עצרו את מכונת הדפוס. סוף עידן הפרינט מדיה / דב אלפון - ZOOZ Magazine - ZOOZ Magazine
Reviews ZOOZnews Issues Team Contact Creative בקר ב ארכיון עצרו את מכונת הדפוס. סוף עידן הפרינט מדיה. דב אלפון 0
מתויג עם Culture & Communication » zooz, Digital culture, Digital Culture » zooz, Dov Alfon, Media culture, ZOOZ MAGAZINE, אריאל קריל, דב אלפון, הארץ, זוז מגזין, סוף עידן הפרינט, רשת חברתית העיתון נולד במאה ה-17, ועל פי כל הסימנים לא ישרוד את המאה ה-21, הזמנה ל מסע ויזואלי בעקבות החיזור המתמיד בין התרבות לעיתון. זה בשום אופן אינו הספד, זו תפילה להשהות את הבלתי נמנע.
העיתון היומי נולד מאוחר יחסית, במאה ה-17, ועל פי כל הסימנים הוא לא ישרוד את המאה ה-21. עם זאת, האמנות על כל פלגיה הוקירה את העיתון בתקופת חייו הקצרה בעוצמה ובתכיפות שלהם זכו מעט מאוד חפצים בעידן המודרני. מהטבע הדומם של סזאן עד ספרי הארי פוטר, מהכותרות המזויפות של אנדי וורהול עד העתידנות של "בלייד ראנר", פנטזיה שבה עדיין קוראים עיתון בשנת 2015 – אינספור יוצרים מבריקים ליהקו את הדפים הגדולים הללו, שיחקו בהם והוקירו אותם.
"הארץ", 17 ביוני 1933
מאז הולדתו היה העיתון הרבה יותר מאסופת ניירות שעליהם מודפס מידע. עכשיו, רגע לפני שהוא נעלם מחיינו, עורך לו דב אלפון מסע הוקרה דרך תחנות התרבות שבהן עבר – מפיקאסו דרך היצ'קוק ועד דונה קארן. יש עיתונים ויש "עיתונים גדולים".
במקרה או לא, כמעט כל "העיתונים הגדולים" בעולם מודפסים בפורמט הגדול של בתי הדפוס, Broadsheet. הפורמט הגדול אולי פחות נוח לקריאה מעמוד הטבלואיד המכווץ, אבל הוא הרבה יותר דרמטי כאשר הוא משתקף בראי האמנות או סתם בזיכרון הפרטי, אמיתי או משוער.
האיפוק המכובד של העיתון הגדול בימים כתיקונם הוא שמאפשר לעורכיו להעצים את הדרמה מדי כמה שנים, באותה "מהדורה מיוחדת" שאנשים נהגו לשמור בחרדת קודש למען הנכדים. הכותרת הראשית הנמרחת על כל רוחב העמוד הפכה לידיד אמת של במאים רבים, ובראשם אורסון וולס ב"האזרח קיין".
הברודשיט אולי פחות נוח לקריאה אבל הוא הרבה יותר דרמטי כאשר הוא משתקף בראי האמנות
האמן הראשון לכלול עיתון בציור היה כנראה ברויגל ביצירת המופת שלו "חתונה כפרית" (1565). דפי העיתון – אלמנך כפרי צנוע – תלויים על גב ספסל ברקע שעליו יושבים חמישה סועדים. הם מוצעים להם כפי שמוצעים בימינו עיתונים ברשתות של בתי קפה. הצייר לועג לפער בין קדושת האירוע להתנהגות הבהמית של האורחים הרעבים, וקריאת העיתון מייצגת וולגאריות וכפירה.
במשך מאות שנים המשיך העיתון לייצג באמנות הפלסטית רגע של פנאי מגוחך מעט, רווי חשיבות עצמית אך נטול כל משמעות חברתית. המבקר רוברט יוז ראה בכך מרד של האמן כנגד השחקן החדש הזה, אשר גונב ממנו את מרכזיות הדיון בשאלות היסטוריות ופוליטיות. גם אצל ואן גוך מופיע העיתון כחלק מטקס הטיול בפארק בסוף השבוע.
