צו פיוט: על כוחה של המוסיקה להביא לשינוי חברתי - מוסיקה - הארץ
כמרצה לפילוסופיה מערבית וכבנו של הפייטן הנודע רבי דוד בוזגלו, ד"ר מאיר בוזגלו שואף לפייס בין קטבי החברה. ב"תיקון", התנועה שהקים, הוא קורא להבנה מחודשת של המחויבות היהודית מתוך זיקה לזו הישראלית
12.04.2012 10:45 עודכן ב: 06.09.2012 19:37
דו-קיום על במת פסטיבל הפיוט 07.09.2012
"אבי ראה את עצמו בהקשר של מאות שנות גלות. הוא הקנה משמעויות קוסמיות לעם היהודי; זה נגע לו בנימים הכי עדינות. יש אנשים כאלה. אפשר לחיות חיים שלמים בלי לפגוש אותם, אבל הם ישנם. אחרי 1973 כבר לא חזר אבי להתפלל בציבור ביום הכיפורים: הוא נחלש, המחלות הכריעו אותו, ואחרי שנתיים נפטר".
אבל היתה גם מוסיקה אחרת. "אחי שלום, המורה הרוחני שלי, השמיע לי רוקנרול, רוק אנגלי ואיכותי", אומר בוזגלו, "ומוסיקה הודית מהסרטים. מגוון שונה של מוסיקה מבטא צדדים שונים של הנשמה", הוא מוסיף, "מי ששר - ידו על העליונה. זה יכול להיות אביב גפן, נעמי שמר, או קובי פרץ, לא חשוב: מי ששר הוא מהטובים. אפלטון אמר ‘מי שרוצה לשנות את החוקים שישנה את המוסיקה'. כי היא הנשמה של העם. הבגדים, האוכל - אלה סממנים חיצוניים של החברה, אבל הנשמה היא במוסיקה.
מאיר בוזגלו בבר המצווה עם אביו, 1972
"קונפליקט בין צדדים יכול להיות כמו בסרט ‘אווטאר'", הוא אומר, "אבל הוא יכול גם להתקיים בין צדדים שיש להם מהות משותפת, ואז גם יש לו סיכוי להיפתר - והמוסיקה היא אחד המרכיבים המרכזיים בידידות יהודית-ערבית כפי שהיינו רוצים בה. בסידור של יהודי מרוקו כתוב ‘אנחנו מתחילים כששומעים את המסגד': זו היכולת לראות את השני, אפילו רק להיות מודע שהמואזין מתפלל, ואז לא רק ‘לבנות גשרים', או לראות רק את הממד הכלכלי, אלא לפקוח את העיניים.
"זה לא שאני חושב שהמוסיקה תפתור את הבעיות, אני לא נאיבי עד כדי כך", אומר בוזגלו בחיוך, "אבל כשאומרים ‘לזרוע זרעים לשלום', כוחה של המוסיקה רב. תחשוב על סוריה דרך הזמר סבאח פח'רי: הנה האפשרות לפתוח ערוץ שונה לסוריה ולעם הסורי. וכשמכירים את המוסיקה הפרסית, קשה יותר לעשות דמוניזציה לאיראן".
מאיר בוזגלו לא רק שירטט תיאוריות אודות כוחה של המוסיקה לשינוי חברתי, אלא גם השפיע באופן קריטי על הצד המעשי, ויש לו חלק משמעותי בהתעוררות הפיוט בישראל בעשור האחרון. כפי שאיבחנה החוקרת פרופ' חביבה פדיה, לבוזגלו היתה שליחות שהתחייבה ממעמדו הן כפילוסוף והן כבנו של אביו, להיות "טרנספורמטור חברתי", כדבריה, לתקן את השבר החברתי ואת הרס הרצף התרבותי שמתחולל בהגירה, ולפתוח את "תיבת הזיכרון" שהיה אביו ואת האוצר הגנוז ששכן בה כדי להעבירם לחברה בישראל, וכך לעשות אתה חסד.
והנה בנו, מאיר, ממשיך ומעצים פעילות זאת בשני המפעלים המוסיקליים-חברתיים-מסורתיים הגדולים, שבהקמתם היה לו תפקיד מפתח ושהשפעתם מהדהדת: אגודת "קהילות שרות פיוט", שחבריה פעילים בכל הארץ, ואתר האינטרנט שנהפך לארכיון אנציקלופדי יקר ערך של ממש: "הזמנה לפיוט".
