שפה | משפחה ישראלית נחתה בהולנד
Archive for the ‘שפה’ Category
Posted in אוכל, אמסטרדם, בגולה הדוויה, בית ספר, חינוך, שפה, תרבות on 05/07/2011| 17 Comments »
בזמן האחרון, אני מגלה שיש מסביבי המון פעילות חדשה בעברית. השפע הזה, עוזר להקל קצת את הגעגועים לשפה העברית ויוצר חיבורים בין הישראלים מסביב. נוצרים מעגלים, מפגשים חדשים עם אנשים שותפים לחווית הגולה, תוך השענות על השפה והתרבות.
יש שיאמרו, "רוצים להרגיש ישראלים – חזרו הביתה לישראל" ואחרים ישאלו "למה לכם להבדל מהחברה הסובבת אתכם". אמירות שמתייחסות במובן מסויים לחברה של מהגרים (מרצון או מאונס), שחיים בין התרבויות – רוצים לשמר את הקיים ועדיין לא מרגישים בנוח להטמע בסביבה החדשה. לא כל כך בא לי להתנצל על הצורך שלי להבדל מהחברה ההולנדית ולשמור על היחודייות שלי כישראלית, שלא חייה בישראל. באופן אישי, יש לי חברות טובות הולנדיות ואני מתקשרת איתן באנגלית. את השפה ההולנדית, אני לא מתכוונת לרכוש. לא באופן כספי ולא באופן שכלי. בעבודה, אני מתקשרת באנגלית. ספרים אני קוראת באנגלית, טלוויזיה רואה באנגלית ואת מנת העיתונות היומית שלי, אני צורכת באנגלית ועברית. איכשהו אני מסתדרת. אך, אני מכירה משפחה אחת לפחות, שעל רקע הקושי השפתי תרבותי, חזרו לארץ. ההתנסות הזו לא עשתה להם טוב. לפעמים, אני מצטערת שהילדים שלי מכירים פחות שירים של אריק איינשטין ויותר שירים של ה-killers, או שהם לא מכירים בכלל סופרים ישראלים לילדים, פשוט מכיוון שהם מעדיפים לקרוא בהולנדית.
בכל אופן, במקרה, או שלא במקרה, אני מגלה מסביב, עשייה ישראלית בעברית, אשר באופן מפתיע מזכירה לי את הגלות שלי, אבל גם מחזקת לי את התחושה של הבית. לעשייה הזו, אני שמחה מאוד לפרגן:
בית הספר למוסיקה של יניב נחום ורועי שבת. כמעט כל יום, אחרי הצהריים, במתחם בית הספר היהודי ראש פינה באמסטרדם, מתקיימים שיעורים על כמעט כל כלי נגינה שתוכלו להעלות בדעתכם. יניב ורועי, מדברים כמובן בעברית (ובעוד שפות, אני מתארת לעצמי) ומקדמים את החינוך המוסיקלי של תלמידי בית הספר ושל תלמידים שאינם לומדים בבית הספר ורוצים לנגן. יכול להיות שהם מלמדים גם מבוגרים, אבל צריך לשאול אותם. יש מורים שדוברים עברית ומורים שדוברים אנגלית והולנדית. זה נהדר לראות איך נוצרת לה קהילה קטנה של הורים שמגיעים פעם בכמה חודשים, לשמוע את האוצרות מנגנים בקונצרט. הנה קטע קטנטן שצילמתי. מכירים את השיר?
שנת הלימודים הנוכחית מסתיימת השבוע, אבל, בספטמבר תתחיל שנת פעילות חדשה שאפשר יהיה להצטרף אליה.
'שבט שבשבת', שזה, עם עדיין לא ניחשתם, השם של הצופים הישראלים. גם זו פעילות חדשה, בעיקר לילדים ולנוער, אבל לא רק… גם ההורים, נפגשים ועושים, על מנת שהפעילות תתקיים ותצליח. ולפעמים, נפגשים סתם ושותים קפה ומחכים, שהפעולה תסתיים. פעם בשבוע (יום ראשון), ילדים מכל מני מקומות נפגשים. גם כאלו שלא לומדים ב'ראש פינה', או כאלו שלא גרים בריבוע הקטן הזה של אמסטרדם-אמסטלווין. יש קבוצות לילדים מכיתה א' ועד לתיכון. נכון שהשנה מסתיימת ממש עכשיו, אבל היא תיפתח שוב בתחילת ספטמבר.
