לנפות את הרוע מהמוסיקה הגרמנית - מוסיקה קלאסית
לנפות את הרוע מהמוסיקה הגרמנית
הוא מלחין בעזרת ריבועי קסם, הנגנים אצלו גם שרים, והוא סולד מהמוסיקה הבוטה שנוצרה בארצו. שיחה עם המלחין והפילוסוף הגרמני ואלטר צימרמן
עודכן ב-02.04.12
מפגשים של קצוות סגנוניים במוסיקה הם תמיד מעוררי עניין, והערב ביפו (בית מזרח-מערב, 20:30), קצוות כאלה לא רק ייפגשו אלא גם יתמזגו: מוסיקת הבארוק, בקולותיהם וכליהם של סולני באך הישראלים, והמוסיקה החדשנית העכשווית עם נגני אנסמבל מיתר המתמחים בה. פסנתר וצ'מבלו, ויולה מודרנית וויולה דה-גמבה בארוקית, ושירה על פי שיטת כיוונון עתיקה, יישמעו יחד בביצוע האנסמבלים הצעירים בניצוח גיא פדר.
הסאונד המסקרן שמציע הערב הזה יתגשם ביצירות של הישראלים עמוס אלקנה ואראל פז, וכן יצירות בארוקיות. ובמרכז התוכנית, במוסיקה שהולחנה במיוחד להרכב החד-פעמי, שתי יצירות של המלחין האורח מגרמניה ואלטר צימרמן - פרופסור לקומפוזציה בבית הספר הגבוה למוסיקה בברלין, חוקר וסופר ופילוסוף, שיצירותיו בוצעו על ידי האנסמבלים המובילים היום למוסיקה חדישה, מאמריו פורסמו בכתבי עת מדעיים, והוא עוטר בפרסים רבים, בהם "פרס איטליה".
היצירה "עשב הילדות" לוויולה סולו, עם טקסט של המשורר הלבנוני פואד ריפקא שאותו הכיר צימרמן, שייכת לסדרת יצירות שלו שבהן הנגן הסולן גם שר - וכך גם בערב זה, בו ינגן הויולן-כנר משה אהרונוב וגם ישיר: "המעטתי בהערכת הקושי של היצירה", מתוודה צימרמן, "לכוון את האוזן לצלילים נקיים בוויולה, ואת האוזן השנייה להפקה הקולית, זה די מסובך".
צימרמן, אתמול בתל אביב. האגו משכפל קלישאותצילום: דניאל צ'צ'יק
היצירה השנייה, לשישה זמרים וארבעה כלי בארוק, מבוססת על טקסטים של אדמונד ז'אווס, משורר מצרי ממוצא יהודי שהיגר לצרפת: "המקור עליו אני מתבסס הוא ‘ספר הסודות' של ז'אווס", מסביר צימרמן, "טקסט שהוא שירה חופשייה ופתוחה, ניסיונית, ברוחו של סטפן מלארמה. הסיפור הוא על רקע השואה, ונקרא דו-שיח של שתי שושנים: יש את שושנת החיים ואת שושנת המוות, ואני מציב אותן במוסיקה כמו במראות המשתקפות זו בזו. הזמרים והנגנים מייצגים שני עולמות, האחד, החיים, זך ומעודן ומושר בצרפתית, השני גס יותר וזה המוות - והוא מושר בגרמנית; והנגנים משתתפים גם הם בשירה - שרים, לוחשים, ממלמלים שברי טקסט - וכך משלימים את תמונת הדו-שיח".
עיון בפרטיטורה מגלה יצירה שלווה לכאורה, עם צלילים ארוכים: "נכון שעל פני השטח לא ניכרת הדרמה, אבל מתחתיו מתחוללות סערות וקונפליקטים", אומר צימרמן, "אני מנסה לעולם לא להיות בוטה, לא לנקוט הבעה תוקפנית וישירה, כמו שנעשה רבות במוסיקה בת זמננו. מושכים אותי למשל קטעי הפסנתר הקצרים של ברהמס, האינטרמצי, שחלחלו לעומק תולדות המוסיקה ונעלמו שם, בלי שהיה להם ממשיך בסוף המאה ה-19 ותחילת ה-20. הבוטות, שלעתים נוכחת ביצירה הגרמנית, דוחה אותי".