"'לכה דודי', למשל, הוא פיוט, וגם ‘דרור יקרא לבן עם בת'. הפיוט הוא טקסט שמושר, ונוצרת בו אחדות ייחודית בין מלים למנגינה וכך הבעה חדשה. הוא קטגוריה בפני עצמה. פיוט אינו כמו שירה עברית, מפני שהטקסט לבדו אין לו קיום בלי המנגינה שלו: אריסטו הסביר שיד מנותקת מן הגוף אינה יד, היא יד רק בהיותה מחוברת לגוף. כך, מלות הפיוט בלי המנגינה הן נשמה בלי גוף, או גוף בלי נשמה.
"הפיוט גם איננו שירת קודש, כי אינו תפילה - הוא מושר אמנם בבית הכנסת, אבל גולש גם לטקסים אחרים. הפיוט נמצא אפוא באזור הדמדומים בין קודש לחול: אפשר לומר ‘פייטן גדול', אבל לא ‘בעל תפילה גדול'. יש עוד ממדים לפיוט. למשל, היותו מוכר בכל מסורות ישראל: הפיוט ‘ידיד נפש' הושר בהודו, במרוקו, במזרח ובאשכנז.
"עוד ממד הוא ההקשר: פיוטים נטועים בזמנים מיוחדים כמו שבת, או ברית מילה, או בקינות תשעה באב. ממד נוסף הוא הקהל: הפיוט לעולם מושר בציבור, והוא מקבל את תוקפו כפיוט רק כאשר הוא נישא על ידי קהל ומלווה את אורח החיים שלו. יש בפיוט תמימות נדיבה".
"יש למסורת מנגנונים של ריפוי עצמי, והפיוט הוא אחד מהם - למשל, בסוגיית הדרת הנשים: לא צריך להיות אנטי דתי כדי למחות נגד הדרת נשים, ולערבי הפיוט שבהם משתתפות נשים, כוח לחולל שינוי עצום בסוגיה הזאת. הבעיטה שהנחיתה החברה הישראלית בפיוט, ההזנחה שלו, היא גם הפסד אמנותי כביר, והיא חלק מאתוס ישראלי ישן", מסכם בוזגלו.
מאיר בוזגלו נולד כשאביו היה בן 60, והתייתם ממנו כשהיה בן 15-14 בלבד. ר' דוד לא הקל על בנו בשימור מורשתו, כי המושג "מורשת" היה זר לו והוא התנגד אליו. "לא היה אכפת לו להישכח, והוא לא פחד מהעוני", אומר בוזגלו, "ולכן לא העלה על הכתב דבר. הוא אמר שאינו מאמין שדבריו ראויים להתפרסם בדפוס, ויתר על כן: ‘יש לתת ליד השכחה לגעת בהם - לא לרקום רקמה חדשה'".
בראיון למגזין "ארץ אחרת" שהתפרסם ב-2000, אמר: "אני נאמן לערכים נוספים: הכבוד לאמת המדעית, הכבוד לאדם באשר הוא אדם, ההכרה בזכויות הנשים. אני מודע לכך שעולמם של הורי לא הכיר את סכנות הגזענות, לא הכיר את נפתולי הדיכוי. הורי לא עמדו מעולם מול האפשרות להילחם ולא גדלו על ברכי הדמוקרטיה המערבית - על יתרונותיה וחולשותיה.
"בגלל זה אני עסוק עכשיו ביוזמה להקמת תנועה חדשה, ‘תיקון' שמה, שמדברת על יהדות רלוונטית, הכוללת הבנה מחודשת של המחויבות היהודית מתוך זיקה לשאלות ולדאגות של החברה הישראלית העכשווית כמו חינוך, פערים חברתיים ואופיה של השבת.
"התנועה "תיקון", בעידודה של קרן מתנאל, מבקשת להתמודד עם העובדה שהאתוס הישן שנכתב בשלב ההקמה של המדינה דורש עדכון לימינו. אחד האתגרים המרתקים הוא השאלה אם אפשר לצרף ריבונות עם הערכים האוניברסלים של היהדות: האם אפשר, ברוח הרמב"ם, לראות בהקמת המדינה שלב ראשון בלבד, תחנה בהשמעת הקול האוניברסלי ביהדות".
מה כוונתך ב"ממד האוניברסלי של היהדות"?