יש הרבה דברים יפים בפעילות של הצופים, אבל אחד מהם שעולה לי לראש כרגע הוא העובדה, שהפעילות בעברית והיא מעודדת את הילדים הפרטיים שלי לתרגל אותה עוד ועוד שלא במסגרת משפחתית, או במסגרת שיעורי העברית בבית הספר. לפעמים אני מוצאת את עצמי מעירה להם, מזכירה להם, לדבר בעברית. אלו ילדים שחיים בו זמנית בשלוש שפות. הולנדית בבית הספר ולפעמים בטלוויזיה, עברית בבית ואנגלית בטלוויזיה ובקולנוע. שמתי לב, שקל להם לשחק בהולנדית, זו כביכול שפת המשחק הטבעית להם. הצופים, יוצרים מסגרת נוספת של עברית וזה כמובן, מבורך.
טקס אש- שבט שבשבת
מוקום עברי, הוא יוזמה חדשה ומאוד מסקרנת של קבוצת אנשים, שמקצת אפילו חברים שלי. עבור ההולנדים האמסטרדמיים, המילה מוקום בסלנג, היא מרכז העיר. עבורי, זוהי יוזמה שאני מקווה לראות אותה פורחת. אין בה עדיין לוח פעילויות ועד כמה שאני יודעת, מחפשים עכשיו בית פיסי שיכיל את הפעילות החברתית תרבותית, אבל יש כל כך הרבה פוטנציאל ורצון ואני בטוחה שבסוף המוקום יבשיל ויתקיים.
אחרי שסקרתי כמה מיזמי חברה ותרבות, חשוב שנתייחס גם לאוכל, נכון?
יכול להיות שהמוסד של סמדי, כבר קיים שנים ואני מגלה את אמריקה. יכול להיות. אני גיליתי אותה רק השנה ואני מאוד שמחה לפרגן.
מי שמכיר אותי, יודע שאני לא אכלנית גדולה. גם לא בשלנית מי יודע מה, אבל זה כבר סיפור אחר. סמדי, או סמדר (לבחירתכם), מכינה אוכל ישראלי ביתי גורמה. המחירים הם קצת של בית מרקחת, אבל את המצמוצים בשפתיים של העילוי הילדים והאורחים, קשה לזייף. היא מכינה כל מני מעדנים שמזכירים לעילוי את ישראל ואת בית אמא ועושים אותו למאושר מאוד. את התבשילים שלה כמו חצילים עם כל מני דברים טובים, טחינה וחומוס ועוגות לא תמצאו בשום מסעדה . יכול להיות שאם תתאמצו, גם אתם תצליחו לבשל כמוה. יכול להיות… אני בכל מקרה, מודעת למגבלות שלי ואפילו לא מנסה. האתר שלה אמנם באנגלית, אבל האוכל – מאוד בעברית.
Posted in חוכמולוגים, חינוך, יהדות, ישראל, פרגון, שפה on 07/06/2011| 8 Comments »
יש משפט כזה, שהוא קצת מן מוטו שלי – "יש מקום לכולם". תלכו רגע ברחוב ביאליק ברמת גן – כל חנות שניה זה סמרטוטי דה לוקס ומה – לכולם יש פרנסה. ובשכונת התקווה בין כל השווארמיות והמסעדות של האווזים אנשים לא מתפרנסים? בטח שכן.
