הווירוס "פליים" הצית את הדימיון, והעלה את המתח בין ישראל לאיראן - סוף שבוע
וירוס המחשבים שהצית להבה
המאמץ נגד טהראן הוא קמפיין מתמשך, שלא יסתיים בתקיפה. הוא דורש איזון בין האיום הצבאי, גיבוש תמיכה בינלאומית וכפי שמתברר - גם לוחמה שקטה
אין ספק, הלהבה מציתה את הדמיון. גנרלים בדימוס, גם כאלה שהיה להם רק קשר שולי ללוחמת סייבר בעת שירותם, התייצבו השבוע מול המצלמות, עיניהם נוצצות, כדי לפזר רמזים על הווירוס "פליים" (Flame) שתקף מחשבים באיראן. זאת ההתקפה המתועדת השלישית בשנתיים האחרונות, שכוונה כנראה נגד פרויקט הגרעין של משטר האייתוללות. התחכום שמאחוריה, ההשערות הנפוצות (שלא זכו, כמובן, לשום אישור רשמי) על מעורבותו של הגניוס היהודי בפיתוחה וההוכחה הטמונה בהן לכאורה, כאילו אפשר בכל זאת להסיר את האיום הגרעיני האיראני בלא להזדקק להפצצה אווירית אלימה ומסוכנת - כל אלה ריתקו תשומת לב בינלאומית לדיווחים על חשיפת הווירוס החדש.
אלא שהווירוס, כנראה, לא כל כך טרי. למעשה מדובר בחדשות ישנות יחסית, שיש להניח שהן מוכרות זה זמן לא מבוטל למי שעוסקים במלאכה או עוקבים אחריה מקרוב. חברת אבטחת המידע הרוסית "קספרסקי", שדיווחה ביום שני על חשיפת הפליים, מדברת על תוכנה שפותחה בתחילת 2010. קצת מאוחר יותר, בספטמבר באותה שנה, נחשף הנזק שגרמה תולעת הסטוקסנט (Stuxnet) למחשבי תוכנית הגרעין האיראנית. סטוקסנט, שתחקיר שפורסם בעיתון "ניו יורק טיימס" ייחס את פיתוחה לקופרודוקציה אמריקאית-ישראלית, היתה כלי התקפי, הרסני. נשיא איראן, מחמוד אחמדינג'אד, אף הודה שהתולעת גרמה נזק לצנטריפוגות, אם כי ניסה להמעיט מחשיבותה.
הפעם, לפחות על פי הדיווח מרוסיה, נראה שמשימתו העיקרית של הווירוס היתה פעולת ריגול ולא סיכול. זה היה כלי, בוודאי משמעותי, לאיסוף משוכלל של מידע מתוך מחשבים מסווגים. הרמטכ"ל לשעבר, גבי אשכנזי, אמר שלשום כי האסטרטגיה הבינלאומית נגד איראן צריכה להישען על שלושה מרכיבים: מערכה חשאית, שתיתמך על ידי סנקציות כלכליות ומדיניות, "כשמעל כל זה מרחפת האופציה של שימוש בכוח צבאי אמין וזמין". המערכה החשאית, הוסיף אשכנזי ביובש, "קונה זמן, לא יותר מזה".
שם הקוד: "משחקים אולימפיים" | מלחמת הסייבר של ארה"ב ו-8200 מול איראן
ארה"ב הגבירה לוחמת הסייבר באיראן, ועירבה את ישראל כדי למנוע ממנה לתקוף
בכירים אמריקאים: איראן במתקפת סייבר נגדנו
ארה"ב: כך התקיפה איראן את חברת הנפט הסעודית
באיזון הזה, שבין החבלה החשאית, הסנקציות והתקיפה הצבאית - ובמשתמע גם במתח הניכר שבין הצמרת המדינית הישראלית לחבורת ה"לשעברים", ראשי מערכת הביטחון היוצאים - עסק הדיון בשאלת איראן בכנס השנתי של המכון למחקרי ביטחון לאומי באוניברסיטת תל אביב השבוע. ראש הממשלה, בנימין נתניהו, מיעט הפעם באזכורי שואה ובאזהרות. מי שנטל על עצמו, לא בלי חדווה, את עול ההתכתשות עם הבכירים לשעבר היה שותפו של נתניהו, שר הביטחון אהוד ברק.
איום עמום
ברק חזר באמצע מאי מוטרד במקצת מביקורו החודשי בוושינגטון. הנספח הצבאי הישראלי, האלוף גדי שמני, אמר לו שעל רקע חידוש השיחות בין האיראנים למעצמות, בבירה האמריקאית מעריכים כעת שחלפה כנראה הסכנה של תקיפה ישראלית לפני הבחירות לנשיאות ארצות הברית בנובמבר. שר הביטחון פעל מיד לתקן את הרושם. "גנרל שמני אומר לי שהשתלטה כאן אווירת רגיעה", אמר למארחיו. "צריך להבהיר: עמדתנו לא השתנתה בקוצו של יוד, לא באשר לשיחות ולא באשר למשמעותה של התוכנית האיראנית".
