אחרי מות --- החיים שאחרי מות - המאמר המלא
למרות שמות בני אהרון נדב ואביהו מובא בכתוב בפרשת שמיני, רק עתה בפרשת אחרי מות (לאחר פרשת תזריע ומצורע) מתייחס הכתוב להשלכות הנובעות ממיתה זו באופן מפורש -
"וְאַל יָבֹא בְכָל עֵת אֶל הַקֹּדֶשׁ" - כללים לחיים החדשים
נראה היה לומר שאכן פרשה זו לא נועדה להוסיף מאום בגישה אל הקודש, שהרי מעשי נדב ואביהו בטעות יסודם. אולם אופן הבאת הכתובים את דרך הגישה אל הקודש בעבודת הכוהן הגדול, פותח פתח להבנת הפרשייה כולה דוקא כעליית מדרגה ביכולת הגישה לקודש, הנוצרת מכוח מעשיהם של נדב ואביהו.
על פי הפשט, הכתוב בא לבאר את הסיבה לזהירות הנחוצה בכניסה אל הקודש - "כִּי בֶּעָנָן אֵרָאֶה עַל הַכַּפֹּרֶת - כי תמיד אני נראה שם עם עמוד ענני. ולפי שגלוי שכינתי שם, יזהר שלא ירגיל לבא" (רש"י שם). אולם המדרש (מתוך אי הצורך להביא את הסיבה מדוע שלא להיכנס אל הקודש בכל עת), מבאר את "כִּי בֶּעָנָן אֵרָאֶה עַל הַכַּפֹּרֶת" לא כסיבה להמנעות מן הכניסה, אלא כדרך שבעזרתה כן ניתן להיכנס אל הקודש.
"...ומדרשו לא יבא כי אם בענן הקטרת ביום הכיפורים".
על פי דרך הבנה זו, פתיחת הכתוב "וְאַל יָבֹא בְכָל עֵת אֶל הַקֹּדֶשׁ", יותר משהיא באה להגביל את הכניסה לקודש, היא באה לקבוע את התנאים בעזרתם כן יהיה כן ניתן להכנס לקודש.
על בסיס המדרש הזה, המשך הכתוב מציב תנאים נוספים לכניסה אל הקודש מעבר להקטרת הקטורת - "בְּזֹאת יָבֹא אַהֲרֹן אֶל הַקֹּדֶשׁ בְּפַר בֶּן בָּקָר לְחַטָּאת וְאַיִל לְעֹלָה. כְּתֹנֶת בַּד קֹדֶשׁ יִלְבָּשׁ וּמִכְנְסֵי בַד יִהְיוּ עַל בְּשָׂרוֹ וּבְאַבְנֵט בַּד יַחְגֹּר וּבְמִצְנֶפֶת בַּד יִצְנֹף..." (ויקרא ט"ז, ג' - ד').
חיזוק נוסף לתפיסת זו של מהלך הכתובים, כפתיחת פתח לכניסה אל הקודש ולא כסתימת הפרצות בעקבות פריצתם של נדב ואביהו את המסגרת, אנו מקבלים מן העובדה שבכל מהלך הכתובים עד לסוף פרק ט"ז לא מוזכר כי התנאים המובאים לכניסה אל הקודש וסדר העבודה המתלווה לכניסה זו תלויים בזמן מסויים - ביום הכיפורים. רק בסוף הפרשה מגביל הכתוב את האפשרות הזו לפעם בשנה בלבד - ביום הכפורים
עד לסוף הפרשה, נראה מן הפשט שדברי הכתוב "ואל יבא בכל עת אל הקודש" נועדו להגביל רק את האופן בו יכול הכוהן הגדול להיכנס - "כי בענן אראה על הכפורת" ו"בזאת יבוא אהרון אל הקודש", אבל לא את זמני כניסתו. "הסתרת" הכתוב את הגבלת הזמן עד לסוף הפרשה, מותירה למעשה מרחב חופש לכוהן הגדול, המתאים יותר להוות ביטוי להצלחה של נדב ואביהו במעשיהם, ולא ביטוי לכשלונם.