גם פה, באמסטרדם, יש שלוש תנועות נוער (יהודיות) ונראה לי שכולן מסתדרות. לכאורה, לכל אחת יש קהל יעד מאוד מובחן. יש את בני עקיבא, שאליהם באים ילדים דוברי הולנדית עם אורינטציה דתית, יש את הבונים, שאליהם באים ילדים דוברי הולנדית עם אוריינטציה לא דתית וישנם הצופים, שאליהם מגיעים ילדים דוברי עברית עם אוריינטציה לא דתית. בני עקיבא זה בשבת, הצופים זה ביום ראשון והבונים? וואלה. לא יודעת. יש מקום לכולם, אבל בפועל יש גם תחרות. לא יודעת אם היא בריאה, לא יודעת אם היא מודעת לעצמה.
הלכנו לסופר מרקט, העילוי ואני באיזה יום בשבוע שעבר. המבט שלי נדד לעבר הבניין של 'הבונים', שנמצא מול הסופר. "את מקנאה", אמר לי העילוי. "אני לא. מה יש לי לקנא?" התממתי. אבל הוא מכיר אותי ולא מאתמול.
מאז שהצופים באו לאמסטרדם, אני מאוד מעורבת. שלושה גמדים יש לי שם. אני רואה את העשייה של השבט הקטן הזה, את הפוטנציאל, את השינוי החברתי שכבר מתחולל לו לאט ומקנאה. ירוקה מקנאה מ"הדשא הירוק שלהם". ולי ? בראש שלי, החלקה זרועה אבנים. צריך לסקל אותן, צריך לטמון זרעים של דשא, להשקות, לזבל.
זה לוקח זמן, סבלנות. אני יודעת. לוקח זמן להקים שבט לתפארת עם משאבים ומבנה קבע. וחצר.
"יש מקום לכולם", אני מזכירה לעצמי. זו רק ההתחלה.
אני מבינה. אבל בכל זאת, כשיש תנועת נוער והילדים מתלהבים, אבל אין בנין קבע כמו של בני עקיבא או הבונים – אני מקנאה.
כשוועד ההורים של הצופים מתרוצץ כדי למצוא מקום לפעילות בעוד שבועיים, אני מקנאה.
כשצריך לשלם סכומי עתק כשכירות לאיזה מבנה, רק כדי שירשו לנו להשתמש בכיתות, אני מקנאה.
לא טובה הקנאה הזו ואני מזכירה לעצמי שיש מקום לכולם.
הדברים יסתדרו מאליהם. הרי השבט הזה, פועל בקושי ארבעה חודשים וכבר, מעורר התפעלות גם בארץ וגם בעולם. צוות המדריכים, מלאי התלהבות. והילדים מתמידים ובאים. מגיעים ילדים מקצוות הולנד, לפעולות בצופים של אמסטרדם.
זה לוקח זמן, להקים שבט ותיק לתפארת. אני יודעת ומבינה ומקנאה.
בעולם האידיאלי שנמצא בראש שלי, כולם בסולידריות* אחת, סולידריות של תנועות נוער. כולם משתפים משאבים, כולם תורמים רעיונות, כולם ביחד וכל אחד לחוד. בעולם האידיאלי בראש שלי, יש מקום לכולם.
* שאני לא אשכח. הסברתי לילדים השבוע, את המושג סולידריות וההסטוריה שלו בהקשר הפולני. הם הבינו טוב מאוד. כשמישהו חולה, כולם עוזרים לו וגם חולים. בסולידריות.
Posted in בגולה הדוויה, בית ספר, יהדות, יש תמונות, פרגון, שפה on 13/03/2011| 15 Comments »
הכל התחיל כשהמנצחת על המקהלה, הודיעה שמלכת הולנד או נסיכת הולנד (להלן ביאטריקס או מקסימה בהתאמה) תבוא להופעה של מקהלת בית הספר ואפשר יהיה ללחוץ לה את היד.
ביאטריקס המלכה (מתוך http://www.spitsnieuws.nl)
מקסימה הנסיכה המקסימה (מתוך http://www.attiyagamri.nl)
ההופעה המדוברת, היא ארוע הפתיחה החגיגי של המרכז הסיעודי "בית שלום" (רשת בית האבות היהודי) באמסטלווין. הבטיחו שהמלכה תבוא ואפשר יהיה ללחוץ לה את היד.
