'תורתך בתוך מֵעָי' | אתר ישיבה
שיחת מוצ"ש פרשת ויגש
'תורתך בתוך מֵעָי'
הרה"ג זלמן ברוך מלמד שליט"אח' טבת תשע"ט
יוסף חלם שיש לו תפקיד - להיות המנהיג של המשפחה, שיש לה תפקיד של מנהיגות על כל העולם. הוא מבין שהחלום הזה אמיתי, ולא דמיון, כי הוא חוזר פעמיים, והנה לפתע הוא נלקח להיות עבד במצרים. מה יהיה עם החלום ועם המגמה הגדולה הזאת שיש לו תפקיד כה חשוב ועיקרי בה? איך החלום יתקיים ויתגשם?
בשנים קודמות הסברתי שיוסף הוא מאמין גדול, והוא יודע ש'כל מאי דעביד רחמנא לטב עביד', ולכן אם התפקיד שלו הוא להיות עכשיו עבד - הוא מקבל את הדבר בהבנה והוא לא נשבר, אלא מחליט לעשות את זה טוב ככל האפשר. כך בבית פוטיפר, כך בבית האסורים. גם לבית הסוהר הוא הגיע רק בגלל שהוא עשה מעשה גדול - קידוש ה' בסתר. לכאורה זה היה לו קשה מאוד שהוא מקבל עונש על מסירות הנפש הגדולה הזו, ושוב, כיוון שהוא מאמין ויודע שאם הוא נלקח למקום הזה, כנראה שבו הוא צריך להיות - הוא מקבל את הדין.
היום אני רוצה להוסיף שיוסף לא רק מקבל עליו את הדין, אלא שהוא מבין שכנראה כל צעד שמוליכים אותו הוא צעד שמקדם אותו למגמה הגדולה של התגשמות החלום. אם הוא נלקח לעבד בבית פוטיפר, זאת אומרת שחלק מהמהלך אל התפקיד שמיועד לו הוא להיות עבד לפוטיפר, הרי אם הוא צריך להיות מלך, מנהיג, הוא ילמד איך להתנהג על ידי כך שיהיה עבד בביתו של מנהיג, לכן הוא מוכרח להיות הכי טוב בבית פוטיפר, עד שהוא מנהל שם את כל העניינים. גם כשהוא עבד - הוא יהיה עבד מנהיג, ואולי הוא גם יכול ללמוד מזה מוסר. שגם כשהוא יהיה מלך - הוא תמיד ימשיך להיות עבד. הוא צריך תמיד לזכור שהוא עבד ה', וגם אם יש לו תפקיד כמלך, השלב של העבדות ילמד אותו לזכור תמיד שהוא עבד. זהו שיעור גדול, שגם המלכות היא בעצם עבדות, 'עבד לעם קדוש', עבד לריבונו של עולם. הוא אף פעם לא לגמרי מלך, אלא מלך-עבד.
בהמשך הוא נלקח לבית האסורים. איזה שיעור הוא צריך ללמוד כאן בדרך אל התפקיד שהקב"ה ייעד לו - הרי הוא נמצא במקום השפל ביותר, 'מקום אשר אסורי המלך אסורים שם'. אין מקום יותר נמוך מהמקום הזה! אך יוסף מבין שבמקום הזה הוא צריך ללמוד ענווה. לדעת שגם כמלך הוא צריך להיות בעל נפש שפלה. מלכות אינה גאווה והתנשאות. אדרבה, מלך הוא מי שיש לו ענווה מוחלטת.
חז"ל מלמדים אותנו שיהודה זכה למלכות דווקא בגלל שהוא הודה והשפיל את עצמו. אז יוסף נמצא בבית האסורים כדי ללמוד מהו מקומו של האדם, להיות שפל ברך ועניו - ועם זאת גם מנהיג. זה לא תרתי דסתרי! חכמינו זיכרונם לברכה אומרים, שכל המנהיגים הגדולים שאנחנו מכירים היו ענווים גדולים. אברהם אבינו, המנהיג הגדול - היה עניו, משה רבינו היה עניו מכל אדם, דוד המלך אומר 'וְאָנֹכִי תוֹלַעַת וְלֹא אִישׁ'. הענווה והמלכות משלימות זו את זו. המלך האמתי הוא עניו ולא מתנשא, כי הוא יודע שהוא משרת את האומה.