נראה שנאומו שלשום בכנס בתל אביב נועד לשמר את האיום הצבאי הישראלי, אבל הדבר נעשה באופן מורכב. מצד אחד, שר הביטחון נשמע מחויב מתמיד לצורך להסיר את איום הגרעין, במקרה הצורך באמצעים צבאיים. מצד שני, דומה שהוא מעט יותר עמום באשר ללוח הזמנים לתקיפה. ברק אינו מתייחס כעת בפומבי ל-2012 כאל שנת הכרעה (בפורומים סגורים הוא מסביר שאין בכוונתו לספק לאיראנים מידע מוקדם על לוח הזמנים הישראלי). לפני כמה חודשים, בראיון לסי-אן-אן, הזהיר ברק כי איראן עלולה להשלים את התבססותה ב"מרחב החסינות" מתקיפה ישראלית בתום "שלושת הרבעונים הראשונים" של השנה הנוכחית. כעת הוא נמנע מלהיכנס לרמת פירוט כזאת.
מהדיון הפעם נעדר, למרבה ההקלה, המרכיב האישי הבוטה. ראש השב"כ לשעבר, יובל דיסקין, שתיאר באחרונה את נתניהו וברק כ"משיחיים", לא נאם בכנס. חברו, ראש המוסד לשעבר מאיר דגן, שמר על איפוק. אפילו כשברק טען שהאיום האיראני אינו מאפשר לאיש לישון בשקט, דגן לא ניצל את ההרמה להנחתה כדי לטעון שאינו ישן בשקט דווקא משום שנתניהו וברק מופקדים על ההחלטות.
מבין הדוברים בכנס ראוי לשים לב לדברים של ראש המכון, האלוף (מיל') עמוס ידלין. מאז סיים את תפקידו כראש אמ"ן, אשתקד, ידלין מקפיד על התבטאויות זהירות בשאלת איראן. ניכר שיש לו הסתייגויות מסוימות מהקו הרשמי של נתניהו וברק, אבל גם שהוא מודאג (הרבה יותר מעמיתיו, דגן ודיסקין) מהאפשרות שביקורת פומבית שלו תפגע במאמץ הישראלי לבסס איום מהותי בתקיפת איראן.
ידלין הציג מסקנות שגיבש צוות המכון בראשותו. זאת עמדה מורכבת: הצוות מתנגד ל"הכלת" האיום, מזהיר כי החיים בצל הפצצה האיראנית יהיו מורכבים לאין שיעור מהמלחמה הקרה בין המזרח והמערב משנות ה-50 ואילך וממעיט מהשלכותיה הצפויות של מתקפת-נגד איראנית על העורף הישראלי, אם ישראל תפציץ ראשונה. מנגד, צוות המכון מזהיר כי תקיפה באיראן אינה אירוע נקודתי וכי לאחריה "חובה לוודא שהכוחות המובילים בקהילה הבינלאומית יהיו נכונים להתגייס להמשך עצירת איראן". הצוות מייחס חשיבות גדולה, קריטית, ל"בניית לגיטימציה" לצעדים נגד איראן - עמדה שגם דגן ואשכנזי, בדבריהם בכנס, שותפים לה. גם ברק העניק עדיפות לשימורה של קואליציה בינלאומית, אך טען שישראל היא האחראית הבלעדית לביטחונה ולעתידה.
לפחות בנקודת הזמן הנוכחית, ערב סבב נוסף של שיחות בין איראן למעצמות במוסקווה באמצע החודש וטרם כניסתו לתוקף של סבב סנקציות חריפות בתחילת יולי, נראה שלנקודה האחרונה שמציג ידלין יש חשיבות מכרעת. אם מוסכם שהמאמץ נגד איראן הוא קמפיין מתמשך, שלא יסתיים בתקיפה צבאית, אלא נדרש לו "פולו-אפ" בינלאומי משמעותי, ישראל תתקשה מאוד להבטיח זאת אם תחליט לתקוף לפני הבחירות בנובמבר, בניגוד לרצונו המפורש של ממשל אובמה.
ברק, בדבריו, ערך אנלוגיה בין הטיפול העתידי באיראן ליחסו של העולם לטבח בסוריה. הוצאת שגרירי המערב מסוריה, טען, לא הדירה שינה מעיני הנשיא בשאר אל-אסד. הוא הביע הסכמה לדברים שכתב שלשום צבי בראל ב"הארץ". אם הקהילה הבינלאומית מגיבה באטיות כזאת על המתחולל בסוריה, מי יכול להבטיח שתפעל במועד נגד איראן, גם כשיהיה ברור שמתחייבת פעולה?
אם ברק מציג את הקשר האיראני-הסורי מזווית אחת, אפשר לסמוך על דגן שיציגו מהזווית ההפוכה. ראש המוסד לשעבר דווקא תיאר את מצוקתו של אסד כהזדמנות. המערב, אמר, צריך להגביר את האיום על המשטר האיראני והסורי. נפילת אסד, כשתגיע, תהיה "הזדמנות יוצאת דופן להחליש את מעמדה של איראן במרחב".