הבלטת מגמה זו של יכולת הכניסה לקודש, שאינה תחומה בזמן, היא המזרזת את רש"י להזכיר כבר בתחילת הפרשה כי התנאים לכניסת הכוהן הגדול תחומים לכתחילה גם בזמן.
"בזאת יבא אהרן וגו' - ואף זו לא בכל עת, כי אם ביום הכיפורים, כמו שמפורש בסוף הפרשה (פסוק כט) בחדש השביעי בעשור לחודש" (רש"י ויקרא ט"ז,ג').
נמצאנו למדים, שאף שהכתוב בסופו מגביל את כניסתו של הכוהן הגדול אל הקודש ב"זמן", הרי ההפרש שבין הגבלה לכתחילה לבין הגבלה לבסוף הוא תהומי. הגבלתו בתחילה הופכת את כל יכולת הכוהן הגדול כחלק מהגדרת ה"זמנים". כוח הזמן הוא המביא ליכולת הכוהן הגדול להיכנס אל הקודש. אולם אם הזכרת הזמן היא בסוף הפרשה, בולטת יותר יכולתו של הכוהן הגדול להיכנס ולפעול בקודש.
על פי הבנה זו, הזכרת הכתוב כי מותם של בני אהרון הגיע "בְּקָרְבָתָם לִפְנֵי ה' (הזכרה הנראית מיותרת ואף לכאורה לא מדויקת ביחס למעשה של הקרבת אש זרה , לא באה לציין את הצד השלילי שבהקרבתם של בני אהרון את האש הזרה, אלא את מגמת הקירבה שהם יוצרים בין האדם לבין השכינה.
תפיסה זו את נקודת המוצא של פרשת אחרי מות, מגדירה מחדש את המהלך המתרקם בכתובים הן בפרשות שלפני (מפרשת שמיני, דרך תזריע ומצורע) והן בפרשיות המגיעות בהמשך פרשת אחרי מות.
על פי תפיסת מהלכם של נדב ואביהו כחדירה אמיתית אל הקודש (כפי כסוברת הגמרא המבארת את האש שהדליקו כאש שמצווה להדליק על המזבח מן ההדיוט), פרשיות שמיני, תזריע ומצורע מגדירות מחדש את המציאות לאחר כניסת בני אהרון.
בדרך זו יש לבאר שהגבלת האכילה לחיות הטהורות בלבד וכו' ("זאת החיה אשר תאכלו") בפרשת שמיני, ופרשת "אישה כי תזריע" ופרשת המצורע וכו', הינם הצבת טֽבַעֵי העולם ה"חדש" הנוצר מתוך קרבתם של נדב ואביהו את המציאות כולה אל הקודש.
בדרך זו יתבארו דברי רש"י בפרשת תזריע - "...כשם שיצירתו של אדם אחר כל בהמה חיה ועוף במעשה בראשית, כך תורתו נתפרשה אחר תורת בהמה חיה ועוף" (רש"י ויקרא י"ב, ב' ד"ה אשה כי תזריע) באופן זה, שעתה לאחר קרבתם של נדב ואביהו, משודרגת המציאות ו"תורתם" מתחדשת. תורת החיה והעוף הטהורים והטמאים, תורת האישה "כי תזריע" ותורת המצורע.
על בסיס הופעת תורות אלו, יכולה כניסתם של נדב ואביהו אל הקודש להתממש בקביעות דרך הכוהן הגדול במעשים ובבגדים המסויימים, כשגורם הזמן (יום הכפורים) מגיע כמגביל אך ורק בסוף הפרשה.
על בסיס זה יש לבחון את המשך פרשיית אחרי מות, כהתפתחויות קיומיות הנובעות מיכולת הכניסה שנוצרה אל הקודש.