למען האמת, די שכחתי מזה. מהתאריך של המופע המדובר. אנחנו קצת עסוקים לאחרונה. בעבודה יש שינויים, בבית עושים שיפוצים (צביעה מאסיבית) וכאמור, באמת באמת – מופע מקהלה זעיר עניין אותנו כשלג דאשתקד. אפילו אם המלכה לכאורה מגיעה.
מבט לתקרה - בית שלום אמסטלווין
לרגל השיפוצים, ביקש מאיתנו דרק הקבלן הפולני שלנו (סוג של צדק היסטורי?), שנשאיר לו את הבית לסוף השבוע – ככה הם יוכלו להספיק יותר. (בפועל – כשחזרנו הביתה, היתה אכזבה).
נסענו למלון האהוב עלינו באינדהובן. זו לא העיר הכי יפה בעולם, אינדהובן, סתם עיר תעשייתית בדרום הולנד… אבל, המלון ממוקם במרכז העיר, מול בית הקולנוע ומרכז הקניות הגדול . סופשבוע של ספרים וסרט עם הילדים, ואו שופינג ובריכה ושינה מתוקה, בלי אדי צבע ואבק מצא חן בעינינו. באופן ספונטני יצאנו ביום שישי אחרי הצהריים, והתכוונו לחזור ביום ראשון אחרי הצהריים.
שעון קיר ופסיפס בבית שלום. לא בדיוק משהו שהייתי שמה בסלון ביתי הצנוע.
בפועל הילדים נזכרו שיש צופים והכי חשוב, יש את המלכה שצריך לשיר לה וללחוץ לה את היד. התרגשות!
לצופים, לא הספקנו להגיע בזמן. הרגל היתה על דוושת הגז, מהר מהר להגיע הביתה, למצוא את החולצה של המקהלה והיידה. לבית שלום. החדש. באמסטלווין. מזל, שאיזו אמא אמרה לי שהבניין הזה, נמצא ליד בית החולים היהודי. מזל, שהיו בלונים בכניסה. כחול ולבן. היה מאוד מרגש המופע שלהם. מסודרות (הרבה בנות ושני בנים) בשורות על המדרגות של בית החולים, לבושות בחולצות לבנות עם כיתוב בכחול. בקול מלאכי הן שרו , "ישמחו השמיים" "אדון עולם"ו"יעשה שלום". היה מאוד מרגש.
למרות שבסוף המלכה לא הגיעה – היא היתה חולה. אבל הגיע ראש העיר. עם גלימה ושרשר.
אני לא יודעת איך קוראים לו לראש העיר, אבל תראו איזו נחת ואיזה שרשר!
היה מרגש. גם אם לא הבנו את כל המילים של השירים. "זו עברית עתיקה", הסבירה לנו המלכה הפרטית, "אף אחד לא מבין".
Posted in נשים, פרגון, שפה, תרבות on 16/02/2011| 7 Comments »
לפני יומיים, ג'יימס מהעבודה שלי, שלח לי לינק לאודישן של ולנטינה חסן, לכוכב נולד הבולגרי.
מאז במשרד אנחנו צורחים בזיופים KEN LEEEEE.
קראתי עליה, על הגברת חסן. היא למדה לשיר, מטייפ קאסטות שהיתה מנגנת. כל כך רצתה לשיר.
התעוזה הנאיבית הזו, של הגברת הזו, לעלות ולשיר בשפה שהיא לא מבינה, מצחיקה ומרגשת אותי.
יש בנאיביות שלה משהו כל כך כובש שמזכיר לי שגם אני הייתי פעם כזו. כשהייתי קטנה, עוד לפני שהייתי מודעת לעובדה שאני זייפנית עם קול צפרדע, הייתי עומדת מול המראה בחדר של ההורים שלי, ומנסה לשיר כמו ברדיו, שירים בשפה זרה.
יש עוד קטע, שבו היא שרה, אחרי שלקחה כמה שיעורים באנגלית.
האישה ששרה מהלב. שיקפצו לה כולם. גם לזיופים יש מקום כנראה.
