כשהסוף ידוע מראש - קלאב 50
כשהסוף ידוע מראש
החשיפה הרחבה שהייתה לרוצח נשותיו שמעון קופר בין השנים 2009-1994 והסקרנות האנושית מביאות קהל לצפות בהצגה שביים חנן שניר, "סיבת המוות", הוא מספר על הדרך מהמציאות לבמה
יעל חן | 21.08.2019
בתמונה: חנן שניר וגילה אלמגור. צילום: יח"צ.
בימים אלה זוכה ההצגה שביים חנן שניר, "סיבת המוות" בתיאטרון הבימה, להצלחה רבה.
שניר הוא אחד מהבמאים העסוקים והמוערכים בארץ, ובתשובה לשאלתי אם צפה את ההצלחה של ההצגה, הוא מודה ש"לא העליתי על דעתי שההצגה תמשוך כל כך הרבה צופים, כי בעצם מדובר בסיפור שסופו ידוע מראש. סיפורו של הרוצח הסדרתי שמעון קופר. כאשר קיבלתי לידיי את עבודת הבימוי, קראתי כמובן את 'לתפוס רוצח', הספר המצוין שנכתב על ידי עמרי אסנהיים.
זה סיפור שדובר בו הרבה בתקשורת, ולא חשבתי שהקהל יתעניין עד כדי כך".
אבל, מתברר שגם לקהל, כמו לשניר, חשוב ומסקרן לחדור, ולו לרגעים, לנשמה של רוצח סדרתי.
"מרגע שקראתי את הספר ואת המחזה שכתב מוטי לרנר", מספר שניר, "ואחרי שיחות עם עמרי, רציתי להבין איך זה קורה. כיצד אדם עם ביטחון עצמי כל כך גבוה, מצליח לשטות בכל כך הרבה נשים וגברים, ולרצוח פעם אחר פעם את הנשים שלו, מבלי שעולים עליו.
היה לי חשוב גם להעלות למודעות את העובדה, שחיים בינינו הרבה פסיכופתים, ואנחנו אפילו לא יודעים שהם כאלה. העולם שאליו נחשף הצופה, עולמו של פסיכופת, אינו זר לי. אני פסיכותרפיסט, מטפל מוסמך בפסיכודרמה, ומכהן כראש המגמה במכללה לאמנות ולחברה, לשעבר לסלי קולג', בנתניה.
שם אני מכשיר אנשי מקצוע מהתחום הטיפולי לעבוד בפסיכודרמה. עבדתי שנתיים בכלא נווה תרצה, כשאני מעביר סדנאות פסיכודרמה לנשים בעיקר, ביניהן חמש רוצחות הידועות לכולנו".
קונפליקט של אם
לדברי שניר, באוכלוסייה קיימים בין אחוז לשני אחוזים של פסיכופתים, מספר גבוה יותר מהמספרים של חולי הנפש החיים בינינו.
"זה אומר", מנסה להבהיר שניר, "שבוודאות לצד כל אחד חי איזה שהוא פסיכופת. יש הרבה גברים פסיכופתים, יש גם נשים, אבל בעיקר גברים, שהם מסוכנים, היכולת שלהם להתחזות, ולגרום לאנשים סביבם להישבות בקסמם, היא יכולת אדירה, החל במנהל תיק השקעות שמפתה אנשים להשקיע אצלו וגורם לכולם להפסיד את כספיהם, עבור במתחזים שמנהלים כמה מערכות יחסים ומקבלים כספים מהנשים שלא יודעות זו על רעותה, ועד לרוצח כמו קופר".
מהו פכסיכופת?
"בהגדרה הוא אדם חסר מוסר, מוסר במובן שאנחנו מבינים מוסר, ללא מצפון או רגשי אשמה, שאינו מתחרט על מעשיו. ומה שמדהים אצל פסיכופת - שהוא שחקן מבריק. אמר לי פעם עברין בכלא, שכדי להיות עבריין צריך להיות שחקן. ואכן, הפסיכופת, כמו קופר, מציג כל הזמן. ומה שעשה הרוצח הזה היה להרשים את הנשים שרצח, להזין אותן באמפתיה מוחלטת. הן היו מסונוורות ממנו. מובן שלא כל פסיכופת הוא רוצח. בדרך כלל גבר שרוצח הורג פעם אחת, מאפשר ללכוד אותו, ובכך מסיים את המצוקה שבשלה החליט לרצוח. פסיכופת שהוא גם רוצח סדרתי? זה לא שכיח".
