אלוף בן | נתניהו נסוג לחינם - מאמרים ודעות - הארץ
אלוף בן | נתניהו נסוג לחינם
כשבנימין נתניהו הוביל את ההתנגדות להסכם אוסלו היתה לו הברקה פרסומית. "זה לא משא ומתן, אלא מתן ומתן", לעג הקופירייטר נתניהו למנהיגי השמאל והבטיח, שאצלו תהיה הדדיות: הפלסטינים יצטרכו לשלם בוויתורים על כל דונם שיקבלו בשטחים. "ייתנו, יקבלו", הבטיח בעלותו לשלטון, "לא ייתנו, לא יקבלו".
אפשר להתווכח על הכנות והרצינות שבעמדת נתניהו, אבל היה בה היגיון פנימי שכל אחד הבין: ישראל אוחזת בשטחים כבקלף מיקוח מדיני, ותסכים לסגת מהם אם תקבל תמורה הוגנת מהצד השני. נסיגות ללא תמורה, הזהיר נתניהו, רק ישדרו חולשה ויפתו את הערבים לדרוש מישראל עוד.
נאמן לגישתו, דרש נתניהו מערפאת שיבטל מחדש את האמנה הלאומית הפלסטינית, ובתמורה מסר לו שטחים בגדה המערבית. הוא התפתל סביב תמיכתו בהתנתקות של אריאל שרון מעזה, עד שהתפטר מהממשלה ערב הנסיגה מגוש קטיף והסתכן באובדן פופולריות ותבוסה בבחירות. בקמפיין של 2006 כינה נתניהו את יריבו "שמאלמרט שייתן נסיגות חינם". כשחזר לשלטון, השליך לפח את הצעות השלום של קודמו ומיאן לדון עם הפלסטינים על "סוגיות הליבה" הכרוכות בפינוי שטחים ומתנחלים.
עכשיו נקלע נתניהו לאותה מצוקה, שגרמה לקודמיו לשבור שמאלה, לזנוח את האידיאולוגיה וההצהרות ולמסור שטחים לפלסטינים. בידודו הבינלאומי גובר, והלחץ הכבד מבחוץ מתחיל להשפיע גם בבית: שר הביטחון מזהיר מ"צונאמי מדיני", שישטוף את ישראל בספטמבר, בבוא עצרת האו"ם וההצבעה הצפויה על עצמאות פלסטין. יוזמת השלום החדשה, שפירסמו בכירים בקהילה העסקית ובאקדמיה, מערערת את האושיה המרכזית של ממשלת נתניהו-ברק, טענת האין-פרטנר הפלסטיני. הפופולריות של ראש הממשלה נסדקת כשהוא עסוק בהסברת נסיעות התפנוקים שלו בעולם. זה מזכיר יותר ויותר את הסתיו העגמומי של שרון, שהוביל אותו להתנתקות.
נתניהו מחפש מוצא, וכפי שדיווח אתמול ברק רביד ב"הארץ", הוא שולף מהמגירה את פתרונות קודמיו, שנגדם יצא בחריפות בעבר. נתניהו שוקל "לזרוק עצם" לממשלות המערב בצורת פינוי שטחים בגדה ומסירתם לרשות הפלסטינית, בלי לפגוע בהתנחלויות. בתמורה ירפו האמריקאים והאירופים את הלחץ על ישראל, יימנעו מהכרה במדינה פלסטינית ויכנסו ועידה בינלאומית, שתציג את נתניהו כמדינאי ועושה שלום, ולא כפוליטיקאי עקשן המפחד לזוז. קדימה, מפלגת ההתנתקות, תיאלץ לתמוך בנתניהו הנסוג. תמיכתה תנטרל את האיום הגובר בהקדמת הבחירות, על רקע כתב האישום הצפוי נגד אביגדור ליברמן. השמאל ישבח את נתניהו, חקירת נסיעותיו תיגנז, והימין ימתח ביקורת עליו, אבל יבלע את הנסיגה, מחשש לאובדן השלטון.
נשמע מושלם, אבל יש בעיה. למדיניות החדשה של נתניהו אין היגיון. אם השטחים הם חשובים לישראל, כפי שטען עד עכשיו, מדוע לוותר עליהם תמורת דחיית הצבעה באו"ם, או פגישה עם ברק אובמה? ואם השטחים אינם חשובים, מדוע להחזיק בהם? אם מחמוד עבאס הוא סרבן מו"מ והרשות נגועה בהסתה, כטענת נתניהו, איך אפשר למסור להם עוד שטחים? והכי חשוב, נניח שנתניהו יעבור בשלום את ספטמבר ויקנה את דחיית ההצבעה באו"ם בכמה אלפי דונמים. אבל מה יעשה באוקטובר? הרי "העולם" לא יזנח את שאיפתו לסיום הכיבוש ולעצמאות לפלסטינים, והלחץ על ישראל יימשך.
אין טעם בנסיגה קמצנית ללא תמורה רק כדי להרוויח עוד זמן. העולם יראה בה עוד טריק חסר משמעות, כמו נאום בר-אילן 1, והציבור הישראלי יתקשה לתמוך בזיג-זג. יש היגיון במהלך חד-צדדי המחולל שינוי יסודי בשטח, ובסופו נקבע גבול חדש, כמו בעזה. הציבור יבין, והעולם יתמוך בנסיגה עמוקה, שתכלול פינוי עשרות התנחלויות ותבשר את קץ הכיבוש, תוך כדי שמירת השליטה הצבאית בבקעת הירדן. אבל בשביל הכרעה כזאת דרושים אומץ לב ויכולת פוליטית ברמה של שרון, ולא די להיות קופירייטר.