ואכן, כיוון שיוסף עובר את התקופה הזו ברוח הנכונה, אחרי כל הלימודים האלה, הוא כבר מוכשר לתפקיד שלו, ואז הוא הופך להיות השליט בכל ארץ מצרים, וכעת הוא נדרש להנהיג גם את המשפחה המיוחדת שלו - ממש התגשמות החלום.
פרעה לא ממנה את יוסף רק בגלל שהוא ידע לפתור את החלום נכון וטוב. הוא לא אומר - 'אם אתה יודע מה הקב"ה עומד לעשות - אז בבקשה, בוא ותיישם את כל העצות שלך בעצמך'. ברור שפרעה בירר מי הוא יוסף לפני שהוא מינה אותו למשנה למלך, ואז הוא שמע שהוא היה בבית האסורים, והוא התנהג שם בצורה כזו שגרמה לו להיות המנהיג של בית הסוהר, ולפני כן היה אצל פוטיפר, וגם שם הוא היה המנהיג של הבית. אם כך, הוא באמת מתאים לתפקיד. שוב אנחנו רואים, שכל מה שעבר על יוסף בסופו של דבר הכין אותו אל המטרה הגדולה, אל התגשמות החלום.
חז"ל אומרים שיוסף טעה בכך שביקש משר המשקים להזכיר אותו לפני פרעה. רבים שואלים: וכי אדם לא צריך לעשות השתדלות? אם הזדמן לפני יוסף אדם שעוד מעט משתחרר, והוא יוכל לספר שבבית האסורים יושב אדם טוב על לא עוול בכפו, האם הוא לא צריך להשתדל לפעול לשם כך? יוסף שנמצא במדרגה אמונית גדולה כל כך, ובביטחון גדול בה', כמו שאנחנו רואים בכל התנהגותו - הוא לא צריך להיעזר במצרי שאי אפשר לסמוך על הבטחותיו. יש מדרגות בביטחון בה'. ככל שאדם יותר בוטח וסומך על ריבונו של עולם, כך הוא צריך פחות להשתדל בעצמו. ולכן מדקדקים עם הצדיקים כחוט השערה. יוסף הוכיח בבית פוטיפר ובבית האסורים שיש בו עוצמות כאלה של ביטחון, וכעת אפילו חולשה קטנה בעניין הזה היא חיסרון, והוא צריך להתעכב עוד שנתיים כדי לתקן אותה, ולהוסיף מדרגה נוספת של אמונה וביטחון בה'.
בן תורה – בטל אל אור התורה
מהו החלום האמיתי של בן ישיבה, מהו התפקיד של בן ישיבה, של בן תורה - הוא צריך להיות תורה חיה. לגלות את התורה בחייו. הדיבור שלו צריך להיות בדברי תורה, דיבור של קדושה. ובמעשים הוא צריך להיות 'שולחן ערוך חי'. הוא קם בבוקר בזריזות לעבודת ה', כמו שכתוב בסעיפים הראשונים של השולחן ערוך: 'יתגבר כארי לעמוד בבוקר לעבודת בוראו'. כשהוא עושה את זה, הוא כותב את זה במציאות, הוא חי את ההלכה הזו ומופיע אותה במציאות. הוא נוטל ידיו, מברך, הוא מתכונן לתפילה, מתפנה – הכל סעיפים בשולחן ערוך שהוא מבצע בפועל.