סופשבוע ארוך בברלין
Posted in כמה זה עולה לנו, מזג אוויר, מקומות, שפה, tagged ברלין, גרמניה, טיול משפחתי, נסיעה on 21/07/2010| 8 Comments »
בסופשבוע אחד בברלין, שישי עד שני, קשה מאוד לראות את הכל. במיוחד כשמסתובבים ביחד כמשפחה. נסענו עם הרכב (יש גם טיסות ורכבות ישירות מאמסטרדם), 600 ומשהו קילומטרים, בערך 7 שעות נסיעה, עם המון המון עצירות בדרך. ביום שישי בבוקר יצאנו את אמסטרדם, ביום שני בבוקר יצאנו את ברלין. בעיר הסתובבנו באוטובוס תיירים. העלות לאדם היא 10 אירו. ילדים, בהתאם לגיל, משלמים פחות. עלינו, ירדנו, עלינו ירדנו. הסתובבנו, אבל הרגשנו שלא מיצינו את העיר. רק טעמנו קצת. באוטובוס היו גם מדריכי תיירים, שנתנו רקע על מה שרואים מסביב. חבל רק שהם דיברו במבטא גרמני כל כך כבד, שלא הצלחנו להבין כמעט כלום.
העיר הזו היא מאוד מאוד גדולה במושגים שאנחנו מכירים – תל אביב ואמסטרדם. מאוד אהבתי את גני ה- Tiergarten, ואת הארכיטקורה בעיר, שהיא מאוד רב גונית. כל בנין, בנוי בסגנון אחר, מחומרים אחרים. בהתחלה, השונות בסגנון הפריעה לי, אבל במחשבה לאחור, זה חלק מהקסם בעיר.
יש משהו מלא בקסם, בההליכה בגני ה-Tiergarten. הפארק הענק הזה, הוא בן כ- 150 שנה. הצמחיה העשירה והגודל העצום של העצים מרשימים במיוחד. אחרי הצהריים, כשהטמפרטורה האמירה אל גבול ה- 35 מעלות, ההליכה בשבילים המפותלים של הפארק, תחת הצל הכבד והרוח הנעימה שבאה מהנחלים שחוצים את הפארק, היו לנו להצלה. באחר צהריים אחד, הלכנו בפארק וראינו במרחק כמה מטרים מאיתנו שני גברים יושבים, על שמיכת פיקניק וקוראים ספר. הם לבשו כלום.
ממעוף ציפור, פארק ה TIERGARTEN
העילוי ואני, התרגשנו לראות את השאריות של חומת ברלין (למרות שהאזור תיירותי להחריד). בזכרון שלי, (אולי בעקבות כל מני ספרי בלשים וריגול שקראתי), החומה בעיקר מהצד המזרחי, היתה מקום חסר תקווה ואפל מאוד. במציאות, ביקרנו שם ביום חם מאוד ובהיר במיוחד. בכל מני חנויות מזכרות שפזורות סביב check point charlie אפשר לקנות בכמה אירו חתיכות אבן. לכאורה מהחומה, פתי.
בכל רחוב מסביב, אפשר למצוא רשתות מזון אמריקאיות בכללם סטארבקס, ברגרקינג, הגננדס וכדומה. ההשפעה של שנים של "כיבוש" אמריקאי, ניכרים. גם בצד המזרחי של ברלין. להבדיל, לא מצאתי איזו רשת מזון רוסית אבל כנראה זה לטובה.
היינו בשוק הפשפשים, בשוק האומנים , היינו במגדל הטלוויזיה וראינו את העיר ממרומי 300 ומשהו מטרים. יש כל כך הרבה מה לראות בעיר הזו ואפילו לא הספקנו לבקר במוזיאון או גלריה אחת.
ההסטוריה של היהודים והקשר שלהם למקום, עניינו אותי במיוחד. הביקור באנדרטת ליהודים שנרצחו בשואה ובית הכנסת החדש בעיר נגעו בי מאוד, אבל על כך בפוסט נפרד.