סרפנטינה כתבה לפני כמה זמן על ג'ק וסויר מ"אבודים". מאז ועד עכשיו התוודעתי אליהם, וחשבתי גם אני שסויר עדיף על ג'ק, אבל במובן אחר מזה שסרפנטינה התמקדה בו. ג'ק משדר שהוא מושלם, מתמודד, מנהיג. סויר הוא פגום. עם מישהו כמו ג'ק קשה להרגיש טוב עם עצמך. אנחנו אוהבים לחוש שהאדם שאנחנו אוהבים גם זקוק לנו ולא רק מעניק לנו.
וזה הזכיר לי שלושה שירים שאני אוהבת. הראשון של לאה גולדברג:
אם תיתן לי חלקי באימת מחשכיך
אולי יֵאוֹר לי מעט.
אם תפרוק על כתפַי את כובד עולך מעליך
אם תביא אלֵי כפור עזבותי את צינת בדידותך
כמו עץ בשלגיו, הנוצר את אביב ניצניו
בַּקָּרה,
אעמוד בפתחי יגוניך.
והיה מכאובך לי תשורה.
בידיים טובות אשאנו.
לא אפול, לא אכרע -
השני הוא סטנדרט ג'אז מרגש של רוג'רס והמרשטיין, שהייתי כ"כ מאושרת למצוא אותו ביוטיוב, ועוד בביצוע של קרלי סיימון המופלאה!
[גם לי יש מעריץ כזה כמו שלה ].
ותראו איזה יופי המילים:
But all at once he'll do
השיר השני, שגם אני מאוד אוהבת לשיר אותו, הוא My Funny Valentine, וגם לו מצאתי ביצוע של קרלי סיימון!!! (פעם שנייה אני צווחת משמחה וחזי שואל מה קרה...).
יהודה עמיחי כתב פעם שאם הגורל עיוור צריך לעשות לו ניתוח בעין, ואפשר להגיד אותו דבר על האהבה. וליתר דיוק, האהבה ממילא לא עיוורת, היא כן רואה את הפגמים, אבל נוסכת עליהם איזה קסם. לא המידע חסר, כשאנשים מתפכחים מאהבה זה לא כי הם מגלים מידע חדש אלא כי ההקשר והמשמעות משתנים, ואותם פגמים שהיו מלבבים בעיניהם נהיים מעצבנים.
נכתב על ידי לי עברון-ועקנין, 9/8/2007 09:28
57 תגובות הוסף תגובה הצג תגובות כאן 0 הפניות (TrackBack) לכאן קישור ישיר לקטע שלח ל'שווה קריאה' הוסף למומלצים שלי לקטע הקודם לקטע הבא לבלוג המלא
תגובה אחרונה של לי ב-13/8/2007 09:29