אנציקלופדיה יהודית דעת - כוהנים ולויים בזמן הזה ;
כוהנים ולויים בזמן הזה
כהנים ולווים בזמן הזה
מעמדו של כל כהן כקדוש וודאי, היה נכון בזמן בית המקדש, אז לא היה ספק בקדושת הכהנים, וכפי שאומרת המשנה בקידושין (ד, ד - ה), שבשביל לבדוק האם כהן הוא 'מיוחס' (ויכול לעבוד בבית המקדש) היו בודקים את אבותיו. אם גילו שהם נשאו כפיים, עבדו בבית המקדש, היו בסנהדרין וכדומה, גם הכהן מצאצאיהם נחשב מיוחס.
ובלשון הרמב''ם (איסורי ביאה כ):
הספק אודות מעמדם של הכהנים, התעורר כבר בחזרה מגלות בית ראשון (עיין כתובות כה, קידושין עט). החשש היה שמא במהלך הגלות, התחתנו הכהנים עם נשים הפסולות להם (גרושה, זונה וכו'), ופסלו את עצמם מהכהונה, ועוד שמא אנשים קראו לעצמם כהנים, למרות שלא היו כאלה (עיין למשל יביע אומר אבה''ע ז, ט שדן במקרה דומה).
א. אכן הרמב''ם בהלכות איסורי ביאה (כ, א) פוסק, שכיום הכהנים הם רק 'כהני חזקה', 'ולא כהני ייחוס'. דבר זה גורם שהם לא יוכלו לאכול בזמננו תרומה וחלה מן התורה, וכפי שפסק השולחן ערוך (יו''ד שכב).
ב. נפקא מינה נוספת לכך שאין היום כהני ייחוס, מופיעה במור וקציעה (או''ח סי' תקעו). המגן אברהם (שם, בהקדמה) הקשה, מדוע לא תוקעים בזמן הזה בחצוצרות בשעת צרה? הרי זאת מצווה עשה כפי שפסק הרמב''ם בהלכות תעניות (א, א), שבפשטות נוהגת גם בזמן הזה!
על קושיה זו נאמרו מספר תירוצים. האגרות משה (א, קסט) תירץ, שיש מצווה לתקוע דווקא בחצוצרות שתוקעים במקדש, ומכיוון שאין היום בית מקדש, אין מצווה לתקוע בחצוצרות. הציץ אליעזר (יא, טז) תירץ, שרק כאשר יש גזירה על רוב עם ישראל יש לתקוע, דבר שלא קרה במהלך הדורות. המור וקציעה בתירוץ שנוגע לעניינו כתב, שבשביל לתקוע בחצוצרות בעת צרה צריך דווקא כהנים מיוחסים, ואין כיום כהנים מיוחסים (ועיין במהר''ם שיק או''ח סי' רצב).
נפקא מינא למחלוקת זו
בעקבות דברי הגמרא והרמב''ם התחלקו הפוסקים לשתי קבוצות, כאשר ייסוד המחלוקת הוא כיצד להבין את טיב חזקת הכהונה. קבוצה אחת מצדדת בעמדה שחזקת הכהנים היום היא לא ממש חזקה, אלא חזקה בתורת ספק. קבוצה שניה מצדדת בעמדה, שחזקת הכהונה כיום היא חזקה לכל דבר ועניין (חזקת וודאי). נראה מספר נפקא מינות, והמחלוקת תתברר יותר:
1. המחלוקת הראשונה בין הפוסקים היא, לעניין נתינת חלה לכהן. בניגוד לחלה בארץ ישראל עליה יש מחלוקת בין הרמב''ם לחלק מהפרשנים אם חיובה מדאורייתא או מדרבנן (יו''ד שכב), חלת חוץ לארץ היא רק מדרבנן לכולי עלמא, וכן אפשר לתת אותה לכהן שטבל מטומאת קרי לאכילה.
