הטעות של פרויד - כללי - הארץ
מעמדו של פרויד בתרבות המערב איתן כתמיד, אבל השקפתו היסודית על טבע האדם מאבדת את אחיזתה דווקא בקרב ממשיכיו. הוויכוח הוא על שאלת היסוד - מה מניע בני אדם. האם פורקן דחפים ביולוגיים, כפי שטען פרויד, או צורך בקשר אנושי, כפי שטוענים יריביו. מחנה המורדים מתרכז סביב עבודתו ואישיותו של סטיבן מיטשל, האיש שטילטל את הממסד הפסיכואנליטי בארה"ב ומת לפני ארבע שנים בשיא פריחתו
27.04.2004 00:00 עודכן ב: 30.03.2017 10:23
אף אחד לא יאמר את זה, לא במלים האלה, אבל יותר ויותר פסיכואנליטיקאים בעצם חושבים, שפרויד פשוט טעה. לא קצת. לא בשוליים. אלא בעצם תורת הנפש שלו. בשאלה היסודית מכולן - מי אנחנו, מה מניע אותנו. קצת קשה להאמין - הרי פרויד הוא אבן יסוד כל כך מובנת מאליה בתרבות - אבל מה שהחל כאלטרנטיווה מהוססת עוד בימיו של פרויד, נהפך בשני העשורים האחרונים למרד.
הרבה מים היו צריכים לעבור בנהר מאז ששנדור פרנצי והארי סטאק סאליבן העלו, כל אחד לחוד, את הרעיונות האלטרנטיוויים, או מאז שחבורת פסיכואנליטיקאים זועמת צעדה לפני 60 שנה במורד השדרה החמישית בניו יורק (על פי הפולקלור הפסיכואנליטי הלא לגמרי מדויק) בהנהגת קלרה תומפסון וקארן הורני ושרה "אנו נתגבר" - We Shall Overcome. לא מופרז לומר שהם התגברו בסוף, ומה שהיה סמוי הפך גלוי. מוסדית ותיאורטית. זה סיפור של שינוי הדרגתי, יש בו הרבה גיבורים, אבל אם יש אחד בולט מן הזמן האחרון, אחד ששם לו למטרה להפוך את מה שסמוי לגלוי, זהו סטיבן מיטשל, פסיכואנליטיקאי ניו-יורקי, נכד של מהגרים יהודים מפינסק, שנפטר לפני פחות מארבע שנים.
השם שנתן מיטשל לרעיונות שהחליפו את אלה של פרויד הוא "פסיכואנליזה התייחסותית" (Relational Psychoanalysis) - מושג גג שמכנס תחתיו הרבה רעיונות שונים, ותיקים וחדשים. אבל לכולם מכנה משותף - לפי מיטשל אין ברירה אלא להכיר בעובדה שמדובר באלטרנטיווה שלמה לפרויד, אלטרנטיווה מוציאה. או, או. הטיעון של מיטשל, מתברר, היה רב כוח, עד כדי כך שהפסיכואונליזה ההתייחסותית נהפכה לזרם המרכזי בפסיכואנליזה של ארצות הברית, כפי שהכריז לאחרונה לורנס ג'יקובסון בכתב העת Contemporary Psychoanalysis. ג'יקובסון לא כתב זאת בשמחה, אלא כעובדה.
אבל מה שקורה בפסיכואנליזה האמריקאית בשנים האחרונות מרחיק לכת, כנראה, הרבה יותר. מכתבי העת המקצועיים מתקבל הרושם הכמעט סוריאליסטי שלא רק שמיטשל כבר לא צריך להתקבל אצל הממסד הפרוידיאני, אלא שפרויד צריך עכשיו להתקבל אצל מיטשל. הגיעו דברים לידי כך שחסידי פרויד בלב הממסד עברו לקרב בלימה: יותר ויותר אפשר לשמוע מהם את הטענה שגם פרויד בעצם היה "התייחסותי".
כדי להבין את הוויכוח מבחוץ כדאי אולי להתחיל מאבן דרך דרמטית בו: מאמר קצר בשם "הוספיטליזם" שכתב רנה ספיץ בשנות הארבעים. ספיץ ערך תצפית שיטתית בילדים שגדלו בבית חולים, בלי אם או תחליף אם קבוע, כלומר בלי קשר קבוע עם מבוגר ספציפי. כל הילדים האלה גילו סימנים של פיגור התפתחותי, דיכאון, ונטייה יוצאת דופן לחלות. בתום שלושה חודשים הקואורדינציה של העיניים התדרדרה, והסתמן פיגור מוטורי. בהדרגה הם נעשו שקטים במידה יוצאת דופן, חסרי תנועה. הילדים האלה פשוט הלכו ודעכו לנגד עיניו של ספיץ.