"רקדנית נחה" (אדגר דגה, 1879)
לכאורה, כך קורה גם בציורו של אדגר דגה, "דיוקנאות במשרד", שבו הגבר במרכז יושב וקורא עיתון שעה שסביבו עמלים העובדים האחרים. אך למעשה, הרקע לציור הוא המשבר הבנקאי הגדול של 1873, כאשר התמוטטות בנק ג'יי קוק הביאה להפסקת המסחר בוול סטריט למשך עשרה ימים ודירדרה את ארצות הברית למיתון עמוק.
האיש הקורא עיתון הוא אחיו של האמן, רנה דגה, אחד השותפים במשרד למשלוחי כותנה בניו אורלינס. הוא קורא על הקשיים הכלכליים אליהם נקלע המשרד בעקבות המשבר, ולראשונה מופיע העיתון כסוג של מתן אישור עליון לידע אישי. ואכן, שבועיים אחרי השלמת הציור המשרד פשט את הרגל.
קריאת עיתון "חשוב" נתפסה מראשיתה כעיסוק גברי
קריאת עיתון "חשוב" נתפסה מראשיתה כעיסוק גברי. האמן החברתי גוסטב קאייבוט, שמרבית ציוריו תלויים היום במוזיאון ד'אורסיי, הקצין את המגדריות של העיתון בציורו "אשה בחלון", שבו בני הזוג צמודים כמעט זה לזו, אך תהום מעמדית מפרידה ביניהם. הגבר מתעמק בענייני העולם הגדול, בעוד עולמה של האשה מצטמצם למה שרואות עיניה מחלון דירתם.
הציור הוצג בסלון האימפרסיוניסטים בפריז ב-1880 ועורר הד רב, בין השאר כי בטוויסט אופייני, קאייבוט הותיר פתח לאפשרות שהאישה מנצלת את התכנסות הבעל בעיתון והיאטמו לסביבתו המיידית כדי להחליף סימנים עם הגבר המציץ מהווילון בחלון ממול.
אולם המצב שנגדו יוצא קייבוט לא השתנה עם הזמן ועם המרחק. חצי מאה אחר כך, נורמן רוקוול יהיה אחד מסטיריקונים רבים שינציחו את הקריאה בעיתון כטקטיקת הגנה משעשעת של הבעל, המבקש להימנע מיצירת ולו קשר עין עם אישתו בארוחת הבוקר. באיור זה מ-1930, האישה מביטה בקורא כמו מתחננת לקשר אנושי.
בקולנוע הצרפתי הקלאסי רק גברים קוראים עיתונים, אם כי לעתים הם מאפשרים לאישה להציץ בהורוסקופ. הבמאים של הגל החדש יצטטו את המצב הזה בכמה מסרטיהם. ב"בת הים ממיסיסיפי" של פרנסואה טריפו מאפשר ז'אן-פול בלמונדו לקתרין דנב לקרוא על התרסקותו הצפויה, ואילו ב"בלש" של ז'אן-פול גודאר הגבר ממשיך לקרוא בריכוז בעיתון גם כאשר אחייניתו מתחילה להתפשט.
"Paris is ours" (במאי: ז'אק ריווט , 1960)
David Bowie, 1965 image
מעט אחרי צאת הסרט "כל אנשי הנשיא", הוכפל מספר הנרשמים ללימודי תקשורת בארצות הברית
במהרה הפך העיתון מאביזר צדדי לנושא מרכזי בסרטים ומחזות. לשיא ההאדרה הגיע עיתון הברודשיט בסרט "כל אנשי הנשיא", המבוסס על ספר באותו שם שכתבו גיבורי הפרשה, כתבי "וושינגטון פוסט" בוב וודוורד וקרל ברנסטיין.
הסרט, שזכה בארבעה פרסי אוסקר, מתאר את שני הרפורטרים כצמד קומנדו אשר הכניע לבדו את ניקסון ואנשיו, ומתעלם כמעט לגמרי מהתרומה של המערכת המשפטית להתפטרותו של נשיא ארצות הברית.
תקתוק מכונת הכתיבה מוקלט כמו קולות ירי ממקלע, וגיליון העיתון הוא יהלום נדיר, המובל בחרדת קודש בלימוזינה הישר לבית הלבן.
