הצמחונית | אינדיבוק - ספרים דיגיטליים להורדה בעברית
עד שאשתי הפכה לצמחונית, תמיד חשבתי שהיא אישה רגילה לגמרי, בכל מובן. למען האמת, בפגישתנו הראשונה לא נמשכתי אליה כלל. קומה ממוצעת, שיער באורך בינוני, לא קצר ולא ארוך, עור פנים צהבהב וחולני למראה, עצמות לחיים בולטות במקצת. תווי פניה החיוורים והמבוישים גילו לי כל מה שהייתי צריך לדעת. בשעה שהתקרבה לשולחן שבו המתנתי לה, לא יכולתי שלא לשים לב לנעליה — הנעליים השחורות הסתמיות ביותר שאפשר להעלות על הדעת — ולהליכה האופיינית לה, לא מהירה ואף לא אטית, הליכה שאינה מצטיינת בנחישות נמרצת אך גם לא באלגנטיות נשית.
ובכל זאת, אף על פי שלא חשתי משיכה יוצאת מגדר הרגיל, לא צדו עיניי פגמים ראויים לציון, ולכן לא מצאתי סיבה מיוחדת שתמנע מאיתנו להינשא. אישיותה הפסיבית של האישה הזו, שלא מצאתי בה קסם רב ואף לא רעננות כובשת לב, או לחלופין עידון נדיר, התאימה לי ככפפה ליד. לא נאלצתי להעמיד פני אינטלקטואל חד לשון כדי לכבוש את לבה, או לחשוש פן תשווה ביני לבין הגברים המסוגננים והמטורזנים המתנוססים על דפיהם של ירחוני האופנה, והיא מבחינתה לא הקימה מהומה אם הופעתי באיחור לאחת מפגישותינו. פגמיי הגופניים — הכרס שהחלה לבצבץ מאמצע גופי כבר במחצית שנות העשרים לחיי, רגליי וזרועותיי הכחושות שמיאנו בהתמדה להתמצק חרף מאמציי העיקשים, תסביך הנחיתות בנוגע לגודלו של איבר המין שלי — הייתי סמוך ובטוח כי לא אצטרך לחשוש יתר על המידה שמא כל אלה טורדים את מנוחתה.
מטבע ברייתי, אני נוטה לבחור בדרך האמצע. בבית הספר בחרתי לרדות בצעירים ממני בשנתיים או שלוש, אלה שבמחיצתם יכולתי להכתיר את עצמי למנהיג. העדפתי אפשרות זו על חברתם של בני גילי, שהייתה כרוכה בנטילת סיכונים. מאוחר יותר בחרתי את המכללה שאלמד בה בהסתמך על סיכויי להשיג מלגה שתספק את מלוא צרכיי. ובסופו של דבר, בחרתי להתקבע במשרה המתגמלת אותי במשכורת חודשית מכובדת תמורת ביצוע קפדני של המשימות המוקצות לי, בחברה שמפאת ממדיה הקטנים מגלה הערכה בלתי מבוטלת לכישוריי הבינוניים. ולכן, בהתאם לכל האמור לעיל, היה זה אך טבעי שאבחר להינשא לאישה הממוצעת ביותר ביקום. ובאשר לאותן נשים יפות, אינטליגנטיות, חושניות עד אין קץ שמוצאן ממשפחות אמידות — נשים מעין אלה היו ממילא אך ורק מערערות את קיומי המאורגן בקפידה.
ואכן, היא עמדה בציפיותיי ומילאה את תפקידה כרעיה שגרתית בתכלית המבצעת את המוטל עליה נאמנה, ומעולם לא נהגה בקלוּת דעת סרת טעם. מדי בוקר התעוררה בשעה שש כדי לבשל אורז ומרק, ועל פי רוב גם מנה קטנה של דג. עוד כנערה נהגה לתרום את חלקה לכלכלת משפחתה באמצעות עבודות מזדמנות במשרה חלקית. בסופו של דבר התברגה במשרה קבועה כעוזרת הוראה במכללה לגרפיקה ממוחשבת שהיא עצמה למדה בה שנה אחת, ובנוסף עבדה מהבית כעצמאית עבור הוצאה לאור של ספרי קומיקס, בעיצוב האותיות בבועות הטקסט הבוקעות מפי הגיבורים.
