כל אחד יכול להיות הורה, רק צריך את הדברים הבאים - בשם האב - הארץ
משפחה | בשם האב
סבלנות, חשבון בנק בלתי מוגבל, עור של כמה פילים, כישורים טכניים, חוש לעיצוב שיער, התמצאות ברזי המטבח, יכולת להכיל חרדות ורגשי אשם, ידיעה שתיפרד מכל החברים שהיו לך, מוכנות לשכוח משינה ערבה. זה בערך מה שצריך על קצה המזלג
מתוך הסרט Daddy Day Care. מאדם שמח אופטימי וקליל אתה הופך בבת אחת ליצור שרואה סכנה קיומית בכל דבר גשמי או רוחני
לרגל חגיגות העשור שלי כאב, הנה עיקרי הדברים:
כל אחד יכול להיות הורה, זה לא ממש מסובך. מה שצריך זו אינטיליגנציה רגשית, סבלנות מרובה, חשבון בנק בלתי מוגבל, עור של פיל, ללמוד לא להיעלב בקלות, לא להיעלב בכלל, אפילו לא להיעלב כשהבת הבכורה שלך, זו שכל כך הרבה חיכית לה והשקעת בה וישבת ליד מיטתה לילות שלמים במהלך צינון קל או שיעול חלוש, שרק אתה שומע ובטוח שהוא סממן של קוצר נשימה, אז בקיצור כשהילדה הזאת צורחת עליך שאתה הורס לה את החיים וזה היום הכי גרוע שעבר עליה והיא מרגישה שאף אחד לא מבין אותה ובטח לא אתה. אז לא להיעלב מזה.
מה שעוד צריך כדי להיות הורה הוא חוש טכני קל שבקלים, אולי קצת יותר, כי אפילו אני שבימי הרווקות שלי הנורה הייתה נשברת לי כשהייתי מנסה לסובב ולהחליף אותה, אפילו אני כבר יודע לתלות וילונות ואת המוטות שלהם, להחליף ראש של ברז באמבטיה, להתקין מדפים לספרים עם פלס ועדיין יוצא קצת עקום, להוריד גלגלי עזר באופניים ואז להחזיר אותם ואז להוריד אותם ככה שלוש פעמים לכל ילד, לדעת מה ההבדל בין בורג לדיבל ובעיקר לתלות מתלה של טלוויזיה על הקיר.
צריך גם מעט חוש לעיצוב שיער, למה אני מתכוון: לדעת לעשות צמות כמובן, וקוקו רגיל, וקוקו מתוח שלא יוצאים קצוות, וגולגול, וקוקיות, ושני גולגולים כמו של נטע ברזילי, ומה ההבדל בין מייק-אפ לפאונדיישן, בין ליפ-גלוס לליפסטיק ובין חזייה לגוזייה.
עוד דבר שכדאי שיהיה הוא חוש התמצאות במטבח, למה אני מתכוון: לדעת להכין ירקות חתוכים בלי שמן ובלי לימון ובלי עגבנייה, פסטה שלעולם מגיעה בלי רוטב, ביצה קשה בלי הצהוב, ביצה קשה בלי הלבן ולדעת לחמם שאריות של טייק-אווי במיקרו. להישאר מעודכן באופנות קולינריות, כמו למשל שהפתיתים מאוד באופנה היום, שלוש פעמים בשבוע אוכלים פתיתים.
רגע קטן של חסד בתוך החלום המשפחתי ושברו
עם זאת, אחרי כל ההקדמה הזו אך הוגן שאגיד שזה מאוד מאוד קשה לעשות את זה. ישנם רגעים שאתה תופס את עצמך, ממש פיזית, ומסתכל על הסיטואציה ובאמת חושב שעדיף היה למות. באמת ובתמים נראה לך באותו הרגע שטוב מותך מחייך. לפעמים זה כל כך קשה שזה משנה אותך. פתאום אתה שם לב לתכונות אופי שלא היו בך קודם, וזה הרי בלתי הגיוני אבל נראה שאכן השתנית. פתאום הדבר שאתה הכי אוהב לעשות בעשר בלילה זה לישון. אתה. שהיית וחרשת ועשית והסנפת. אתה אוהב ללכת לישון בעשר (פעם נחשבה השעה הזאת לאחר צהריים מאוחרים). והשינה עצמה, ובכן יש איזה זיכרון מעומעם של שנת רווקים ארוכה ומתוקה כל כך, זיכרון עמום ורחוק. אומרים שזה חוזר מתי שהוא, אבל לעולם היא לא חוזרת להיות שינה של אדם נטול דאגות שחי בעולם וסתם הולך לישון. תמיד זה יהיה תלוי-מישהו או משהו.
