דודי הפסיק לפחד - עכשיו תורנו: צריך אומץ אזרחי כדי לשנות לטובה - The Official Website of Orit Kamir
הסיפור שלהלן הוא אמיתי. מדויק. הוא לא משל, לא אלגוריה ולא פרי דמיוני היצירתי. רק את השם החלפתי, מטעמי צנעת הפרט. השם האמיתי איננו “דודי דהן”, אבל הוא דומה מאוד.
ב–17 בספטמבר דודי הצביע לבני גנץ. “אל תשאלי איזה אידיוט הייתי”, סיפר לי. “עמדתי מאחורי הפרגוד איזה חמש דקות עד ששמתי את הפתק במעטפה”. אבל הוא שם. כחול לבן. ולא התחרט.
שאלתי מה קרה, מה הביא אותו לזה. הוא היסס. ניחשתי: הילד או האשה? שניהם, ענה בצער. “ולא רק הם”. הוא לא יכול היה לשאת יותר את ההתבהמות, התוקפנות, הדורסנות, השנאה. שאלתי מה השתנה עכשיו לעומת הבחירות הקודמות ואלה שקדמו להן, והוא ענה שעד עתה הצליח לחיות בהכחשה. זה לא שלא שמע על הנהנתנות והשקרים והשימוש לרעה בשררה, אבל הוא בחר לא להאמין. זה לא שלא זיהה את ההתלהמות וההסתה, אבל הוא בחר לא להזדעזע. אלא שהעדויות הצטברו לממדים כאלה, שהוא לא יכול היה לשאת את הכיעור הזה יותר והחליט לראות ולדעת. הדיסוננס הקוגניטיבי היה יקר מדי.
“לא הייתי יכול לעשות את זה לבד”, הודה ביושר. “כמה חברים, שכל החיים הצבענו ליכוד, התחלנו לדבר. הבנו שלא יכול להיות שכל הסיפורים האלה עליו, כולם המצאות ועלילות שווא. גם כל התיקים הפליליים, גם כל העובדים במעון שהתלוננו על הגברת — זה פשוט יותר מדי. והתעמולה, והספינים”. והמסקנה? שצריך שינוי. שהגיע הזמן. על החיים ועל המוות — זה פשוט לא יכול להימשך כך יותר.
אם דודי הצליח להתעלות על הפחד — גם אנחנו יכולים. בכירי הליכוד שעד היום לא העזו לראות ולדעת את מה שהם יודעים כבר עת ארוכה; רבות ורבים מאיתנו שעד היום לא העזו לסמוך על הישראלים הערבים ולשתף אותם בניהול המדינה כאזרחים שווי זכויות; אנשים ונשים בקרב “האליטות הישנות” שלא העזו להיפתח באמת לקבוצות של ישראלים שונים מהם; ישראליות וישראלים שמפחדים להרפות מרגשות הקיפוח והכעס שלהם; כאלה שמפחדים ממהגרים אפריקאים, ועוד ועוד.