גיל פרנק משחק את קופר וקרוי במחזה שאול גלר, כשלצדו משחקים - וכולם משחקים נפלא - גילה אלמגור כאמו, רינת מטטוב, מיקי פלג, ליאת אקטע כנשים שלו, ומרינה שויף שמשחקת את הרופאה שעזרה לו בתום לב לרצוח את אשתו השלישית. "השמות של כולם שונו", אומר שניר, "כדי שאוכל להוסיף משלי למחזה.
למשל, דמותה של גילה אלמגור, האימא, שלא מופיעה בספר, הופיעה במחזה, ואני עיביתי אותה. רציתי שתהיה איזושהי דמות שמכירה את ההיסטוריה של הרוצח, שאוהבת אותו כמו אימא. אלא שכל סיפורי הילדות הבדויים שלו לא יעברו אותה, כי היא יודעת את האמת.
מבחינתי, זו הייתה מעין דמות ש"ייצגה" את שני הבנים של קופר, שכל הזמן האמינו שהוא חף מפשע.
והאימא בקונפליקט עצום, כי היא מבינה שמשהו קורה, ולא תקין, אבל זה הבן שלה. היא חיה בהכחשה, עד שהאמון שלה בבנה נסדק לגמרי".
הוא רוצח גם אותה, זו גם המצאה שלך?
"האחות, שהייתה עם האימא האמיתית של קופר במותה, טענה שקופר לא נתן לה לגשת לאימא בבית החולים. עלתה השערה, שלא הוכחה מעולם, שהוא הרג גם את אמו. ולמה במחזה האימא מסכימה ללכת אל מותה? כי היא מבינה שסופה קרב כך או כך, היא חולה מאוד, בנה נענש בשני מאסרי עולם, קיימת בושה של להיות אימא של רוצח. היא עושה בחירה".
אפרופו בחירה, גם הנשים שהיו איתו עשו בחירה?
"זו שאלה קשה, כי הוא הצליח להוליך שולל לא רק את הנשים. למשל, אבא של אשתו השנייה שרונה, שניצלה ממנו, שינה צוואה לטובתו של קופר.
איך זה ייתכן? אדם זר מגיע לחיים שלך ואתה משנה הכול למענו? אגב, היא הגיעה לחזרות וגם להצגה. כשהיא ראתה על הבמה את הסצנה שבה רוברטו פולק, שמגלם את אביה, נותן כסף לרוצח, היא בכתה מאוד. תראי עד כמה הוא הפעיל את הקסמים שלו, ומי יודע כמה נשים עוד היו לו ואולי נצלו ממות ואולי לא.
"קופר תמיד היה תחת סיפור כיסוי שהוא במוסד, ולכן אישה אחת הייתה בפרונט, והשנייה חסויה, ולשתיהן הוא נימק את ההיעלמויות שלו בסיפור המוסד. מה שהיה משותף לכל הנשים הוא היכולת שלהן ליפול בפח. וקשה להאשים אותן.
למשל ד"ר מריה (מאשה) זקוטצקי, הרופאה המרדימה מבית החולים מאיר בכפר סבא, שסייעה לו לרצוח את ג'ני. השופטים האמינו לה שעשתה זאת בתום לב. היא הייתה עולה חדשה, שרוצה להשתייך, ולא רק להיות שייכת אלא גם לעזור למדינה. היא האמינה לו שהוא זקוק לסם ההרדמה כדי להרוג אויב. היא חשבה שהיא תקבל פרס. הרוצח עבד בשיטתיות, ומדהים לעקוב אחרי שיטות העבודה שלו. הוא הכין כל רצח במיומנות, דאג לפזר שמועות שהנרצחות העתידיות סובלות מדיכאון, לקח אותן למיון. הוא אדם מתעלל. התעללות של כניסה ללב ולנשמה של נשים שרק חיפשו קשר. נשים אינטליגנטיות, שהמצב הנפשי שלהן אפשר את רצח הנשמה והגוף. לנצל חולשה כזאת, לנכס לעצמו נכסים וכסף מזומן, זה סוג של אונס בעיניי".
זאת ועוד, אומר שניר, "במחזה מוצגת ההרצאה שגלר מעביר לקיבוצניקים. שקרים ופנטזיות על מה שעבר עליו, שהוא ברח מהשבי, גנב ג'יפ בסוריה, סחב פצוע על הגב. הוא עומד מול אנשים שבחלקם שירתו ביחידות מובחרות, ורובם 'אכלו' את הסיפורים שלו. דווקא הבת של ג'ני אומרת לאימא שלה, אימא, הוא מזויף. והאימא עונה, הוא בן הזוג שלי ואני בוחרת להאמין לו. וזאת לשאלתך".