היא הייתה אישה שתקנית למדי. לעתים נדירות באה אלי בדרישה כלשהי, וגם אם שבתי לביתנו באיחור רב, מעולם לא פתחה במריבה. אם אירע לעתים ששנינו היינו בחופש באותו יום, מעולם לא העלתה בדעתה להציע שנצא לבילוי משותף. בעודי מעביר את שעות אחר הצהריים בבטלה גמורה, אוחז בשלט הטלוויזיה ומדלג בין הערוצים השונים, נהגה היא להסתגר בחדרה. סביר להניח שבילתה בקריאה, התחביב היחיד שלה ככל הידוע לי. מסיבה כלשהי, בלתי נהירה בעליל, בקריאת ספרים הייתה מסוגלת לשקוע כליל — ספרים שנראו משמימים כל כך, שלא הצלחתי להביא את עצמי אף לעלעל בהם. רק כשהגיע זמן הארוחות, נהגה לפתוח את הדלת ולהגיח בדממה מהחדר כדי לבשל. ללא ספק, הסבירות שאבלה את ימיי בסערת חושים במחיצת אישה מסוגה המקיימת אורח חיים מעין זה, הייתה קלושה למדי. מנגד, קיימות גם נשים שהטלפון שלהן מצלצל ללא הרף מפני שחבריהן או שמא עמיתיהן לעבודה תרים אחריהן בקדחתנות, או כאלה שנדנודיהן מובילים לעתים תכופות למריבות קולניות עם בעליהן — ואני סמוך ובטוח שאילו הייתי נשוי לאישה שכזו, הייתי אסיר תודה כאשר הייתה בסופו של דבר קורסת מתשישות.
רק עובדה אחת בנוגע לאשתי חרגה מעט מהמקובל: היא לא אהבה ללבוש חזייה. לפני שנישאנו, כשהייתי אך מעט יותר מנער, הנחתי יד על גבה ונוכחתי שלא ניתן לחוש ברצועת חזייה מתחת לסוודר. כאשר קלטתי את משמעות הדבר, חשתי ריגוש מיני עז למדי. בחנתי אותה רגע אחד או שניים בעניין מחודש, מנסה לאמוד את תגובותיה בכדי להבין אם ניסתה לרמוז לי דבר מה. מסקנת בחינתי המדוקדקת הייתה חד-משמעית — ללא ספק, היא לא ניסתה לרמוז לי דבר. אם כך, האם ייתכן כי נהגה בעצלות, או לחלופין, באדישות ותו לא? לא הצלחתי לפענח את התעלומה. שדיה אף לא היו נאים במיוחד, כאלה שהמראה החופשי והמשוחרר, נטול החזייה, הולם אותם. הייתי מעדיף שתלבש חזייה מרופדת כהוגן, כדי שלא תביך אותי בפני מכריי.
גם בעונת הקיץ, כאשר הצלחתי לשכנע אותה ללבוש חזייה למשך זמן מה, היא נהגה להתיר את הקרס זמן קצר לאחר שיצאה מהבית. הקרס המשוחרר בלט מבעד לחולצותיה הדקיקות והבהירות, אך לה לא היה אכפת כלל. ניסיתי לנזוף בה, הוריתי לה לאמץ את מראה השכבות וללבוש גופייה כשכבה תחתונה, חרף החום והלחות. היא ניסתה להצטדק ואמרה שאינה סובלת חזיות מפני שהן מוחצות את שדיה, והוסיפה שאני עצמי מעולם לא נאלצתי ללבוש חזייה ולכן איני יכול להבין עד כמה הדבר מגביל. ואף על פי כן — הרי ידעתי בוודאות כי בניגוד אליה, נשים רבות אחרות אינן מפגינות התנגדות שכזאת לחזיות — החלה לקנן בי תחושת אי-נחת בנוגע לרגישות-היֶתר הזו שהפגינה.
אך בכל שאר המובנים, התנהלו חיינו המשותפים על מי מנוחות. התקרבנו ליום נישואינו החמישי, ומאחר שמלכתחילה לא היינו מאוהבים זה בזה עד טירוף, הצלחנו לחמוק ממלכודת הלאוּת והשעמום שתחת נסיבות אחרות עלולה להעמיד חיי נישואים במבחן. הנושא היחיד שטרד את מנוחתי נבע מהחלטתנו שלא לנסות להביא ילד לעולם עד שנצליח לקנות דירה משלנו — יעד שעלה בידינו להשיג רק בסתיו הקודם — ובשל כך תהיתי לעתים ביני לביני אם אזכה אי-פעם לשמוע צליל קולו של פעוט הממלמל בעליזות "באבא", כשכוונתו אלי.
עד ליום ההוא בפברואר בשנה שעברה — כאשר נתקלתי באשתי עומדת במטבח עם עלות השחר, לבושה אך ורק בכתונת לילה — מעולם לא העליתי בדעתי שחיינו המשותפים עשויים לעבור טלטלה כה איומה.