המאמר כתוב בלשון טכנית מדעית, אבל העובדות היבשות שוברות את הלב: בהדרגה נוצרו שקעים במזרון במקום שהגוף הקטן, חסר התנועה, שכב במשך חודשים ארוכים. במחקר ההמשך התברר שבתוך שנתיים שליש מתו. מעטים מאלה ששרדו למדו, בתום שלוש שנים, לשבת, ללכת, לעמוד או לדבר. כמעט מתבקש לומר (אף שלא זה הניסוח של ספיץ) שהמסקנה הבלתי נמנעת היא שילדים פשוט מתים בלי אהבה.
המפעל של מיטשל בנוי למעשה סביב הרעיון שמסקנות כמו אלה של ספיץ מחייבות דחייה של השקפתו של פרויד מיסודה. מפני שפרויד ביקש לגזור את כל ההתנהגות האנושית, לרבות קשרים בין בני אדם, מסיפוק דחפים פיסיים שמקורם בגוף. קשרים בשביל פרויד הם תוצאת לוואי, של הצורך בסיפוק פיסי. נאמן לאווירה הפוזיטיוויסטית הקיצונית של וינה בתחילת המאה, ובן של הדמיון המדעי בן זמנו, תיאר פרויד את הנפש כפועל יוצא של מערכת לחצים כמו-הידראולית: כמויות נתונות של אנרגיה (אנרגיה ארוטית ואגרסיה) מתעוררות בגוף ודורשות פורקן. הזולת - לא במקרה הוא נקרא "אובייקט" בלשון פרויד - הוא פשוט אמצעי לפורקן המתחים האלה. כל ההתנהגות האנושית נובעת ממערך הלחצים הפיסי הזה, מכור הדחפים היוקד של ה"איד".
"כוחו של האיד", כתב פרויד סמוך למותו, "מבטא את מטרת חייו של האורגניזם האינדיווידואלי", והדחפים "מביאים לכלל קיום את כל מגוון תופעות החיים". הוויכוח הוא לכן על השאלה היסודית - מה מניע בני אדם. האם קשר הוא תוצר לואי של פורקן פיסי דחפי, או שהאדם הוא ביסודו יצור שואף קשר? האם אהבה, כפי שסבר פרויד, היא "התקשרות מתמשכת אל האובייקט... גם במרווחים חסרי התשוקה" בשל ה"ביטחון שהצורך שזה עתה גווע ישוב ויתעורר", או שהיא צורך עצמאי, מקורי. הוויכוח הוא בין תפישה של אגואיזם קיצוני הרואה את היצור האנושי כמולקולה שואפת עונג פיסי שהעולם החברתי פחות או יותר נכפה עליה, לבין הנחה שהאדם הוא מיסודו בריה חברתית, המונע מתוך צמאון לקשר אנושי.
שתי ההשקפות האלה, הדחפית וההתייחסותית, טען מיטשל, מוציאות זו את זו, ולדבריו, הגיע הזמן שנודה שצריך לבחור ביניהן. אלא שהוויכוח חורג בהרבה מהצד התיאורטי. השאלה תפשה את חזית הדיון ונהפכה למין אבן בוחן - הלפרויד אתה או לצריו - וזאת כבר שאלה שיש לה היבטים מרחיקי לכת - ייצריים, מוסדיים ואישיים.
מיטשל דוהר לצמרת
"משהו מרוח שנות השישים נשמר סביב סטיב," אומר ניל אלטמן, פסיכואנליטיקאי וחבר קרוב של מיטשל. יש בזה משהו. מיטשל ידע להפיח רוח בקרב עמיתיו והעדרו הוא מכה אישית קשה למעגל הקרוב. "סטיב היה מנהיג אמיתי," אומרת הפסיכואנליטיקאית הפמיניסטית ג'סיקה בנג'מין, "המנהיג היחיד שהזדמן לי להכיר מקרוב". והמנהיג הזה אבד פתאום, בן 54 בלבד, בהתקף לב על מכשיר הריצה שלו בבית.