סרטים רבים האדירו את העיתון המודפס, אבל "כל אנשי הנשיא" הוא הראשון שהצליח לשנות את תפיסות הציבור באשר למקצוע העיתונות. מעט אחרי צאתו ב-1976, הוכפל מספר הסטודנטים אשר ביקשו להירשם ללימודי תקשורת בקולג'ים האמריקאים.
אפשר שהמעבר החד הזה התאפשר בין השאר בגלל התרומה המכרעת של הקומיקס להעלאת קרנו של הרפורטר בתרבות. שניים מהגיבורים הפופולריים ביותר בתולדות הקומיקס, סופרמן האמריקאי וטינטין הבלגי, הם עיתונאים. אופייני לקומיקס האמריקאי שגם כאשר הגיבור הוא שוטר ולא עיתונאי, דוגמת הבלש דיק טרייסי, העיתון מוצג ככלי עזר שלו לעשיית צדק.
שלוש פעמים בתולדותיו יצא הארץ בעמודים ריקים
מתוך "האזרח קיין" (במאי: אורסון וולס, 1941)
גם אחרי שהכירה במעמדו של העיתונאי, מיעטה האמנות להתייחס למרכיב חשוב אחר ביצירת עיתון: פועל הדפוס.
זה בולט בעיקר בהיעדרו, שכן שביתות פועלי דפוס גרמו תדיר להשבתת העיתון. שלוש פעמים בתולדותיו יצא "הארץ" בעמודים ריקים, מכיוון שפועלי הדפוס שבתו ולא איפשרו להעביר לדפוס את החומר העיתונאי.
לרוב הופץ העיתון בעמודים לבנים, אולם באחת ההשבתות החליט המו"ל למלא את השטח הריק ברפרודוקציות של האמן אביגדור אריכא, מחייה בכך את העימות בין האמנות הגבוהה לעיתון המודפס.
הקוביסטים היו הראשונים אשר התייחסו גם לחומר הגלם ממנו עשוי העיתון. בקולאז' שלו מ-1912, "לה סוז", השתמש פיקאסו בגזרי עיתון כדי לבנות מחדש את בקבוק האפריטיף, שהיה אז המשקה הפופולארי ביותר בפריז.
לכאורה, העבודה דנה בתרבות הפנאי שבה מתמזגים בתי הקפה, אלכוהול וקריאה בעיתון. למעשה, גזרי העיתון מתייחסים למלחמה העקובה מדם בבלקנים ולהפגנה של פציפיסטים בפריז הקוראת לעובדי מפעלי הנשק לשבות בעקבותיה.
העבודה לא רק מעמתת את תרבות בתי הקפה עם תרבות ההפגנות והמחאות, כשהעיתון משרת את שתיהן כאחת; באמצעותה מגדיר פיקאסו מחדש את החומר ממנו עשוי עיתון ואת משמעות הקריאה בו.
אמצעי חיזור, קוד זיהוי, כלי נשק – הקולנוע הוא זה שעשה את השימוש המגוון ביותר בעיתון הברודשיט אך אמנות הקולנוע היא שעשתה את השימוש המגוון ביותר בעיתון הברודשיט.
העיתון הוא מרכז כוח ומטרה קיומית ב"האזרח קיין", נשק להפצת דיבה ב"ללא כוונת זדון", ותעודת זהות זרה ומסתורית ב"עד כלות הנשימה", סרט שבו ג'יין סיברג, בתסרוקת א-לה-גארסון, ממלאת את מקומו של הילד מוכר העיתונים בפולקלור האמריקאי. העיתון של הארי פוטר מתעדכן מול עיני הצופה בהתאם לחדשות, בעוד העיתון ב"בחזרה לעתיד" מתעדכן בהתאם להצלחת המסע בזמן.
אולם הקולנוע מצא שימושים רבים נוספים לעיתון הברודשיט. הנה שבעה מהם:
העיתון מאפשר לגיבור להסתיר את פניו.