הספונטניות מטעה
ואלטר צימרמן נולד ב-1949 בעיירה שוואבך בדרום גרמניה. אביו היה מורה למוסיקה, וכחייל במלחמת העולם השנייה נפל בשבי הרוסים. אחרי שחזר מהמלחמה זנח האב את המוסיקה והפך להיות אופה: "הוא היה אופה אינטלקטואלי, שאירגן תיאטרון בעיירה, ניצח על המקהלה, והיה גם מעצב תפאורות ובמאי וצייר", מספר צימרמן, "המאפייה הפכה למרכז העיירה ואני ניגנתי בה בפסנתר, להנאת המבקרים". אחרי עשר שנות ילדות מאושרות הוא נשלח לבית ספר יוקרתי בעיר פירת, בו למד מוסיקה וגם לטינית ויוונית: "אלה היו שנים אומללות, חיים כפולים כבן של אופה בקרב האינטליגנציה והאריסטוקרטיה הגרמנית. כתבתי סימפוניות בגיל 13 ו-14 ובבית הספר לא ידעו על כך כלל".
המידע על השואה החל לחלחל לתודעתו כשהיה בחור צעיר: "האפקט היה עצום. חלק גדול מחיינו הוקדש למחשבה על האירוע הלא מובן הזה, איך הוא יכול היה לקרות. חקרתי את המחשבה הפאשיסטית - לאו דווקא איך אחרים יכלו לאמץ אותה, אלא את הפוטנציאל שלה לכבוש כל אחד מאיתנו". צימרמן נסע לארצות הברית שם התוודע לנוף האוונגרד האמריקאי, לג'ון קייג' ומורטון פלדמן - ולימים אף לימד בבתי ספר יוקרתיים שם כמו בג'וליארד, "אבל אחרי ששהיתי באמריקה הבנתי שאני צריך לחזור ולחקור את המולדת שלי: הלחנתי מחזור של שירים אותם לקחתי משירי עם ממקום הולדתי וניפיתי מהם את כל הרוע, המפלצתיות והגסות. רציתי לחדור לדרך המחשבה הריאקציונית כדי להבין איך השואה יכלה להתחולל, ולמה דווקא בגרמניה; היבטים כמו תפקידה של הפילוסופיה הקאנטיאנית, למשל, בהטמעת מושגי הטוהר".
נושאי השיחה עם צימרמן מתפשטים כמו גלים במים. הוא משוחח על גימטריה, פילוסופיה ובלשנות, על הקבלה, האיסלאם ודאואיזם, ורבות על השפה העברית והיהדות, ועל הפוליטיקה של ישראל. "גדלתי כפרוטסטנטי, ובגיל 14, כמעט בגיל זהה לבר מצווה, הוכנסנו בסוד הברית הישנה - התנ"ך", הוא מספר, "ופתאום הברית החדשה נדמתה מתקתקה, כמו פרוסת עוגה אחת יותר מדי. אני זוכר איך נדהמנו מסיפורי התנ"ך - מהישירות שלהם. האם יכול להיות שזה התנ"ך, שאלנו, אחרי סיפורי ישוע שכולם כל כך ורודים וטהורים".
תהליך היצירה שלו כקומפוזיטור מעוגן גם הוא ביסודות פילוסופיים: "אני משתמש בריבועי קסם כהליך טרום קומפוזיטורי, ובמטריצות די מסובכות", הוא מסביר, "ריבועי הקסם נועדו כדי להרחיק את האגו מתהליך ההלחנה, כי האגו תמיד משכפל קלישאות. יש פרדוקס במושג הספונטניות ובחופש: היוצר חושב שהוא חופשי, אבל ההליך הספונטני של היצירה משעתק תמיד הרגלים הטבועים באדם. תהליכים מקדימים מורכבים, כמו ריבועי קסם וטבלאות של גבהים ומספרים וצלילים עיליים, בהם אני תלוי כדי למצוא את הצלילים שירכיבו את היצירה, לכאורה מגבילים אותי - אבל הם שנותנים לי את החופש האמיתי".
"אנשים רואים את העולם כאוסף של הבדלים, ניגודים ופערים", מסכם צימרמן, "אבל אפשר לראות אותו גם אחרת: כמערכת של קשרים, של גילויים משותפים, של היבטים וצדדים דומים ואף זהים, של זרמים תת-קרקעיים שוזרמים ביחד. הבנתי זאת כשלמדתי את התנ"ך ואני מוצא זאת בכל עבר, כמו למשל בקווי הדמיון ובזהות לעתים בין עברית לערבית". צימרמן מזכיר בהקשר זה את הפילוסוף הקדום ראמון לול ממיורקה, בן המאה ה-13, שהניח בסיס משותף לשלוש הדתות המונותאיסטיות בעזרת צירופי תכונות וערכים שהתקבלו משילוב בין גלגלים שעליהם הוא שירטט סדרות של תכונות, ובעזרת טבלאות ענק: "עשיתי בטבלאות האלה שימוש גם במוסיקה שלי", הוא מגלה.