יום רביעי, מי עדיין על הגדר יושב? רד וקבל את כ' בכסלו! | חיזוקים
'אני לא יודע אם השם נמצא אתי או לא…' – זה עמלק!!
'אבל אצלי זה לא נכון… כי יש לי נפילות ויש לי ירידות, וקצת כפירות, ואפילו עוונות ממש…'
איי איי איי! מה אי פעם נוכל לעשות כדי להחדיר לנו ללב שרוב עובדי השם אינם חסידים של צדיקי האמת אלא של המלאכים שקטרגו על האדם – אלה שהמליצו שלא יברא. רוב עובדי השם לא מכירים את המלאכים הנכונים. התבלבלו.
תקשיב טוב, ידידי: לבית המקדש לא היו מביאים קיטל, לבושי מלמלה, מעילי תחרה או גיליונות של חידושי תורה אלא – בהמות! והיו מכוונים אותם כך שהאחוריים יהיו מבית קודש הקודשים והלאה כדי שלא יהיו פנצ'רים… וגם הכהנים שהיו עם החלבים והבשר היו נזהרים מאוד שלא יטנפו את הבגדים כי הם נפסלים בכך, וכל פעם שזה קרה היו רצים ומחליפים אותם, והיו שוטפים היטב, היטב…
אלא שרובנו, לצערנו, כמו אלה שלא ישר מבינים מה שמלמדים אותם, וכאשר חוזרים ומלמדים אותם אז יש להם יותר מה לא להבין… וכך חולפים הימים, ואחרי 20 שנה רק מתחילים להבין… כך אנו לגבי אותה דעת אמתית שהצדיקים מתאמצים כל הזמן ללמד אותנו, דעת שהיא קומות מעל קומות – שבאמת השם ברא את העולם עבור אנשים כמונו ממש, עבור יצרים כשלנו, ואנו, כן, כן, אנו מגלים את כבוד צור העולמים דרך מה שעובר עלינו פנים וחוץ, בוקעים דרך אהבות אומללות ויראות נפולות אל רגעים של געגועים אל הטהור, אהבת השם ויראת השם… לכן, תמיד הנצל וברח מתוך המירמור והדכדוך והרתיחה שלך. הי"ת שומע את הצעקות שלך. הלוואי שהיית צועק יותר… רק זה, לא יותר.
אדם בדרך כלל אומר 'החיים זה להיות בישיבה', 'החיים זה הזמן שאני הולך לבית הכנסת'. הצדיק מלמד: החיים שלך זה כל רגע שאתה חי. גם כאשר אתה עם האגרופים נגד כל העולם. עיקר ההשתדלות צריכה להיות לא לדאוג! לגרש בכל הסגנונות את מחשבות הדאגה, לדחות אותם לגמרי. השם נמצא בכל דבר ואני סומך עליו, נקודה!! אני משנן לעצמי מול הראי: אני לא מפחד מכלום, לא מפחד מכלום. לא…! מכלום!
ההיפך מזה זה הייאוש. כאשר אתה מסתכל על הייאוש כל היום. לא הולך, לא הולך, לא… הרבי שלך נהיה שמו 'הרבי ייאוש' (במלעיל), כבוד הרב 'שבור' (כנ"ל)… אז למען השם, למען השפיות, התייאש מן הייאוש. אין ביקוש, לחליפות הייאוש! הייאוש נמצא נטוש לצד הטשטוש, משאית העירייה השלימה את כל הדרוש.
מהי הבריאה? מהו העולם הזה? זו המציאות של רצון אלוקי להעניק גדולה, כביכול, לאנשים הנשלחים אל הבוץ… באמת, כותבים צדיקי עולם, יש כאן יהלומים – 'ניצוצות', בלשון הקבלה – כוחות חיים הנמקים במאסר הדמיון (ה 'קליפות'), אבל אנו ממש לא מבינים בדברים האלה – לדידנו אנו בבוץ! לכן, אם אדם מתפלל על חייו, כלומר, מתפלל לקבל עוד כמה בקרים וערבים על מנת שיוכל לעשות עוד נחת רוח לקב"ה, כאן על פני הבמה המוזנחת והעלובה של חייו, מבקש עוד הזדמנות לאכול ולנשום בנימוק שהוא יודע, הוא מכיר, שהוא הנחת רוח האמתית של הקב"ה, הרי הוא זכה לנצנוץ של דעת אמתית. אשריו.
'אבי שבשמים, הייתי בטלן ועברה שנה ועברו כמה שנים ונהייתי עוד יותר בטלן ואכלתי עוד כמה שקי תפו"א, מה יש לי לומר רבש"ע.. אבל דבר אחד אני אומר: אני מאמין באמונה שלמה שכל שקי תפוחי האדמה שאכלתי יכריעו אותי לכף זכות. אני מאמין באמונה שלמה שכל הימים שהייתי כאן זו הנחת רוח שלך. אני המלכתי אותך… ומה שלא עשיתי טוב אני צועק לפניך כי אני יודע שאתה רוצה בעולם הזה ורוצה בתשובה ואפשר לתקן הכל. כן, אתה רוצה לרחם על אנשים כמוני המסובכים עד כדי כך שאין מספיק נייר לכתוב כמה… עולים ויורדים… ואתה תרחם עד שיצליחו לתקן הכל ויזכו לקדושת הנשמה ויזכו לעלות מעלה מעלה הרחק מכל הסכנות. אני מאמין בפשיטות בתשובה. הנה, רבש"ע, בראת עולם כזה (כך סיפרת לנו) שבתוך נוף שבור, מבהיל, התחוללה התחדשות: "והארץ היתה תהו ובהו… ויהי אור". החרבת את המקדש, הנה, אנחנו ממשיכים אותו בדרכים נפלאות… הסתלקו הצדיקים? הנה, הצדיק נמצא אתי! דיבוריו, תלמידיו, ציונו הקדוש… בראת ביזיונות, נפילות, עוונות? כדי יתהפכו לזכויות בר"ה ויום הכיפורים! שלימות? אין דבר כזה. מבחינת השלימות הרי אין אחד כזה, אז מה נאמר שהכל לא שווה? חלילה! שהכל ירד לטמיון? חלילה! אנו יודעים שזו מלכודת שטומן לנו הייאוש. הכוח של הצדיקים שבינינו הוא עצום. האהבה אליהם מן השמים היא לא מוגבלת ממש… לתקן אדם עבורם זה כלום. הם יכולים להביא משיח בקלות. הזוהר הקדוש מספר בתיקונים על צדיק קטן שזרק חיצים על הנחש (כוח רע). הנחש נפנף בכנפיו והשליך מעליו את החצים בקלילות כאילו לא היו. ואומר הזוהר שאותו צדיק היה עובד השם גדול אבל הנחש היה יותר גדול… עד שבא צדיק יותר גדול, ירה בו חץ… ממש עשה אותו פזר גדול! נתגלה חסד בעולם. כוח הצדיקים הוא מופלא.