ההנהגה של בן תורה צריכה להיות מדויקת, שולחן ערוך לפרטיו, לסעיפיו, לפירושיו. זה גדר של בן תורה. הוא מופיע את התורה, הוא תורה שמופיעה בפועל. כמובן, לא רק חלק אורח חיים בשולחן ערוך, אלא גם יורה דעה - הלכות תלמוד תורה, הלכות מלמדים, הלכות איסור והיתר – כל ארבעת חלקי השולחן ערוך. מגמתו של בן תורה היא להיות אדם שהתורה מופיעה בו. אדם שמדבר דברי תורה - פיו מוציא את דבר ה'. אמרו חז"ל: 'ישקני מנשיקות פיהו' - כשאנחנו עוסקים בדברי תורה הפה שלנו מחובר במוצא פיו של הקב"ה, כביכול. יש כאן חיבור פנימי עמוק, בין הפה האלוקי ובין הפה שעוסק בדברי תורה ומופיע את התורה, כך התורה תהיה האדם עצמו. לא כמו שאר החכמות, שכאשר אדם עוסק בהן הוא רק יודע אותן או מדבר עליהן - אבל הן לא עצמותו. התורה היא לא חיצונית, היא הבעה של המהות הפנימית של האדם. הלומד מוציא ומגלה את התוכן הפנימי הרוחני שקיים בתוכו.
יש הבדל גדול בין קיום המצוות ובין לימוד התורה. המצווה היא הופעה של חיבור לריבונו של עולם, וכשאדם מקיים מצווה, הוא ממשיך את אור ה' אל תוך המציאות על ידי אותה המצווה, ואור ה' שמופיע כביכול עוטף אותו. אבל האור שיכול לרדת אל תוך המציאות הוא מוגבל, 'נר מצווה'. כשאדם לומד תורה, הוא לא מוריד אור לתוך המציאות, אלא הוא מתעלה למקום עליון ורוחני, נשמתו מתעלה אל מקום נצחי. התורה היא אור נצחי ולא מוגבל, שמתפשט לכל המציאות. אדם צריך לזכור שהעוסק בתורה מביא את דבר ה' הבלתי מוגבל לתוך העולם. אנחנו צריכים ללמוד להתבונן לעומק, ולדעת שהעולם הזה הוא בבואה מיניאטורית של עולמות עליונים ורוחניים. כל מה שיש בעולם הזה מקורו בעולמות רוחניים, שם הכל מופיע בגדלות עצומה, ואצלנו מופיע באופן מאוד מצומצם. כל מצווה שיש בתורה מקורה ברעיון עליון, שמופיע בתוך העולם הזה על ידי הציווי של הקב"ה, ואנחנו מוציאים את הציווי הזה מן הכוח אל הפועל.
אנחנו עוסקים כעת במסכת יבמות, בהלכות ייבום וחליצה. לכאורה הדברים האלה נראים שייכים לדיינים, דינים חריגים, שכמעט אינם נוגעים למעשה. הלכות ברכות ושבת זה למעשה, אבל בהלכות הללו עוסקים רק בבתי דינים, וגם שם זה לא מעשים שבכל יום. איזו תועלת יש בלימוד ההלכות האלה - אלא שכשאדם עוסק בהלכה מסויימת, לא רק שמופיע אור תורה כללי במציאות, אלא שמופיע האור המסוים השייך לאותו לימוד. אנחנו צריכים לדעת שכל הלכה שאנחנו עוסקים בה, שייכת למקור מאוד גבוה, ויש בעולמות העליונים תיקונים, מורכבויות, תהליכים. מה שאנחנו עושים בעולם הזה באופן מצומצם, בעולמות העליונים, שהם השרשים של המציאות שלנו, הלימוד הזה עושה תיקונים גדולים. אנחנו לומדים ופועלים פעולה גדולה, תיקון רוחני בעולמות העליונים הרוחניים, בעולם התורה. התיקון הוא בבית המדרש העליון, האלוקי. זאת אומרת שכל דיני התורה הם דברים מעשיים - מעשיים רוחניים. כמו שכל הלכה שאנחנו מקיימים עושה תיקון מסויים בעולם שמתאים להלכה הזו, כך כשאנחנו לומדים אנחנו עושים תיקון עוד יותר גדול מהתיקון שאנו עושים כאשר אנו מקיימים, כי התורה היא המקור של המציאות, ואחר כך, ממילא, זה גם נמשך לעולמנו.