"האדם שנברא בצלם, לעולם יש יסוד וזה קשור למוסר, לצדק, ליחסים בין בני-אדם, היחס לזמן בדמות השבת, האקלים במקום העבודה והחשיבות העליונה של ערך החינוך. ניתוץ אלילי הצריכה, הקריירה לשמה, התחרות הריקה. גם המדינה מקבלת את המקום המגיע לה, היא לעצמה אינה ערך עליון. בקיצור, כל ששכחנו כאשר זיהינו יהדות עם לאומיות או עם הקפדה על הלכות השולחן הערוך.
"בעבר היו שתי מגמות שהתערבבו ביניהם", ממשיך בוזגלו, "זו של הרצל וזו של אחד העם. בפישוט מסוים, אפשר לומר שהרצל ביקש להציל את היהודים תוך הנחת היהדות בסוגריים, אחד העם חשב להציל את היהדות ופחות דאג ליהודים. הצלת היהודים היום דורשת התחדשות רעיונית וזו חייבת לקיים זיקה למורשת היהודית".
האם תיתכן אוניברסליות יהודית במדינה שבמהותה מיועדת ליהודים בלבד?
"זה האתגר המעניין: איך ליישב בין ריבונות יהודית, או לפחות לא להיות נתון לשליטת אחרים, לבין אוניברסליות יהודית. שלילת הדה-הומניזציה של הפלסטינים, ובאותו הזמן גם מלחמת חורמה נגד מי שבא לפגוע בך. ובשום פנים לא חנופה: במוסיקה של אבא שלי למשל אין חנופה. יש ביטחון ואצילות ואין שום ויתור על מקצועיות, כי הוויתור הוא מה שמביא אותך לחנופה, לרצות למצוא חן. בתוך העולם היהודי-ערבי - וחשוב לנו לדעת שיש כזה דבר, זה לא אוקסימורון - היו אצל אבא שני ממדים: הוא פנה לערבים כ'אחינו', ומצד שני טען שנגד אויבים יש להילחם".
מאיר בוזגלו היה מחנך ומורה בגרעין המייסד של "קדמה" - עמותה לחינוך עיוני שיוויוני בשכונות ובעיירות, שהקימה בתי ספר. הוא פעיל בתחום הוראת המתמטיקה והינו חוקר ומפתח תוכניות להוראת המתמטיקה והלוגיקה. עוד בלימודיו באוניברסיטה חבר לסטודנטים מזרחים, יוצאי שכונות מצוקה, אתם הגה פרויקטים של חינוך וביניהם פר"ח לקידום תלמידים חלשים ועבודה עם אסירים.
חברי הקבוצה, "מעיינות" שמה, התחילו ללמד מתמטיקה בשכונות, מתוך תפישה שכישלון במתמטיקה הוא הרסני מכל הבחינות, מהדימוי העצמי ועד סיכויי ההתקדמות בעתיד, ושההצלחה היא מפתח לשיקום כל זאת ולשחרור מהפחד המיסטי מפני המתמטיקה: "אם אנחנו מראים לילדים בכיתה ו', שנחשבים לכישלון מוחלט, שבתוך ימים ספורים הם מסוגלים לפתור שאלות מבחינת הבגרות, זה מחולל שינוי באמון שלהם בעצמם. הם מבינים שמעתה יוכלו להשיג הכל", הוא אומר.
"ריב יש לאל בכם, שארית יעקוב/ אם תשכחו שפה מאוד נבחרת" - הציטוט הזה, פרי עטו של אבן גבירול, שימש את בוזגלו כמוטו במאמרו "לשון, היררכיה ומבטא", נושא שמעסיק אותו רבות, עוד מהבית. "היינו משחקים בתחרויות על השפה, עם אמא שלי ואבא שלי, ואני זוכר את השבחים ששיבחו אותנו על הגייה נכונה של קו"ף, שלא לדבר על חי"ת ועי"ן", הוא מספר, ובדבריו קינה וכעס על אובדן ההגייה הנכונה של ח' וע' בעברית, על הפגיעה האנושה שנגרמה בשל כך, הכוללת לא רק דלות ושגיאות כתיב, אלא גם את אובדן הקשר בין מלים ויציאתן של מאות מלים מהשימוש ("תפל" ו"טפל", למשל), בעיות למידה, ואובדן התהודה, העומק והעידון של השפה.
"בפיוט, החריגה מתאפשרת עקב ההתעניינות של אשכנזים ומזרחים כאחד, וההכרה של שתי הקבוצות הללו בכך שהפיוט הוא חלק ממורשתם. העניין בפיוט צריך להיות - ואכן נעשה - עניין יהודי-ישראלי מובהק. התפתחות זאת גרמה לי לנטוש בהדרגה את שפת הרב תרבותיות". *