אצל היצ'קוק הגיבור הנרדף הוא שנאלץ להסתתר מאחורי עיתונו, בסרטי ג'יימס בונד יהיה זה לעולם הרשע שקורא עיתון: שון קונרי הרי עסוק מכדי להתעניין בהבלי העולם. טוויסט קומי נפוץ, מלואי דה פינס עד מיסטר בין, מכשיל את ההסתתרות והופך את העיתון לאביזר מיותר, כמעט מגוחך. לא אחת קורה שהקורא הקבור בעיתונו נופל קורבן לשוד.
העיתון משרת התפתחות דרמטית בעלילה, בדרך כלל במקרה.
הגיבור קורא ידיעה מפתיעה העשויה לשנות את חייו מבלי שהתכוון, לא פעם בעיתון שכבר שינה את ייעודו לכיסוי חלון ראווה (בסרט "הקצב" של קלוד שברול, למשל) או לגיזום פרחים (בסרט "פרשת תומאס קראון").
העיתון מסייע לגיבור למצוא עבודה בזכות מודעות ה"דרושים", מ"מארני" של היצ'קוק עד "האיילות" של שאברול.
היענות למודעה בעיתון בקולנוע הקלאסי מובילה בדרך כלל למוות.
העיתון הוא אמצעי חיזור גברי פופולרי, במיוחד בסרטים של פרנסואה טריפו.
ב"חמים וטעים" טוני קרטיס מחזיק ב"וול סטריט ג'ורנל" בלפיתת טובע מול מרילין מונרו, בעוד שאצל גודאר העיתון מעביר לבחורה המחוזרת מסרים ישירים או עקיפים. בסרטו של ז'אק ריווט "פאריס שייכת לנו", גודאר כותב את דברי האהבה שלו על גבי גיליון העיתון שהוא מוסר לבחורה והיא רושמת את מספר הטלפון שלה מתחת לכותרת הראשית.
העיתון הוא קוד הזיהוי של פגישות בין מרגלים באינספור סרטי ריגול.
כך גם בפרודיות עליהם, שבחלק מהן המרגל חובש כובע עשוי נייר עיתון.
עיתון הוא כלי נשק לא רק נגד זבובים או יתושים, בהיותו חומר תבערה מעולה למתקפה רצחנית, מסרטי ג'יימס בונד עד "הבריחה מאלקטרז".
בשניים מסרטיו של רובר ברסון, העיתון הוא כלי הטעיה המאפשר לגנב זריז לכייס נוסעים תמימים במטרו הפריזאי.
מעל לכל, העיתון מאשר לגיבור ודרכו לצופה שאירוע מדהים אכן התרחש.
לא אחת מודיע העיתון לגיבורה שאהובה מת. לרוב, יתברר לה מה שהצופה כבר יודע – הגיבור חי והצליח להטעות את העיתון, כלומר לשנות את המציאות. אצל היצ'קוק, קורה גם שהגיבור עצמו קורא בעיתון על מותו-שלו.
רק שנתיים לפני הקמפיין המהפכני של דונה קארן, המליץ הקוסמופוליטן לקוראות "לעולם לא לקרוא עיתון יומי בציבור"
מתוך קמפיין פרסום של דונה קארן, 1992.
לכאורה, אישה בגיל העמידה קוראת עיתון. אולם זו אינה סתם אשה, זו קתרין קאסאט, אמה של האמנית האמריקאית מארי קאסאט. וזה אינו סתם עיתון אלא "לה פיגארו", בטאון הבורגנות הצרפתית.
קתרין קאסאט התנגדה בחריפות להחלטה של בתה ללמוד אמנות במדינת הולדתה פילדלפיה, ובכך אילצה את מארי להגר לאירופה. עשרים שנה אחר כך, כאשר מארי קאסאט הפכה לכוכבת הגדולה של האימפרסיוניזם, נאלצה קתרין קאסאט להגר בעקבות בתה כדי להיות מטופלת על ידה בעת מחלה.
בחירת האמנית להנציח את אמה דווקא בעת קריאת עיתון היא החלטה מודעת, המתכתבת הן עם חוויותיה של מארי קאסאט כתלמידה בודדה באקדמיה הכל-גברית של פילדלפיה, והן עם דיוקנאות רבים מספור של "אביו של האמן קורא עיתון".
זמן קצר לאחר שתמונה זו הושלמה, ב-1878, מארי קאסאט נאלצה להפסיק ליצור כדי לטפל באמה ובאחותה החולות.