תלמיד חכם מקולקל
שאל אותי בחור, איך יכול להיות שיש תלמידי חכמים, שיש להם תלמידים רבים, שהמידות שלהם לא מתוקנות. אמרתי לו: ראשית-כל, תדע שזה מאוד חריג, כי כל מי שעוסק בתורה, התורה משפיעה עליו. ובדרך כלל מי שעוסק בתורה רוצה שהתורה תשפיע עליו, תשנה אותו, והוא לומד תורה בשביל זה, וכשזו המטרה של האדם, גם אם מידותיו לא כל כך מתוקנות - התורה משפיעה. אבל יש יוצאים מן הכלל. באופן חריג, שאנשים למדו את התורה ולא התכוונו לתקן את מידותיהם, הם נשארו אנשים עם מידות מקולקלות. זה מאוד חריג, ולפעמים אפילו לא מרגישים את זה, כי האדם יכול להיות שקדן גדול, או מאוד מוכשר ומצליח בלימוד, אדם שיש לו את כל הנתונים להיות מלא בתורה: הבנה, עמקות גדולה, זיכרון נפלא, אדם שאוהב ללמוד ולהעמיק, ויש לו כמובן רצון מסויים לשם שמים. אבל הוא לא מתקן את המידות שלו, והן נשארו כמו שהיו. אדם כזה, התורה יכולה אפילו להזיק לו, נהפכת לו מסם חיים לסם המוות. 'ושמתם' – התורה היא סם תם (קידושין לב, ב), כמו גשם, שאם הוא ירד על זרעים של עצי פרי - גדלים עצי פרי; ואם הוא יורד על קוצים ועצים רעילים – גדלים קוצים ועצים רעים.
לכן כל מי שניגש ללימוד התורה חייב לתקן את מידותיו. לשאוף שהמידות שלו תהיינה מתוקנות, ולעבוד עליהם. לעבוד על ענווה, שהיא השורש של כל המידות, לעבוד על טוב לב, על ישרות, שלא תהיה עקמומיות. ואם לא כך באמת יכול להיות אדם ידען גדול בתורה, שהמידות שלו לא תוקנו, וככל שהוא גדל הכוחות שלו גדלים, והמידות המקולקלות גדלות יחד איתו. כמו שאמרתי, בן תורה צריך להתבטל אל התורה. לרצות שהתורה תשפיע עליו, שאור התורה יופיע בו, שהוא יהיה כולו מקרין אור תורה. לבטל את המידות הרעות שבו. זו עבודה מאוד גדולה. אם אנחנו רואים תלמיד חכם שמידותיו לא תוקנו, זה צריך להיות בשבילנו שיעור גדול עד כמה אנחנו צריכים להיזהר, וכמה אנחנו צריכים להשתדל לא להיות כאלה.
דבר נוסף: הפרסום לא עושה את האדם לאדם גדול. יש אנשים שיש להם כישרון הסברה גדול, או יכולת למשוך בהופעה החיצונית שלהם - אבל כל זה לא מדד לתלמיד חכם גדול. ישנם תלמידי חכמים רבים וגדולים שתחום ההסברה לא התחום החזק שלהם. לא רבים נמשכו לשיעורים שלהם, ולמרות זאת הם השפיעו על כל הדור בגלל גדלותם הפנימית. לכן, צריך לדעת שלפעמים הציבור טועה ומגדיר 'תלמידי חכמים גדולים' כאלה שלא כל כך גדולים. בן תורה צריך להיות בעל מידות תרומיות, מידות מתוקנות. האבות היו כאלה.
לא פסקה ישיבה מאבותינו
על הפסוק 'וְאֶת יְהוּדָה שָׁלַח לְפָנָיו' דורשים חז"ל:
חד אמר להתקין לו בית דירה, וחד אמר להתקין לו בית ועד שיהיה מורה בו דברי תורה ושיהיו השבטים לומדים בו.