סטיבן אלן מיטשל נולד ב-1946 בניו יורק, לתוך משפחה יהודית מורחבת שבחיקה גם התבגר. הסבא, פרנק לוצקי, בא לארצות הברית מפינסק והקים מכבסה עם אחיו סאם, שבמשפחה קראו לו "הדוד סאם." אביו של מיטשל, סטנלי, רואה חשבון, השתלב בעסק. במצוות הדוד סאם החליף סטנלי לוצקי את שמו לסטנלי מיטשל - בגלל שיקולים עסקיים לא רצה הדוד שרואה החשבון שלו יישא אותו שם משפחה.
לסטנלי מיטשל היו תוכניות מרחיקות לכת בשביל בנו, סטיבן. הוא שלח אותו לבית הספר היוקרתי "הוראס מאן" בניו יורק. התלמידים שם דורגו לפי סדר ההישגים: ארבעת הראשונים בכל מחזור הלכו ישר להארוורד. לרביעייה השנייה נשמרו מקומות בייל.
החיים בהורס מאן לא היו קלים. מיטשל לא היה רק הילד החדש בשכונה, אלא ילד מאוד מוכשר. במרוץ המאומץ הזה לא אוהבים תלמידים שנוחתים משום מקום ומאיימים על המקומות הראשונים, כך שהטיפוס המהיר של מיטשל בסולם לא חיבב אותו על חבריו ללימודים. גם כך הגיע לרביעייה השנייה וזכה במקום בייל.
אחרי שנה אחת בייל התקבל מיטשל לתוכנית מצוינות רב-תחומית שבה למדו הכל מכל: ממוסיקה ועד היסטוריה של הדת, מפילוסופיה ועד סוציולוגיה. אלה היו שנות השישים והקמפוסים בערו. ייל עצמה לא היתה אמנם מוקד של תסיסה ובכל זאת גם שם צמחו יוזמות פוליטיות, אם גם מתונות יותר מהכאוס של ברקלי. מיטשל הצעיר כתב לאביו שהוא יסיים את הלימודים בהצטיינות, אבל אולי לא בהצטיינות יתרה, מפני שיש עניינים פוליטיים שהוא מרגיש מחויב להם. האב היה מאוכזב מאוד. זאת אמביציה של מהגרים שהחזיקה במשפחת לוצקי גם בדור השלישי: סטנלי רצה שבנו יהיה שופט עליון.
בסוף סיים הבן, בניגוד לתחזיותיו, בהצטיינות יתרה. בכלל, מיטשל הרבה מאוד להצטיין, לא רק בלימודים. הוא היה, בין השאר, טניסאי ופסנתרן מוכשר. משיחות עם חבריו נדמה לפעמים שאין דבר שהוא לא הצטיין בו. טוני באס, גם הוא פסיכואנליטיקאי, אלוף מוכר בפינג פונג, חבר של המשפחה ושותף לדרך, גילה אחרי שנים של ניצחונות בלתי פוסקים שמיטשל הוא היריב השקול הראשון שלו בפינג פונג.
אבל לא הטניס ולא התוכנית להיות שופט עליון משכו את לבו של מיטשל הצעיר באמת. פילוסופיה ופסיכולוגיה עניינו אותו יותר. אחרי התואר הראשון הוא הגיש מועמדות לשתי תוכניות דוקטורט, פילוסופיה בייל ופסיכולוגיה ב-NYU. שתיהן קיבלו אותו. הוא בחר ב-NYU, וזאת היתה בחירה מכריעה. חלקים חשובים של המהפיכה כבר החלו לפרוח שם.
את ההתלמדות שלו כפסיכולוג הוא עשה במחלקה הפסיכיאטרית של ה"קולומביה פרסביטריאן מדיקל סקול", בית חולים יוקרתי בניו יורק. בדרך הספיק להינשא, אבל בקולומביה פרסביטריאן הוא פגש אשה אחרת, מרגרט בלאק, מתלמדת בעבודה סוציאלית. גם בלאק היתה נשואה. רצה המקרה והוטל עליהם לנהל שם יחד טיפול קבוצתי.