היפוך אחר מתבצע בקמפיין האופנה המהפכני של דונה קאראן מ-1992.
הדוגמנית קריסטי טרלינגטון מצולמת בשחור-לבן "גברי", ברחובות וול סטריט ובחדרי ישיבות תאגידיים. באחת התמונות נראית הדוגמנית בוחרת ספר בחנות לספרים עתיקים – עוד טריטוריה תרבותית גברית מובהקת – כשהיא מחזיקה מתחת לזרועה את הניו יורק טיימס.
רק שנתיים קודם לכן המליץ ה"קוסמופוליטן" לקוראות "לעולם לא לקרוא עיתון יומי בציבור, כי זה מלכלך את האצבעות ומשדר התנשאות".
הכותרות המשתנות על "הקיר" של העיתונים הגדולים היו חייבות להיות קצרות אף יותר מציוץ בטוויטר
צילום: רודי ויסנשטין, הארץ
הרבה לפני פייסבוק, היו לעיתונים הגדולים "קיר" מתחלף של ידיעות בחזית הבניין שבו שכנה המערכת.
בצילום של רודי ויסנשטין מ-1936 נראים עוברי אורח מתקהלים לפני משרדי "הארץ" ברחוב מזא"ה בתל אביב, מתאמצים לקרוא את הטלגרמות שעובדי העיתון היו מדביקים לחלון בכל שעות היממה.
אולם העיתון אשר הפך את הנוהג החביב הזה לשיטת שיווק ותקשורת מהפכנית היה ה"בוסטון גלוב".
שלושה עורכים הועסקו 24 שעות ביממה כדי לכתוב בכתב-יד מסודר ובאותיות גדולות את הכותרות המשתנות, אשר היו חייבות להיות קצרות אף יותר מציוץ בטוויטר כדי שאפשר יהיה לקרוא אותן ממרחק.
הנוהל החל ב-1919 והגיע לשיאו בימי מלחמת העולם השנייה. אחרי הפלישה לנורמאנדי, המונים התקהלו מול החזית יום ולילה כדי לצפות בהתקדמות הכוחות, כפי שתועדה על מפה ענקית על קיר הבניין.
בשנות השישים עלייתם של הרדיו והטלוויזיה פגעו בפופולריות של המדיום המהפכני, אשר חזר למעשה לבניין רק ב-1994, עם הקמת אתר האינטרנט של העיתון.
"רצינו לגרום לקורא לחשוב מהו עיתון, מהן חדשות, וכמובן מהי אמנות"
ב-10 באפריל 2009 ויתר העורך הראשי של העיתון "קורייר ג'ורנל" מלואיזוויל על העמוד הראשון שלו ושלח את הגרפיקאים לחופשה. את העמוד כולו צייר ביד האמן הקונספטואלי סרקן אוזקאיה וחמישה סטודנטים לאמנות מטעמו. זהו רק אחד משיתופי הפעולה שיזם האמן התורכי עם העיתונות, וזוהי רק דוגמא אחת לגל של ניסיונות מצד עורכים של עיתונים גדולים לשלב בין אמנות לתקשורת בגיליונות מיוחדים, המגדירים מחדש את פורמט הברודשיט. "רצינו לגרום לקורא לחשוב," כתב העורך במאמר הפותח, "מהו עיתון, מהן חדשות, וכמובן מהי אמנות".
ואכן, אחרי שנדחקה ממרכז הבמה הציבורית לטובת עיתון הברודשיט, האמנות חוזרת להשתלט על העיתון, כפי שחזה כבר פיקאסו. במחווה לאמן הגדול ולשימוש שלו בעיתון, יצר ביל ווטרסון סטריפ קומיקס שבו גיבוריו, קלבין והובס, מועברים לתוככי האמנות ונאלצים להתמודד עם פרספקטיבה רבת צדדים. הסטריפ הודפס במאות עיתונים, ובסופו צוהל קלבין כי "הכל חוזר לסדר הרגיל". אבל כבר ברור לכול שהעיתון לעולם לא יחזור לימיו הגדולים בעוד האמנות תישאר איתנו לעד.