עוד לפני שיעקב מגיע למצרים ובונה בית הוא צריך לבנות שם בית מדרש, כך צריך להיות.
תדע לך שהוא כן, כיוון שהלך יוסף מאצלו היה יודע באיזה פרק פירש ממנו שהיה משנה אותו. כיון שבאו אחי יוסף אצלו ואמרו לו 'עוד יוסף חי' ויפג לבו. נזכר באיזה פרק פירש הימנו, ואמר בלבו יודע אני שבפרק עגלה ערופה פירש ממני יוסף. אמר להם: אם אתם יודעים באיזה פרק פירש ממני אני מאמין לכם. אף יוסף היה יודע באיזה פרק פירש הימנו, מה עשה יוסף? נתן להם עגלות שנאמר: 'ויתן להם יוסף עגלות על פי פרעה' (בראשית מה, כא), ללמדך שבכל מקום שהיה יעקב יושב היה עוסק בתורה כשם שהיו אבותיו.
אין אדם נפרד מחברו אלא בדברי תורה. הפרידה שבין יעקב ויוסף הייתה מתוך סוגיה. אך מדוע עסקו דווקא בעגלה ערופה - יעקב אבינו שלח את יוסף לראות את שלום אחיו. כשאדם נפרד מחברו, הוא צריך ללוות אותו וכך עשה יעקוב. הרי אם מצאו מת בדרך, אנשי העיר הקרובה מביאים עגלה ערופה, ומתוודים 'יָדֵינוּ לֹא שָׁפְכוּ אֶת הַדָּם הַזֶּה', ומבארים חז"ל: שלא שלחנו אותו בלי מזון או בלי לוייה. מכאן רואים את החיוב ללוות את האדם שיוצא לדרך. כשיוסף יצא לדרכו אל אחיו, יעקב ליווה אותו, ויוסף שאל: אבא, אל תטרח, למה אתה מלווה אותי, ויעקוב אמר לו: זו סוגיה מפורשת שצריך ללוות את האדם, כך למדנו ממצוות עגלה ערופה.
יעקב אבינו כולו תורה. הוא לא מלווה את יוסף סתם, הוא מקיים בפועל את סוגית עגלה ערופה. 'ללמדך שבכל מקום שהיה יעקב יושב - היה עוסק בתורה, כשם שהיו אבותיו'. שואל המדרש: הרי עוד לא ניתנה תורה, אז איך אפשר לעסוק בתורה, כשלא ניתנה תורה?
ועד עכשיו לא נתנה תורה, וכתיב באברהם: 'וישמור משמרתי' (בראשית כו, ה), ומהיכן למד אברהם את התורה? רבן שמעון אומר: נעשו שתי כליותיו כשתי כדים של מים והיו נובעות תורה. ומנין שכן הוא? שנאמר: 'אף לילות יסרוני כליותי' (תהלים טז, ז). רבי לוי אמר: מעצמו למד תורה, שנאמר: 'מדרכיו ישבע סוג לב, ומעליו איש טוב' (משלי יד, יד). ר' יונתן שר הבירה אמר: אפילו עירובי תבשילין היה אברהם יודע, שנאמר: 'עקב אשר שמע אברהם בקולי' (בראשית רבה צה, ג).
אברהם אבינו חיפש בתוך תוכו. איך אדם לומד מעצמו תורה, מחפש מה אמת, מה נכון, מה צודק. מתקנים את המידות, מתקנים את ההתנהגות לאט-לאט, וכך מתגלה לאדם מתוך עצמו מה נכון לעשות. ואם האדם באמת נקי מאוד, ומחפש את האמת – הוא יכול ללמוד תורה מתוך עצמו. בתוך תוכו של האדם יש ניצוץ אלוקי, והוא יכול להגיע לידי גילוי. זה מה שנאמר על האבות.
קיימו כל התורה, האמנם?
