וולקן וייריקה הינו הר געש מושלג שמלועו הפעור מיתמר עשן. הר בצורת חרוט יפהפה המזדקף מעל לאזור האגמים אשר בדרום צ'ילה. למרגלותיו אגם גדול ויפה שלחופו שוכנת עיירת קייט, וכולם נושאים את השם "וייריקה".
הטיול הראשון שלי אל ההר, היה בנובמבר 1980. טיול זה החל למעשה בבית הקהילה היהודית שבעיירה טמוקו (Temuco),בפתחו של אזור האגמים הצילני.היה שם ספר דק שנכתב על ידי המטיילים ובו אינפורמציה על כל הקשור בטיולים באזור. בשלב זה, היינו עדיין מטיילים טריים ב"ייבשת", השם המאגי שניתן לדרום אמריקה על ידי המטיילים שקדמו לנו. (כבר חלפו למעלה משנות דור והשאלה האלמותית: "אז כמה זמן אתה בייבשת?", עדיין נשאלת). השמות נשמעו לנו אקזוטיים ומסעירים: "קוניגיגיו,ויָיריקה, פֶּטְרוּאֶה". מיהרנו לרשום אותם בשקדנות ובהתרגשות ביומני המסע שנשאנו עמנו. על וייריקה שמעתי עוד בארץ, אך הרעיון שאפשר לטפס עליו, נולד רק על רצפתו של בית הקהילה בטֶמוּקוֹ. בחדר קטן זה התחילו מן הסתם הרבה מסעות בפטגוניה הצ'ילֶנית. הפרק המוקדש לוייריקה היה בעיקר אוסף של התרשמויות ששה חברים, שטיפסו על הר הגעש והם התבצרו ביניהם בויכוחים לוהטים ומתועדים, על דברים שנראו להם עקרוניים, כמו למשל הסוגיה, אודות אורך הטיפוס. אם הוא לוקח שש וחצי שעות או שמא רק שש.
לקראת ערב הגענו ל"רפוחיו (Refugio) - בקתת עץ קטנה. השעה היתה עדיין מוקדמת מכדי לישון והחלטנו להמשיך הלאה. לפי ההנחיות שקיבלנו היינו אמורים לפגוש כעבור חמש דקות בקתה נוספת. חמש הדקות הלכו והתארכו וכבר חשבנו שטעינו ועמדנו לחזור אחורה. ברגע האחרון החלטנו למדוד "צעדים כפולים", כמו בניווטים, בימים הטובים, ואכן, כנראה בעזרת המדידה, זיהינו את הבקתה שם יכולנו להתארגן ולנוח. הבקתה הזו, כמו שוקת המים שעברנו בדרכנו וכן תחנת האינפורמציה שבפתח הפארק הוקמו על ידי ק.ו.נ.א.פ - רשות שמורות היער של צ'ילה. הכול מסודר בצורה דקורטיבית ומשתלבת להפליא בנוף. לאחר ארוחת הערב הדלקנו מדורה ושרנו עד חצות הלילה. אין כמו דרום אמריקה כדי לחוש את ארץ ישראל של פעם.