הרמ''א (יו''ד שכב, ה) פסק, שבזמנינו לא נותנים את החלה לכהן לאכול, גם אם הוא טבל. הש''ך (ס''ק ט) מסביר בשם המהר''י וייל, שכיום לא מחזיקים את הכהנים ככהני ודאי, לכן אין לתת להם לאכול את החלה, ובלשונו של המהרש''ל (יש''ש ב''ק ה, לה):
ערוך השולחן (שכב, כא) חלק ותמה על דבריהם, מדוע הם מחלישים כוח הכהונה בזמן הזה?! ודחה את הבנת הש''ך ברמ''א, שאין כיום כהני וודאי. לפי שיטתו חזקת הכהנים כיום היא ודאית, ומותר לתת חלה לכהן שטבל מטומאת קרי, וכך סובר גם הקרית ספר (איסורי ביאה פרק כ).
2. הגמרא בגיטין (נט ע''ב) מונה מספר מעלות שיש לכהן: הוא מזמן, אסור להשתמש בו ועוד. המגן אברהם (סי' רא) תמה, מדוע בזמן הזה לא מקפידים על דינים אלו?! הרי דינים אלו מדאורייתא! וכתב ליישב, שמכיוון שלא בקיאים כיום ביוחסי כהונה, ואין ביטחון שאותו כהן אכן כהן הוא ויש לכבד אותו – לכן מקילים בכך (ועיין מרדכי גיטין תסא).
3. כאשר אדם מעשר את פירות הטבל שלו, הוא צריך לתת מעשר מפירותיו ללוי. החזון איש (שביעית, ה, יב) נקט, שמכיוון שאיבדנו כיום את חזקת הלוויה, אין חובה להביא להם את המעשרות. מה עוד, שיש חשש שאנשים שאינם לווים יטענו שהם לווים, וייקחו את התרומות במרמה, וכן פסק הרב קנייבסקי בעקבותיו בדרך אמונה (תרומות ו, ב, ס''ק כ), ובלשונו:
מהרי''ט (ח''א סי' פה) חלוק על דברי החזון איש, וסבר שחובה לתת מעשר ראשון ללוי בזמנינו, מכיוון שהלווים גם היום בחזקת וודאי, וכך פסק הרב עובדיה יוסף (קצירת השדה עמ' 43), בעקבות דברי השולחן ערוך שכתב (יו''ד שלא, יט) שיש לתת ללוי מעשר ראשון, ולא חילק בין זמנים עברו לזמן הזה (וכך דעת רוב הפוסקים ובניהם הרב קוק, הרב פרנק והרב אליהו).
4. נפקא מינה נוספת. מהרשד''ם (אבה''ע סי' רלה) נשאל אם מותר לנערה שנשבתה בין הגויים, להתחתן עם כהן. החשש הוא בעקבות דברי הגמרא בכתובות הפוסקת, ששבויה שנשבתה בין הגויים חזקה שנבעלה לגוי, ובעקבות כך אסורה לכהן.
מהרשד''ם התיר לה להתחתן עם כהן, משום שכלל לא בטוח שאותו הכהן באמת כהן, ולישראל מותר להתחתן עם אישה שנבעלה לגוי. בעקבות פסק זה התיר השבות יעקב (ח''א סי' צג) לכהן שנשא בטעות חלוצה, להישאר איתה ולא להתגרש, מכיוון שאיסור חלוצה הוא רק מדרבנן, והכהן רק כהן מספק (וספק דרבנן לקולא).
מהרי''ט (ח''א סי' פה, קמט) וגם חוט השני (סי' יז) חלקו על דברי השבות יעקב, וסברו שהכהנים כיום בחזקת וודאי: ''וחלילה לרב ז''ל שבא להפקיע חזקת כהונתם במה שהחזיקום עד עתה''. משום כך לשיטתם אסור לכהן להישאר עם החלוצה, וכך פסק להלכה גם בברכי יוסף (אבה''ע ו, ג).
המהרי''ט (שם) שכפי שראינו סובר שהכהנים היום הם כהני ודאי, הקשה שתי קושיות חזקות על הסוברים שהכהנים היום הם רק כהנים מספק.
קושיה ראשונה, כיצד לשיטתם נותנים לכהן את כסף פדיון הבן? הרי לא בטוח שהוא כהן, ואין שום משמעות לפדיון!
