נשכחים - סקירה של חגית בן-חור | פרלמנט הספרים
נשכחים – סקירה של חגית בן-חור
עמוד הבית » סקירות » דרמה » נשכחים – סקירה של חגית בן-חור
תגיות: בדיוני, דרמה, לונדון
ספר: נשכחים
חייו של טובי היו רגילים לחלוטין, עד שהם התהפכו בעקבות דבר קטן ופשוט כמו בדיקת דם. הוא הוכרז כפגום, נלקח ממשפחתו וכעת הוא חי בבית המוות – מבנה קודר על אי מנותק מהעולם, שם הוא ונערים נשכחים אחרים כמותו חיים תחת פיקוחן ההדוק של האחות הראשית וצוות האחיות שלה. עם כל סימן קטן של התפרצות המחלה, הם נלקחים אל הסנטוריום שבקומה העליונה, מקום שממנו אף אחד לא חוזר עוד. טובי מעביר את ימיו במחשבות על העבר ובפחד מפני העתיד, אבל אז מגיעה לבית נערה חדשה בשם קלרה והכל משתנה. קרן אור של תקווה מבליחה לפתע מבין ענני הייאוש, וטובי מחליט לקחת את חייו בידיו. שרה פינבורו היא מחברת הספר "מאחורי עיניה" ומותחנים נוספים שהיו רבי מכר של הניו יורק טיימס, הסנדיי טיימס ועוד עיתונים חשובים רבים. ספריה זכו בפרסים ובהערכה רבה, והם נקראים ביותר מ-25 שפות. ספרה "13 דקות" יצא אף הוא בהוצאת "דני ספרים" וזכה להצלחה גדולה. פינבורו חיה בלונדון.
לא יכול להיות שכולנו חסרי חשיבות ונשכחים. פשוט לא יכול להיות.
טובי היה נער נורמלי עד שחייו השתנו ברגע אחד. הוא קם כל בוקר לבית הספר, היה מאוהב בג'ולי קנדריק, הבחורה הכי שווה בבית הספר וחייו נעו על מי מנוחות עד שהכל נעצר והחיים שהוא הכיר עד כה קיבלו תפנית חדה.
בבדיקת דם פשוטה טובי התגלה כבעל גן פגום שאחד מהסימפטומים שלו הוא דם שיוצא מהעיניים. טובי נלקח ממשפחתו ונשלח למוסד סגור שהיה בעצם בית עגמומי שבו שהו נערים כמוהו ונקרא בפיהם: "בית המוות".
הבית כלל אחיות שהיו אמורות לטפל בנערים ולשמור על בריאותם וכמו בכל בית רגיל היו בו חוקים וכללים שיש לעמוד בהם.
טובי הוכנס לחדר אחד עם עוד שלושה נערים שהפכו לדבר הכי קרוב אליו בימים המוזרים שנחתו עליו: ויל, לואי ואשלי. טובי היה הכי מבוגר בחדר ונחשב למלך של חדר 4.
סדר היום של הנערים כלל ארוחת בוקר עלובה, לאחר מכן לימודים עם מורים מבוגרים ומשועממים שהתלמידים אפילו לא ידעו את שמם הפרטי, אחר כך ארוחת צהריים ובשעות הפנאי הם קראו בספריה, עשו עבודות מלאכה או שיחקו שחמט וכך הימים עברו עליהם בעצלתיים.
טובי הרגיש כל הזמן עייף ומשועמם והימים בקושי עברו לו והוא גם העדיף כמה שפחות להתחבר לנערים האחרים.
מאז ומתמיד, טובי היה הליצן שבחבורה, לא זה שהבנות אוהבות או שהולך מכות, ועכשיו בבית הוא היה יכול להיות כל דמות שהוא חפץ להיות כי אף אחד שם לא הכיר את העבר שלו.