שחיטת חיה - כשפיכת דם
"דַּבֵּר אֶל אַהֲרֹן וְאֶל בָּנָיו וְאֶל כָּל בְּנֵי יִשְׂרָאֵל וְאָמַרְתָּ אֲלֵיהֶם זֶה הַדָּבָר אֲשֶׁר צִוָּה יְקֹוָק לֵאמֹר. אִישׁ אִישׁ מִבֵּית יִשְׂרָאֵל אֲשֶׁר יִשְׁחַט שׁוֹר אוֹ כֶשֶׂב אוֹ עֵז בַּמַּחֲנֶה אוֹ אֲשֶׁר יִשְׁחַט מִחוּץ לַמַּחֲנֶה. וְאֶל פֶּתַח אֹהֶל מוֹעֵד לֹא הֱבִיאוֹ לְהַקְרִיב קָרְבָּן לַה' לִפְנֵי מִשְׁכַּן יְקֹוָק דָּם יֵחָשֵׁב לָאִישׁ הַהוּא דָּם שָׁפָךְ וְנִכְרַת הָאִישׁ הַהוּא מִקֶּרֶב עַמּוֹ" (ויקרא י"ז, ב' - ד').
העצמת החיים מכוח המקדש, בעקבות כניסתם של נדב ואביהו אל הקודש היא המביאה גם להדגשה המרובה של איסור אכילת הדם.
שלש פעמים באותו מקום חוזר הכתוב ומדגיש את איסור אכילת הדם - " אֲשֶׁר יֹאכַל כָּל דָּם וְנָתַתִּי פָנַי בַּנֶּפֶשׁ הָאֹכֶלֶת אֶת הַדָּם וְהִכְרַתִּי אֹתָהּ מִקֶּרֶב עַמָּה", ּ"כָּל נֶפֶשׁ מִכֶּם לֹא תֹאכַל דָּם", ו"דַּם כָּל בָּשָׂר לֹא תֹאכֵלוּ". כל זאת אע"פ שלנו הדם הוא מאוס.
את היחס ההופכי הזה מבאר הכתוב בהבאתו את סיבת האיסור - "כִּי נֶפֶשׁ הַבָּשָׂר בַּדָּם". תאוות האדם לדם קיימת היא רק כשהוא מזהה את הנפש בבשר. אז מהווה הדם מציאות של חיים אותה תאב האדם לספק לעצמו. אולם כשהדם מאבד את משמעות החיים שבו, הוא הופך להיות מוקצה לאדם, כהפרשה היוצאת מן הבשר.
"אִישׁ אִישׁ אֶל כָּל שְׁאֵר בְּשָׂרוֹ לֹא תִקְרְבוּ לְגַלּוֹת עֶרְוָה אֲנִי ה'. עֶרְוַת אָבִיךָ וְעֶרְוַת אִמְּךָ לֹא תְגַלֵּה אִמְּךָ הִוא לֹא תְגַלֶּה עֶרְוָתָהּ" (ויקרא י"ח, ו' - ז').
באופן מתמיהה נקראת פרשת העריות הזו דווקא ביום הכיפורים.
"ומוציאין ס"ת וקרין ג' בפ' עריות עד סוף הפרשה...- משום שנפשו של אדם מחמדתן ואם יש אחד שנטמא יחזור בתשובה" (שו"ע סימן תרכ"ב סעיף ב'. משנה ברורה ס"ק ז').
אף השעיר לעזאזל מיוחס ככפרה על העריות
"תנא דבי רבי ישמעאל: עזאזל - שמכפר על מעשה עוזא ועזאל - מלאכי חבלה שירדו לארץ בימי נעמה אחות תובל קין ועליהם נאמר ויראו בני האלהים את בנות האדם (בראשית ו) כלומר, על העריות מכפר" (יומא ס"ז, ע"ב).
כך גם מביאה הגמרא בדברי אימו של אמון מלך יהודה לבנה, שממקום ממנו האדם יוצא, הוא אינו מתאווה:
"אחז התיר את הערוה, מנשה בא על אחותו, אמון בא על אמו...אמרה לו אמו: כלום יש לך הנאה ממקום שיצאת ממנו? - מקום שאדם יוצא ממנו שבע הוא ממנו ואינו מתאוה להנאת אותו מקום" (סנהדרין ק"ג, ע"ב).
גרבי יעקב (4/2/2013)
המאמרחשוב וראוי להבנה הרעיון כביר וצריך לחזור ולשנן