בהמשך הפרשה, מוזכר אחד מילדי שמעון 'שָׁאוּל בֶּן הַכְּנַעֲנִית' (מו, י). רש"י מסביר, על פי המדרש, ששמעון נשא את דינה אחותו, ושאול הוא בנה. אחרי שדינה נלקחה לבית שכם, היא פחדה לצאת משם, כי חשבה לעצמה - 'אחרי שהייתי איתו אף אחד לא ירצה להתחתן איתי'. לכן שמעון הבטיח לה שהוא יישא אותה לאישה. הקושי הגדול הוא איך היה מותר לו לשאת את אחותו, הרי האבות קיימו את התורה! השאלה חוזרת גם אצל יעקב אבינו שנשא שתי אחיות, ומשה רבינו, שנולד מנישואי עמרם עם דודתו יוכבד בת לוי.
אומר המהר"ל שלושה תירוצים. הראשון שהאבות עצמם התגיירו בכך שכל אחד מהם קיבל על עצמו לעשות את רצון ה'. היה להם דין גרים, וממילא אין להם קרבת משפחה, כי אדם שמתגייר מרצונו, מתנתק בעצם מהמקור שלו ונהיה כמו בריה חדשה. מקשה על כך המהר"ל: הרי כשישראל עמדו על הר סיני קרוביהם נשארו אסורים עליהם, למרות שכולם התגיירו אז! הוא מתרץ, שישראל התגיירו בעל כרחם, לא מרצונם. לכן אין להם דין כמו גר שנכנס מרצונו למהלך חדש ועוזב את מולדתו ובית אביו.
תירוץ נוסף: האבות קיימו רק את מצוות העשה שבתורה כולה. כי במצוות עשה, כשהאדם מקיים מצווה הוא מתעלה ומתקדם. מי שאינו מחויב ולא מקיים מצוות לא תעשה הוא לא עושה שום נזק. ישראלים שלא נאסר עליהם להיטמא למתים, אם הם נטמאים הם לא מפסידים, או אישה שלא אסורה בהשחתת פאות הראש והזקן, אם היא משחיתה היא לא עושה שום פגם. איסורי התורה רק מונעים נפילות וקלקולים, ומי שלא מצווה, אם רוצה, יכול לעשות את הפעולות הללו.
לכן אומר המהר"ל שהאבות לא קיימו מצוות לא תעשה, כי הם לא היו מחויבים בהם ואין ערך בהקפדה עליהם. אך במצוות עשה, מי שאינו מצווה בהן ועושה אותן - יש לו שכר, הוא מתקדם. יש התלבטות בגמרא, האם מי שאינו מצוּוה ועושה גדול ממי שמצוּוה ועושה. אמנם המסקנה היא שהמצווה ועושה גדול יותר, אבל גם מי שלא מצווה מקיים מצווה. אישה יכולה להניח תפילין, וזה פועל פעולה רוחנית. היו נשים שהיו מהדרות בזה. כתוב שמיכל בת שאול הניחה תפילין (עירובין צו, א). נשים שרוצות לקיים מצוות התלויות בזמן, כמו סוכה, שופר וכדומה - הן מקיימות בזה מצווה, יש לזה ערך.
התירוץ השלישי הוא שכל שינוי מהמצוות היה על פי רוח הקודש. כך שמעון נהג כשנשא את אחותו, כך יעקב נהג בנישואי אחיות, וכך עמרם שנשא את יוכבד. בזמנם היה מותר להם לנהוג לפי התפקיד שלהם על פי רוח הקודש, אף על פי שלעתיד מעשים אלו אינם על פי מצוותיה של התורה. כמובן, אחרי שניתנה התורה לא תהיה רוח הקודש שתגיד לאדם לעשות אחרת מדברי התורה. אפילו נביא לא יכול לעקור דבר מהתורה באופן קבוע, רק באופן חריג, בהוראת שעה. חכמים יכולים אמנם לתקן לבטל מצווה בשב ואל תעשה, אבל לא בקום ועשה. יש לזה מגבלות. אבל לפני שניתנה תורה היה אפשר לעשות כך.
