... ויאמר: גם בזה לא בחר ה'. ויעבר ישי שמה, ויאמר: גם בזה לא בחר ה'. ויעבר ישי שבעת בניו לפני שמואל, ויאמר שמואל אל ישי: לא בחר ה' באלה. ויאמר שמואל אל ישי: התמו הנערים?! ויאמר: עוד שאר הקטן, והנה רֹעה בצאן, ויאמר שמואל אל ישי: שלחה וקחנו, כי לא נסֹב עד בֹאו פה! וישלח ויביאהו, והוא אדמוני עם יפה עינים וטוב רֹאי. ויאמר ה': קום משחהו, כי זה הוא!" (שם ט"ז, ג-יב).
[7] במלכות זו גם מתקיימות הנאמנות ההפוכה - בין הקב"ה למלך ובין העם למלך - והנאמנות ההדדית הישירה בין הקב"ה וישראל, שהמלך הוא כשושבין בה, אלא שאכמ"ל.
[8] ובמקבילה בדה"א י"ז, ו: "את אחד שפטי ישראל", והיינו הך.
[9] וראה אף ביתר חדות במקבילה בדה"א י"ז, כא-כז.
[10] ילקוט שמעוני שופטים רמז סח, הוצ' מוסד הרב קוק עמ' 150.
[11] על דרך רמז כתבתי שארבעים שנה ראשונות של המסע נסתיימו ביריחו, וארבע מאות ושמונים שנות יציאת מצרים נסתיימו בירושלים.
ואמנם, הכנה לשכינה נעשתה כבר בתום ארבעים השנה, הכנה שהייתה נחוצה דווקא מפני שעדיין לא הוברר אז בנחלתו של איזה שבט ייבחר המקום לשכינה. ברור היה מראש שהמקום אשר ייבחר ראוי הוא להיות משל כל ישראל, שאם לא כן עלול השבט האחד להתפאר על אחיו כי 'תרם' משלו, כביכול, את מקום השכינה אשר נגרע מנחלתו.
מה עשו? עמדו והפרישו מלכתחילה חלק מובחר, שיהא שמור כפיקדון ביד בני הקיני צאצאי יתרו חותן משה. הנה זאת לשון הספרי:
"כשהיו ישראל מחלקים את הארץ, הניחו דושנה של יריחו - חמש מאות אמה על חמש מאות אמה. אמרו: כל מי שיבנה בית הבחירה בחלקו - יטול דושנה של יריחו. נתנוהו [בינתיים] ליונדב בן רכב [שמבני יתרו היה] חלק בראש, והיו אוכלים אותו ארבע מאות שנה וארבעים שנה. שנאמר: 'ויהי בשמונים שנה וארבע מאות שנה לצאת בני ישראל מארץ מצרים' (מל"א ו', א) - צא מהם ארבעים שנה שהיו ישראל במדבר, נמצאו אוכלים אותו ארבע מאות וארבעים שנה. וכיון ששרת שכינה בחלקו של בנימין, באו בני בנימין ליטול חלקם; עמדו [בני הקיני] ופינו אותו מפניהם, שנאמר: 'ובני קיני חֹתן משה [עלו מעיר התמרים]' (שופטים א', טז)" (ספרי במדבר בהעלותך פיסקא פא, מהדורת הורוויץ עמ' 77).
אמור מעתה: לאחר ארבעים שנה נעשתה ההכנה הראשונה - בתחום המקום - אך נחוצות היו עוד ארבע מאות וארבעים שנה של הכנה בתחום הזמן.
פיקדון המקום, דושנה של יריחו, היה עבור השבט האחד, הכמוס עד שיוברר, ובינתיים הריהו בשם כל שבטי ישראל. ומשך הריון הזמן - עד עת בוא הארון לתעודתו - הריהו בבחינת הכנת הופעת שכינה בישראל ובישולה. מעין משל מסופר כאן ברמיזה: כאילו היה המשכן סובב והולך בכל פלכי הארץ ובכל פלחי העם - ונח לשעה, כחניית ביניים, בכל שבט ושבט - עד שהוברר מקום מנוחת הקבע, כראש בין כתפיים, בלב ירושלים.
מכל מקום, מעניין להיווכח כי כמה מ'לבני הבניין' של תקופת השופטים עשויות אף הן ארבעים שנות מנהיגות או ארבעים שנה שבהן 'שקטה הארץ'. כך ימי עתניאל בן קנז (שופטים ג', יא), כך ימי דבורה (ה', לא), כך ימי גדעון (ח', כח) וכך ימי עלי (שמ"א ד', יח). ארבעים שנות דוד - שבחלקן הוא עדיין רק מלך יהודה - 'סוגרות' אפוא את המהלך הזה של שופטים ושבטים, ורק אז באות ארבעים שנות שלמה, אשר בכולן מולך הוא על כל ישראל (דה"ב ט', ל).
[12] מדרש שמואל פרשה לב א, מהדורת בובר עמ' ע.
[13] אמרנו לעיל ששאול, הוכיח סופו על תחילתו לשלילה. ועתה נחתום בכך שדוד, הוכיח סופו על תחילתו לחיוב.
כי צופה ה' אחרית מראשית, וסוף מעשה - במחשבה תחילה. ובכן, אמור מעתה כי בשכר זה שאזר דוד עוז להכריז "זה הוא בית ה' האלהים, וזה מזבח לעֹלה לישראל" (דה"א כ"ב, א), זכה שישמע שמואל כאשר ראהו קול עליון מרעים עליו בחצר בית ישי בבית לחם: "ויאמר ה': "קום משחהו כי זה הוא!" (שמ"א ט"ז, יב).
עד כמה שיישמע הדבר מפתיע, הרי כביטוי של קריאת הצבעה - 'זה הוא' - שתי ההופעות הללו הן זוג יחיד בכל המקרא.