וגם פיזית אתה משתנה. העיניים נופלות, המצח נחרש ומעמיק, המפרצים מתפשטים, השיער, הו השיער, יוצא מכל חור תרתי משמע, הגבות נהיות יותר גבוהות והעמקים מעמיקים, אתה הופך זקן במהירות כל כך גדולה, שאנשים בלי ילדים שפוגשים אותך פשוט לא מזהים. והריח, סימילאק – חרא – קיא – סיגריות – רוטב עגבניות – בושם של נערה מתבגרת, הכל משאיר עליך את אותותיו.
השפה שלך משתנה, אתה בולע מילים, צועק איפה שצריך ללחוש, לפעמים אין לך כח בכלל לדבר. המשפטים שלך צפויים, אתה משתמש באותן הבדיחות שוב ושוב, חוזר על אותן מנטרות שעוברות בירושה מהורים מתוסכלים ומיואשים אחרים כמו "אני סופר עד שלוש" (וואט דה?!).
המבט נע בין זועף למתלהב באופן מפגר לאדישות כללית. לאט לאט אתה מתרגל ללכת בשקט, לא להעיר, אתה יוצא ממקומות בהליכה על קצות האצבעות ואצבע ניצבת מול שפתיים סגורות. אתה מתחיל לפחד מרעשים כמו צעצוע מדבר שמתעורר לחיים בשתיים בלילה.
ועוד לא הגענו בכלל לדבר על החרדות. מאדם שמח אופטימי וקליל אתה הופך בבת אחת ליצור שרואה סכנה קיומית בכל דבר גשמי או רוחני, שולחן קפה הופך לחפץ מושחז ואכזר שיכול לפתוח את הראש של הילד, חלון מעט פתוח הופך לסכנת נפילה מהקומה הרביעית, בקבוק סבון שהושאר על השיש יכול להרעיל ולגרום לחנק, במבה זה השטן כי אנחנו הרי אלרגיים לבוטנים, לחם זה נורא ואיום כי בגן עברו למדיניות נטולת גלוטן, ומוצרי חלב – טוב נו כולם יודעים שזה הורג. ורגשות האשם, הם מתשלטים על כל חלקה טובה, ומזינים את עצמם מילדות ועד בגרות, לפעמים אנחנו יכולים ממש לשמוע את השריטה העמוקה שאנחנו חורטים בגוזלינו.
אתה הופך זקן במהירות כל כך גדולה, שאנשים בלי ילדים שפוגשים אותך פשוט לא מזהיםצילום: Getty Images/iStockphoto
אתה מרגיש גם שהסביבה שלך משתנה: אם פעם היית נחשב מגניב, החבר'ה היו חבר'ה, הייתם יוצאים למסיבות טבע או נוסעים ספונטני לסיני, היום ספונטניות שמורה רק לנסיעה אל ההורים. וכמה שיותר. כי אולי הם יסכימו לשים עין על הילדים כמה שעות, ארבע חמש ככה, כי אתם צריכים גם זמן לעצמכם. היום החברים הכי טובים שלך הם הורים אחרים לילדים בגיל של הילדים שלך, כי הילדים מכתיבים עם מי נפגשים ולא אתה. כשפוגשים אנשים חדשים, תמיד מבררים בני כמה הילדים שלהם, לנו יש ככה ולנו יש ככה. אה איזה יופי גם שלנו עולה לגימל. וכל הזמן גם תחרות דקה דקה, מרומזת, בלתי נראית, אבל שלנו כבר קוראת, מהגן היא לימדה את עצמה, מהמם. ויש קטע כזה של ללכת ביחד לגינות, שזה באמת הגיהנום בהתגלמותו.
אבל אם מסתכלים לפעמים על ההורות כמו על שני פנים של אותה המטבע ומצליחים להשיל לאט לאט את הקליפות, את הציניות, התחרותיות והעיסוק העצמי ועומדים מול הדבר הזה כמו שהוא, ככה באמצע החדר, עומדים ומסתכלים עליו עושה פעולה כלשהי, מפלס דרכו בעולם, אז כן, לרגע נפעמים, והרגשה כללית של אושר עוטפת אותנו מכף רגל ועד ראש. זה כמו פלא שקשה להאמין לו, נס, וגם אם זה קשה עד בלתי אפשרי, עלינו לנסות ולהמשיך לראות בילדים שלנו, יום יום שעה שעה, פלא.
אלירן ארזי | |בשם האב
מגדל שלושה ילדים, שני חתולים ובעל. מאמין שהחינוך האפקטיבי ביותר הוא דוגמה אישית. אוהב אבוקדו, קפה שחור וחומוס. לא יכול בלי סירים על הגז כל הזמן. ישראלי בנשמה, אבל חי בארה"ב, אבא במשרה מלאה אבל לפעמים גם אמא. מאמין באבולוציה ובעובדה שרק במקרה אנחנו פה, עוד מעט נלך ולכן צריך להרבות טוב בעולם.
ליצירת קשר, מוזמנים לשלוח מייל: eliranarazi@gmail.com