יעקב ויוסף – שני סוגים של עובדי ה'
בפגישה בין יוסף ויעקב, יוסף נופל על צווארי יעקב אביו, ולא כתוב שיעקב נופל על צווארי יוסף. מדוע - אומרים חז"ל, שיעקב אבינו קרא קריאת שמע. מדוע קרא יעקב אבינו קריאת שמע בדיוק ברגע הפגישה, הוא לא יכול היה לקרוא קצת קודם, או רגע אחר כך... ואם תאמר שיעקב אבינו היה מחמיר גדול, וזה היה בדיוק זמן ותיקין - למה יוסף לא נהג כך.
פעם באתי לבקר את סבי זכרונו לברכה, וסבתי אמרה שהוא נמצא עכשיו בבית הכנסת. הלכתי לבית הכנסת, וכשנכנסתי בדיוק אמרו שם קדיש. וכאשר אני רואה את הסבא שלי, והוא רואה אותי - הוא צועק בקולי קולות באופן מיוחד 'יהא שמיה רבא מברך'. אחר כך נפגשנו, והוא אמר לי: ראיתי אותך, וזה גרם לי שמחה רבה, אז אני לקחתי את השמחה הזו אל אמירת 'יהא שמיה רבא מבורך'. אני חושב שכך יעקב עשה.
אחר כך ראיתי שהמהר"ל אומר את הדבר הזה. כשיעקב פוגש את יוסף, הוא אומר לו 'כִּי עוֹדְךָ חָי'. מה הכוונה - האור החיים מסביר, שאמנם כבר אמרו ליעקב שיוסף חי, אבל עכשיו כשהוא פוגש אותו ורואה את פניו, הוא מתרגש כל כך, 'זה יוסף שלי, יוסף הצדיק!' הוא כל כך מתרומם, והוא מיד מפנה את ההתרוממות הזו לאמירת 'שמע ישראל ה' אלוקינו ה' אחד'. להודות לריבונו של עולם, לקבל עול מלכות שמיים מתוך התבוננות ושמחה. כמו שאנשים אומרים 'ה' גדול', שבמילים אחרות זה ממש 'שמע ישראל' - אז יעקב צעק 'שמע ישראל'!
למה יוסף לא הצטרף ל'שמע ישראל' של יעקב במקום להתחבק. יש מקום להסביר, שיש כאן שתי מדרגות, שני סוגים של עבודת ה'. עבודת ה' של יעקב שונה מעבודת ה' של יוסף. יוסף הוא אדם מעשי. הוא חי בעולם הזה, שולט בכל מצרים, הוא פוגש את ה' בתוך הטבע. אבל יעקב אבינו הוא שמימי, גבוה, 'ויוותר יעקב לבדו' - 'ונשגב ה' לבדו'. יעקב אבינו שייך למדרגת האמת, מדרגה עליונה ורוחנית מאוד. ובמפגש הזה, יעקב מתעלה למקום העליון שהוא נמצא בו, ויוסף דווקא ממשיך את הגודל הזה אל תוך המציאות.
אלה שני סוגים של עבודת ה'. לקחת את ההתעלות אל מעל המציאות, או לקחת את הרוחניות ולהוריד אותה לתוך המציאות. אי אפשר להצביע על סוג עבודה אחד ולומר שהוא חשוב יותר מסוג העבודה השני. שני סוגי העבודה נצרכים. צריך להיות מחובר לגובהי גבהים, וצריך לדעת להמשיך את השפע מגובהי הגבהים למטה. יש סוג אנשים שהמהות שלהם היא יותר כמו יעקב, מתעלים למעלה אל גבהי הגבהים, ויש כאלה שיש להם כוחות רוחניים מעשיים, הם ממשיכים את הקדושה וההתעלות אל תוך המציאות. ויש גם יחידי סגולה שיש להם את שתי התכונות גם יחד. וכולם מביעים דרך חשובה בעבודת ה'.
הזכרנו, שצריכים להיות חדורי מטרה, להיות בן תורה, להופיע את אור התורה בנו, שנזכה!