יום אחד (14.6.09) מתקשרת אלי יהודית ומספרת לי שהיא מתכננת ערב מחול עם אנשים שקשורים אליה והם לאו דווקא מגעתון. בעברית המיוחדת שלה היא אומרת לי "צריך לתת שם לערב הזה, עכשיו את תצחקי אבל אסביר את זה. קורי עכביש מכסף. זה מסמל את הקשר שלא תמיד מתוכנן, ומתכת הכסף היא הסמל של "תמיד". קור העכביש הדקיק יכול ליפול מהרוח, אבל המתכת תמיד נשארת". והיא ממשיכה "לא יהיה לזה פרסום על פלקטים אלא כסף על ניר שחור...". זאת יהודית. יצירתית, נחושה ויודעת איך לממש את רעיונותיה וחזונה. כשהיה נדמה לה שאולי שכחו אותה, היא ארגנה לעצמה ערב – וכולם מכיריה ומיודעיה הגיעו!!
ללא הכשרה רקדנית מקצועית היא בנתה שיטת הוראה וטכניקה, כשהמורים המשפיעים עליה היו ירדנה כהן, וגרטרוד קראוס. ודווקא היא, מכל העוסקים הרבים והמוכשרים, הצליחה בשנת 1956 להקים להקה חובבנית להקת געתון שתהווה את הבסיס למה שעם השנים יהיה ללהקה מקצועית - הלהקה הקיבוצית. להקת געתון התפרקה בשנת 1964 בעקבות דחיית הבקשה לתמיכה בה מהמועצה הציבורית לתרבות ואמנות. אבל, שנה לאחר מכן, ב-1965, לאחר ששופץ המבנה לייבוש טבק והיה לסטודיו של האולפן האזורי הראשון למחול בארץ, קבלה יהודית תמריץ להקים את להקת הגליל המערבי שפעלה עד 1969. יש כאן התקדמות - הלהקה נפגשה שלוש פעמים בשבוע לאחר שעות העבודה לאימונים וחזרות, ומנתה 17 רקדנים! הפעילות בגעתון היתה היחידה מסוגה באותן שנים, ונעשתה בלי עידוד מטעם הקיבוץ הארצי ובלי איש ארגון ורק עם תשוקה גדולה של יהודית. בעקבות היוזמה הזאת הוקמו אולפנים קיבוציים אחרים.
לדחיפה להקמת להקת המחול הבינקיבוצית היתה אחראית שלומית רץ, שעמדה בשנת 1970 בראש המדור של המדור למחול במחלקת התרבות של הקיבוץ הארצי. לצידה פעלו חרמונה לין, ומיכל לין. יהודית שלימדה בלהקה עודדה את חברי להקת הגליל המערבי ללגשת למבחני הכניסה שלה. כוחה של הלהקה החדשה היה בהדגשת עבודת הקבוצה על פני יצירת ריקודים לסולנים וכוכבים - האידיאולוגיה של התנועה הקיבוצית הוטמעה בה. אלא, שבשל תנאי העבודה המוגבלים של הרקדנים הדימוי של הלהקה הבינקיבוצית היה ירוד, והביקורות שליליות. למרות הכל הסכימה יהודית לקחת את המושכות לידיה, בתנאי שביתה של הלהקה יהיה בגעתון וזמן החזרות יוגדל ליומיים בשבוע!! בשנת 1972 היא מונתה למנהלת אמנותית של הלהקה ועשתה זאת עד פרישתה בשנת 1996.
נפגשתי לראשונה עם יהודית בפסח 1996 לראיון למחול בישראל על החזון והייחוד של האולפן למחול. אחרי שהראתה לי את בית הספר, את מפעל הטבק/הסטודיו הראשון, ואת כד האפר של ג'ין היל סגאן (היה גם מורה שלי בחיפה) שנח לו כמו בן-בית בשדה של רקפות, נכנסנו לחדרה ודברנו, או יותר נכון היא דברה. יהודית אמרה לי בעברית המיוחדת שלה: "דווקא מתוך זה שלא עברתי בית ספר באופן מסודר...הייתי צריכה לברר לעצמי את העניינים. באותו רגע שהמועצה היתה מוכנה ב-1965 לבנות בית ספר, מאותו רגע חשבתי שבית ספר צריך להיות הבסיס של רקדנים מקצועיים." ובאותה נשימה היא ממשיכה ואומרת שלאולפן למחול מתקבלים כל הרוצים לרקוד ללא סלקציה, מכיוון שמטרתו הוא גם לשרת את הקהילה וגם לחנך למחול. תמצית הגישה של יהודית לאמנות המחול היא מתן הזדמנות לכל תוך שמירה על דיסיפלינה מקצועית. יכולתי לראות הבדלי רמות בין התלמידים השונים, אך גם הבחנתי שכולם עסקו באותם חומרים תנועתיים ובאותה רצינות.
מבחינת התכנים אמרה לי יהודית "רציתי שבית הספר יהיה פתוח לזרמים שונים, לאו דווקא קלאסי או מודרני. בית הספר הזה עובד במיוחד על יצירתיות." בית הספר / הסדנא מתאפיין בגישה רחבת אופקים המשלבת שעורי טכניקה במגוון סגנונות, ולצידם שעורי אימפרוביזציה ושעורי כתב תנועה אשכול-וכמן. לתלמידים שרואים באמנות המחול מקצוע קיימת מסגרת מקצועית - בגרות במחול במסגרת בית הספר האזורי אשרת.