הוא ניסה כמה שפחות להסתכסך עם הבנים האחרים בבית אבל נוכחותו של ג'ייק, שהיה הנער המבוגר מכולם טרדה את מנוחתו והוא לא הצליח להימנע ממגע איתו.
בשעות הלילה, היו מגיחות לחדרים האחיות ובאות לאסוף לסנטוריום ילדים חולים במצב סופני שהיה ברור לכולם שהם לא ישובו עוד לבית.
כאשר נערה חדשה בשם קלרה מגיעה לבית, היא מושכת את תשומת ליבו של טובי ומשהו חדש מתעורר בליבו של הנער האדיש והמיואש אבל האם יש תקווה לחיים אחרים ומה האחיות המסתוריות מנסות להסתיר מהנערים?
העלילה מסופרת דרך קולו של טובי והיא נעה בין ההווה בגוף ראשון לעבר שלו בגוף שלישי ומצטיירת דרך עיניו של מתבגר צעיר שרוצה רק לחיות את חייו השגרתיים.
טובי שלפני המחלה היה רגוע יותר, אופטימי ושמח וחייו היו בסך הכל מאושרים ואילו טובי שעבר להתגורר בבית המוות היה מתבגר עצבני, אנטיפת, ציני וחסר שמחת חיים והמוטו שלו היה: "כולנו נמות לבסוף, אז כבר עדיף לנו לחיות לבד."
דמותו של טובי עוברת שינוי במהלך העלילה, יש את טובי לפני ההגעה לבית ואחרי כן וטובי שאחרי המפגש עם קלרה וזה רק מראה שלא משנה באיזה מצב גופני אנחנו נמצאים, כאשר הנפש מאוהבת ומאושרת, אז הכל מצטייר אחרת בעינינו וההשפעה של הנפש על הגוף ולהיפך היא חזקה ועוצמתית.
הספר הזה שידר בדידות והיה משהו מצמרר במעבר החד של חיים תמימים בתוך חממה של הורים ומשפחה ומשם לחיות במקום קר ומנוכר, ללא השגחה הורית או של מבוגר אחראי.
היה בספר הזה משהו טורד את הנפש, כששרה פינבורו הוציאה אותו לאור בבריטניה לפני חמש שנים היא לא ניבאה את כל הקטע של הבידוד החברתי ועד כמה העולם שלנו עומד להשתגע.
אני מאד אוהבת את הכתיבה המיוחדת של שרה פינבורו אבל משהו בספר הזה הותיר אותי עם תחושה עמוקה של פספוס. מה שכן, פינבורו ידועה כסופרת שנויה במחלוקת ואני ממליצה לכל מי שאוהב את כתיבתה לא לוותר על הספר הזה.
אורלי מעיין הגב 8 יול 2020
תודה, חגית, על סקירה נהדרת – את תמיד נקודתית, לעניין, לא מנסה להתייפייף מאחורי ביטויים ומילים מכובסות. נהנית לקרוא אותך.
ואני בדרך ״להוריד״ את הספר לאי-פד.
חגית בן-חור הגב 8 יול 2020
תודה אורלי יקירה, השתדלתי מאד לכתוב את הסקירה בצורה מכובדת על אף שציפיתי ליותר משרה פינבורו אבל כמו שאומרים: ספרים זה עניין של טעם ומה שאחד אהב או לא, זאת הרגשה אישית שלו ולא בטוח שזאת תהיה התחושה של האחר.
אורלי מעיין הגב 12 יול 2020
יכול להיות שגם אני אתאכזב. התאכזבתי מהרבה סופרים/ות – ישראלים וזרים – שמאוד הרשימו בספרים הראשונים שלהם, ואחר כך ״חיפפו״ או שפשוט נגמרו להם הרעיונות. נושא הספר נשמע מרתק , התרגום טוב (קראתי פרק ראשון), הביקורת שלך מאוד מעניינת, ואני משתדלת לחשוב חיובי
חגית בן-חור הגב 12 יול 2020
לכי על זה ואני ממש מקווה שתהני ממנו