הנשים גם נהנו
שניר עיבד את המחזה שכתב מוטי לרנר, ומסביר כי "בתוך כדי תהליך הכתיבה התאמתי את המחזה לסגנון שלי. מה זה הסגנון שלי? למשל שהתפאורה תהיה מאוד מינימלית. שולחן. כיסא. ספה. התפאורה במחזה נבנתה כמו חדר בבית משפט, והנשים הנרצחות מופיעות אחרי מותן כתובעות במשפט. אני לא מביים מחזות זמר, ובהצגות שלי אין במות עולות ויורדות וחדר שמסתובב ומגלה חדר אחר. שזה כמובן מקסים כשלעצמו, אבל זה לא אני. חשובה לי התפאורה, אבל לא חשוב לי שתהיה בומבסטית. כמו שפחות חשוב לי שעל הבמה יתהלכו שחקנים בתלבושות מפוארות".
בהצגה, אני אומרת לשניר, הרוצח והנשים שלו רוקדים מדי פעם. מה הייתה הכוונה שלך בריקוד? להראות שלריקוד צריכים שניים?
"זה דימוי טוב", הוא עונה, "באמצעות הריקוד גם רציתי להראות שלנשים שהיו אתו היה טוב. הן קיבלו ממנו אהבה שלא חוו בחיים, טיילו אתו, חלקן אפילו היו אתו בחו"ל. הוא אהב את הילדים שלהן, והן בילו אתו. היה לי חשוב שהצופים יבינו שהן גם נהנו".
יש במחזה גם רגעים משעשעים?
"זה הטריד אותי בתחילה, התלבטתי - יחד עם השחקנים - אם להכניס הומור במחזה, והחלטנו שזה בסדר. לא רציתי שהמחזה יהיה מאוד מדכא. ואפרופו הומור, אספר לך משהו שאותי הצחיק. לסצנה עם ההרצאה בקיבוץ קופר הביא מדליות והציג אותן. כשאיש האביזרים של 'הבימה' חיפש מדליות, הוא הגיע לחנות מסוימת. ואז המוכר אומר לו – זה אני שמכרתי לקופר את המדליות שהוא הציג בהרצאה! מדהים, ואותי זה הצחיק".
מבחינתי, מבהיר שניר, "המחזה נושא גם ביקורת על המשטרה. קופר רצח את אשתו הראשונה ב-1994, ואת אשתו השלישית ב-2009. התיקים נסגרו מחוסר אשמה. רק כמה חודשים אחרי שהיא נרצחה, אסנהיים פגש בקיבוץ אייל את אחת האימהות, והיא ספרה לו שקרה משהו מוזר לחברה שלה ג'ני מלמד. הוא החל לחקור את תעלומת מותה של ג'ני, רעייתו השלישית של תושב הקיבוץ שמעון קופר, ואז גילה קווי דמיון מוזרים ביו מותה לבין מקרה המוות של אשתו הראשונה של קופר, אורית דורון. הוא עשה עבודה חשובה מעין כמותה, בעוד המשטרה מפספסת שוב ושוב. לא בודקת. עמרי הציף בתוכנית עובדה ובספר נושא כאוב מאוד - רצח נשים שלא מטופל בארץ בצורה נאותה, אם בכלל. רובו מטופל אחרי שהאישה נרצחה. כמעט שלא קיימת מניעה או הגנה לנשים. לולא עמרי, לדעתי הרוצח היה מוצא עוד קורבן ורוצח נשים נוספות".
בתמונה: מתוך "סיבת המוות". צילום: יח"צ.
עטור בפרסים
חנן שניר, יליד 1943, הוא זוכה פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים, בוגר החוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב והאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
מאוחר יותר השלים תואר שני בפסיכולוגיה ייעוצית באוניברסיטת בוסטון. עד היום הוא עוסק בטיפול זוגי ומשפחתי, וכאמור מכהן כראש המגמה במכללה לאמנות ולחברה, לשעבר לסלי קולג', בנתניה.
שניר ביים הצגות רבות מאוד, בתיאטרון באר שבע, בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה, בתיאטרון הבימה ובתיאטרון ויימר בגרמניה. הוא ביים את האופרות דידו ואניאס וטבעת החנק (בנג'מין בריטן) באופרה הישראלית החדשה, ואת האופרות טורנדוט ודון ג'ובאני בבית האופרה של בוסטון.
בשנת 2015 זכה חנן שניר בשלושה פרסי התיאטרון: פרס במאי השנה והצגת השנה על "הכיתה שלנו", פרס מפעל חיים על מכלול יצירתו, וזכייתו בתואר מחזאי השנה ובמאי השנה 2016 על ההצגה "אישה בורחת מבשורה".