"סטיבן נחשב לטראבל מייקר במחלקה," אומרת בלאק היום. "מין נציג של הפציינטים נגד הצוות הרפואי". אלה היו הימים שבהם כולם כבר קראו את "קן הקוקיה". שיטות הטיפול של המחלקה, שכללו כמובן אופנים שונים של כפיה וכליאה, לא נראו למיטשל הצעיר, כשם שלא נראו לבלאק. בין שמיטשל עצמו הושפע מ"קן הקוקיה" ובין שלא, הוא הספיק לקרוא את כל כתבי סאליבן ופרויד עוד לפני שהחל בהכשרה פסיכואנליטית, וסאליבן היה בין המתנגדים המוקדמים לשיטות טיפול בכפיה בעיקר כלפי סכיזופרנים. סאליבן הציע במקומן ריפוי בדיבור (פרויד לא חשב ששיטה כזאת יכולה לעזור להם) וחסידו הצעיר של סאליבן, המתלמד מיטשל, החציף פנים כלפי הממסד. כך עשתה גם בלאק. הפסיכיאטרים לא אהבו את זה.
במשך הניהול המשותף של קבוצת הטיפול צמחה בין שני המתלמדים קרבת נפש ורוח. ככל שמרגרט בלאק זוכרת הם לא בדיוק הבהירו לעצמם, כל אחד לחוד ושניהם יחד, מה טיב הקשר הזה. אבל הוא התברר בבת אחת כשמיטשל ביקש לעזוב את קבוצת הטיפול. בלאק היתה המומה. "לא הבנתי איך הוא יכול לעשות דבר כזה, באמצע טיפול בחולים. אבל תוך כדי שטענתי את הדברים האלה כלפיו בלהט הבנתי שהלהט הזה הוא לא רק מצפון מקצועי".
מכאן הדברים התגלגלו מהר. בבוקר קפוא אחד בטיול בריברסייד פארק ב-1970, הם נעשו מפורשים: בתוך שבוע שניהם נפרדו מבני הזוג שלהם ועברו לגור יחד. המשפחות לא שמחו. בין השאר, בלאק איננה יהודייה. אבל הוריו של מיטשל קיבלו אותה בסופו של דבר באהבה. גם בפרסביטריאן לא שמחו. אחרי שמיטשל עזב קרא הפסיכיאטר הראשי של המחלקה לבלאק לשיחה ודרש ממנה לעזוב את "המיטשל ההוא" בעל ההשקפות החתרניות. היא לא עזבה. הם נשארו נשואים באושר עד יומו האחרון ויש להן שתי בנות גדולות.
המורדים הראשונים
השקפתו החתרנית של מיטשל התעצבה בזמן קריטי ובזירה סוערת במיוחד. רעיונות מהפכניים שבאנגליה נחבאו מתחת לפשרות פוליטיות והבדלים עמוקים שבצרפת ודרום אמריקה התחפשו ל"חזרה לפרויד", נהפכו באמריקה, שהממסד הפסיכואנליטי שלה היה במיוחד נוקשה, לפצצה מתקתקת ליד עמודי התווך של הבניין כולו.
הבניין, צריך להודות, היה מוזר מראשיתו. משום שהפסיכואנליזה נדחתה על ידי הממסד הרפואי של וינה בימיו של פרויד היא נאלצה להתפתח במוסדות משלה. זאת היתה ברכה וקללה. מצד אחד זה נתן לה חופש לצמוח בשקט. מצד שני זה איפשר לפרויד חופש לכפות את עמדתו באופן מוסדי, בעריצות לא קטנה. הפסיכואנליזה נשארה מחוץ להישג ידו של החופש האקדמי הנהוג באוניברסיטאות, ונשארה חצי דת וחצי מדע. מי שסטה מן הדוגמה פשוט גורש.
אם הממסד הפסיכואנליטי היה שמרני ונוקשה, האגף האמריקאי שלו היה נוקשה עוד יותר. בעוד שפרויד והאגודה הפסיכואנליטית הבין לאומית התירו להכשיר לא-רופאים, דרש האיגוד הפסיכואנליטי האמריקאי (APA) עד לא מזמן, 1988, תואר דוקטור ברפואה כדי להתחיל את ההכשרה.
היו לכך סיבות מקומיות. ב-1910 התפרסם דו"ח פלקסנר על מצב הרפואה באמריקה שהבהיל את ארצות הברית כולה. התברר פתאום שכל שרלטן יכול לחלק תארים ברפואה, ושאין שום דרך לדעת עם האיש בחלוק הלבן שמטפל בך יודע בכלל מה הוא עושה. אף אחד לא פיקח. התגובה היתה חקיקה מחמירה בנושא רישוי לרופאים. כולם נאלצו להתיישר לפי אוניברסיטת ג'ון הופקינס, היחידה שעמדה בסטנדרטים גרמניים של הכשרה מקצועית.