קושיה שנייה, כיצד לשיטתם הכהנים נושאים כפיים?! הרי ישראל שנושא כפיים עובר באיסור עשה!
בעקבות שאלת המהרי''ט חידש השאלת יעב''ץ (מופיע בפתחי תשובה יו''ד סי' שה), שכל בכור צריך לתת לכל כהן שהוא פוגש חמישה סלעים, שמא מי שפדה אותו לא כהן והפדיון לא חל. כמו כן הכהן צריך להחזיר לפודה את החמישה סלעים - שמא אינו כהן, והכסף לא אמור להגיע אליו. עוד הוסיף, שלא רק ישראלים בכורים צריכים לפדות את עצמם, אלא גם כהנים ולווים, כי אולי הם ישראלים שחייבים בפדיון הבן.
כפי שמובא בפתחי תשובה בשם החתם סופר, רוב האחרונים דחו את חידושו של היעב''ץ ולא נהגו כך. נראה ביישוב קושיית המהרי''ט, שאמנם אם יפדו את הילד הוא לא יהיה פדוי בוודאי לסוברים שהכהנים מוחזקים רק מספק, אבל מכל מקום הילד יהיה פדוי מספק, ועדיף לפדות מכהן ספק, מאשר להשאיר את הילד בוודאי לא פדוי (ובמקום שיש מנהג רבים - לא אומרים ספק ברכות להקל, ומכיוון שנהגו לברך על פדיון הבן, גם עכשיו מברכים).
א. בשו''ת שבות יעקב (א, צג) תירץ, שאמנם זר הנושא את כפיו עובר בעשה, אבל במידה והכהן לא נושא את כפיו הוא עובר על שלושה עשה, לכן תיקנו חכמים שכוהני הספק יישאו את כפיהם, וכיוון שחכמים תיקנו שהם יעלו, אין מניעה שגם יברכו.
עוד הוסיף, שלמרות שהיה מקום לומר שבמצב כזה 'שב ואל תעשה עדיף' ושלא יעלו כלל לדוכן, אך מכיוון שכבר התרגלו והוחזקו לשאת כפיים, ימשיכו לשאת כפיהם (שלא כתרומה שהיא מדאורייתא שהם לא אוכלים, כי לכך לא הוחזקו).
בדבריו חידוש גדול: השבות יעקב טען שחכמים תיקנו שהכהנים יעלו מספק לברך, אבל אין שום מקור בגמרא או בראשונים לתקנה כזו. בנוסף, אפשר שלא לקרוא בבית הכנסת 'כהנים', וכך הם לא יצטרכו לעלות מעיקרא לדוכן - ולא יעברו לא על איסור עשה של עלייה לדוכן (שעוברים עליו רק כאשר קוראים לכהן והוא לא בא), ולא על שלושה עשין אם יעלו לדוכן.
ב. החזון איש (שביעית ה, יב) כתב אף הוא לתרץ את שתי הקושיות. בניגוד ללויים שלשיטתו איבדו לגמרי את חזקתם, הכהנים נשארו בחזקת כהונה מן התורה, לכן הם יכולים לשאת כפיים בברכה, ואפשר לקיים באמצעותם את פדיון הבן. השבות יעקב לא תירץ כך, משום שהוא סובר, שהם איבדו את חזקתם לגמרי, כשיטת המהרש''ל והיעב''ץ.
ג. אפשרות נוספת לתרץ את הקושיה על ברכת כהנים היא על פי דברי הפני יהושע (כתובות כד ע''ב, וכן כתב גם התומים). פני יהושע נקט, שבזמן הזה אין איסור לישראל לעלות לדוכן לברך ברכת כהנים (למעט ברכה לבטלה), וכל האיסור היה בזמן בית המקדש שבירכו ברכת כהנים בשם ה' המפורש.
לכן לשיטתו גם אם נאמר, שהכהן הוא בעצם ישראל הרי שהוא יכול לעלות לדוכן, יכול גם לברך משום שנהגו לברך, ובמקום מנהג לא אומרים ספק ברכות להקל.