התמונות המזעזעות של גופות הילדים שנרצחו בטבח שערכו כוחות אסד בעיירה חולה במרכז סוריה, החזירו באחת את המשבר במדינה לראש סדר היום העולמי. בקרבות בסוריה נהרגים מדי יום עשרות אנשים (היו שבועות שבהם נרשם ממוצע שלא ייאמן של כ-120-140 הרוגים ביום). אבל המראה הנורא של 32 גופות הילדים הטבוחים, מוטלות בשורה, גרם אפילו לאדישים שבכלי התקשורת לשוב ולהתייחס למתרחש בסוריה.
אז מה השתנה בלילה ההוא? אין מדובר כנראה רק בגופות הילדים. גם לפני הטבח בחולה התקבלו שפע של עדויות על מעשי הרג ואונס של קטינים במסגרת מאמצי כוחות הביטחון של אסד לדכא את המחאה. ייתכן שהשינוי נובע מעצם נוכחותם של אנשי האו"ם במדינה. היו אלה פקחי האו"ם, ולא דוברים של ארגוני האופוזיציה, שהודיעו כי לפחות 108 בני אדם נרצחו בחולה ובהם 32 הילדים. הפקחים אף סיפקו מידע נוסף, שסתר לחלוטין את טענות המשטר הסורי: רק 20 מבין ההרוגים נפגעו בהרעשה הארטילרית של הצבא על שכונת המגורים. כל יתר 88 הקורבנות הוצאו להורג, מרביתם בירי מטווח קצר לראשיהם.
העדויות הללו, ועמן הסיקור הנרחב בכלי התקשורת, גררו גם את מקבלי ההחלטות במערב לתגובה. אלא שקשה שלא להתייחס לכך במידה מסוימת של ציניות. אחרי 15 חודשים של הרג מתמשך, אחרי יותר מ-13 אלף הרוגים על פי הערכות האופוזיציה, נזכרו מדינות המערב לסלק מתחומן את השגרירים הסורים ולהחזיר את שגריריהן מדמשק.
ברק צודק: אסד הפסיק מזמן לספור את הקהילה הבינלאומית. הוא חש בטוח למדי בכיסאו, כל עוד ניתנים לו תמיכה דיפלומטית רוסית וסיוע כספי וצבאי מאיראן. הוא מסרב לקבל מתווה לפשרה שיאפשר את הסתלקותו מהמדינה בשלום, בנוסח תימן או תוניסיה. העדות הטובה ביותר לכך התקבלה ממש בד בבד עם ההודעות של מדינות האיחוד האירופי על סילוק השגרירים: עוד טבח בדיר א-זור (העיירה הסמוכה למתקן הגרעיני שהופצץ בידי ישראל, על פי התקשורת הזרה וממשל בוש, בספטמבר 2007), עוד גופות של אזרחים שהוצאו להורג בבתיהם.
ביום שלישי וביום רביעי נמנו בסוריה עוד עשרות רבות של הרוגים, חרף הצעד הדרמטי לכאורה של המערב. ביום שלישי אירח אסד בדמשק את שליח האו"ם, המזכ"ל לשעבר קופי אנאן, שנשלח בבהילות לסוריה בעקבות הטבח בחולה. קשה שלא לחוש רחמים כלפי אנאן. בעוד אסד, כמנהגו, הדגיש כי קבוצות טרוריסטים הן שביצעו את הטבח ולא חלילה אנשיו, הודיע ראש צוות הפקחים של האו"ם כי רוב הסיכויים הם שלהרג האזרחים בחולה אחראים דווקא נאמניו של אסד. היוזמה של אנאן להפסקת אש התרוקנה מתוכן בשבועות האחרונים. ובכל זאת, כמעט באופן נלעג הוא המשיך להפציר באסד לחזור למתווה שהגה להפסקת האלימות.
לא צריך להיות בעל יכולת יוצאת דופן לחיזוי העתיד, כדי להבין שאנאן לא יהיה זה שיעצור את אסד מהמשך הרג אזרחיו. לעת עתה, הנשיא הסורי ממשיך לשלוט בצבאו ומשטרו אינו מראה סימנים מובהקים של התפוררות. מדובר כנראה רק בהיחלשות הדרגתית. המשטר אינו משנה את מדיניותו. ההתפתחות היחידה שמסתמנת כבעלת פוטנציאל מסוים להניא את הנשיא הסורי מהמשך ההפגזות על שכונות מאוכלסות, נוגעת להצהרות שנשמעו ביומיים האחרונים מצד צרפת ואוסטרליה, בדבר הצורך לשקול תקיפה צבאית בסוריה. הדבר אמנם עלול לגרור את דמשק לתגובות קיצוניות במיוחד, אבל האלטרנטיווה היא לאפשר לאסד להמשיך לטבוח ילדים ונשים כל אימת שירצה בכך.