האגודה הפסיכואנליטית האמריקאית הוקמה רק שנה אחרי הדו"ח, ובצלו. מקימיה חשבו לכן שאם עתיד להיות למקצוע שלהם מעמד מכובד בארצם כחלק מתחום מקצועות הריפוי, אסור להם להיות מחמירים פחות.
גם בענייני דוגמה האמריקאים היו אדוקים יותר מהאפיפיור. בעוד שבאנגליה התפתח פלורליזם מסוים, הפסיכואנליטיקאים חמורי הסבר של העולם החדש לא סבלו כל סטייה. כך קרה שפסיכואנליקאית מקורית וכריזמטית כמו קארן הורני, התנגשה בסינוד הקדוש של המכון הפסיכואנליטי של ניו יורק. שומרי החותם החליטו ב-1941 שדעותיה חתרניות מדי, ושהיא פופולרית מדי אצל התלמידים. הם העבירו את הורני מקורס המבוא, שהיה חובה לכל תלמידי שנה א' ובעצם עיצב את השקפתם בראשיתה, לסמינר בחירה נידח בשנה ד'. הורני עזבה בזעם, לקחה קבוצה של נאמנים והקימה את מכון הורני. זה היה הרקע למצעד המיתולוגי.
כרגיל במוסדות פסיכואנליטיים גם זה היה עניין משפחתי. להורני היה רומן עם הפסיכואנליטיקאי אריך פרום, והוא הצטרף אליה ואל קלרה תומפסון בהקמת המכון האלטרנטיווי. נוסף לרומן עם האם, היה פרום גם המטפל של בתה של הורני. זה אולי טרם ללהט, אבל לא ליציבות.
די מהר התברר שהמקלט החדש בראשות הורני הוא בעצמו דוגמטי להפתיע. מה שק0רה להורני במכון הפרוידיאני של ניו יורק, קרה לפרום תחת הורני במכון החדש, אחרי שהרומן ביניהם נגמר. פרום נעשה פופולרי מדי במכון החדש, ונוסף לכל הוא לא היה רופא. הסנקציה לא איחרה לבוא: הוועד המנהל הגביל את הקורסים שהותר לו ללמד. זה היה דז'ה וו מוזר בעיני כמה מן החברים. ואכן - דז'ה וו - הם פרשו. תומפסון ופרום חברו להארי סטאק סאליבן, ועם גרושתו של פרום, פרידה פרום-רייכמן, הם הקימו מכון אלטרנטיווי חדש, מכון ויליאם אלנסון וייט.
אחת הבעיות של מכון וייט החדש היתה שלאגודה הפסיכואנליטית האמריקאית היה מונופול על חברות בארגון הבינלאומי שיצר פרויד. מי שלא היה חבר ב-APA נשאר בחוץ ולא הוכר כפסיכואנליטיקאי. מאחר שמכון וייט הכשיר גם לא-רופאים, הוא נשאר מחוץ לאיגוד האמריקאי, ולכן גם מחוץ לאיגוד הבינלאומי. אף שהמכון קם על פלורליזם תיאורטי והכשרה של לא רופאים, הוא המשיך לשאוף להתקבל בממסד. לפיכך, ההכשרה של פסיכולוגים שאינם רופאים לפסיכואנליזה נשארה במעמד משני. פסיכולוגים קיבלו מין תעודה מעליבה של סיום לימודים שלא בדיוק היתה הסמכה. הדיונים התכופים במכון וייט על שאלת הרופאים-או-לא-רופאים החזיקו את מי שלא היו רופאים בחרדה מתמדת. כך נולדה הפרישה הבאה. ב-1952 הניחה קבוצה פורשים מאנשי וייט הצעה של שולחנה של אוניברסיטת NYU לפתוח תוכנית פוסט-דוקטורט בפסיכואנליזה. התוכנית נפתחה ב-1961. כאן ב-NYU הוכשרה הקרקע שעליה נבטה המהפיכה שמיטשל ביקש לחולל.
סטיבן מיטשל עם בתו, קייתלין. הטראבל מייקר של הממסד הפסיכואנליטי
ג'יי גרינברג: "לא ראיתי בספר שלנו שום אג'נדה פוליטית. זה היה בעיני מחקר השוואתי ענייני. אני לא חושב שמיטשל חשב עליו אז כמהפיכה. כל זה בא רק אחר כך"