"התחלה" – ארכיון Debuzzer
טוב, בפוסט הזה יהיו ספויילרים, אז אם עוד לא ראיתם את הסרט – קודם כל רוצו לראות אותו ואז תחזרו לקרוא. נו, אתם עוד פה? למה אתם מחכים?
אז אתמול ויתרנו על לראות את הפועל, ובאיחור אופנתי (שוב הבייביסיטרים קשה בימי קיץ חמים אלו) הלכנו לראות את "התחלה". קודם כל, חייבים לשאול – האם המתרגם של שם הסרט בכלל ראה אותו? נכון ש-Inception מיתרגם ל"התחלה" אבל אם כבר, היה עדיף לתרגם אותו ל"השתלה" שזה המשמעות שלו בסרט, או אפילו ל"ראשית", שהוא תרגום מדויק וגם נעים יותר לאוזן.
עכשיו לסרט עצמו. בהחלט מדובר באחד הסרטים הטובים יותר שראינו מזה תקופה ארוכה ומה שיותר חשוב – הוא נותן לך הרגשה שעדיין יש סיבה ללכת לקולנוע בימים אלו. אם "אוואטר" הוא אמנם מוצר קולנועי לחלוטין, שידהה במסך הקטן, הוא עושה את זה באמצעים טכנולוגיים נטו שבהן העלילה היא בקושי התירוץ. ב"התחלה", לעומת זאת, יש שילוב שרואים לעתים רחוקות, רחוקות מדי בשנים האחרונות, של עלילה ותסריט מצוינים שמשתמשים בטכנולוגיות הקולנועיות כדי להעביר אותם בצורה הטובה ביותר. הסרט האחרון שאני זוכר שעשה את זה בצורה כל כך טובה היה "המטריקס" – השוואה שעוד נחזור אליה מאוחר יותר.
הסרט מבוסס על רעיון די פשוט, שבורחס בזמנו נהנה להשתמש בו שוב ושוב, על הפילוסוף הסיני סון צ'ה שחלם חלום שהוא פרפר והחלום היה כל כך אמיתי שכשהוא התעורר ממנו הוא לא ידע אם הוא סון צ'ה שחולם שהוא פרפר או פרפר שחולם שהוא סון צ'ה. הקונספט השני שהוא משתמש בו גם הוא לא חדש במיוחד, וזה היכולת לחדור למחשבות של בני אדם – בסרט הזה דרך החלומות שלהם. אם תרצו, אפשר בהחלט להגיד שהסרט הזה הוא גרסת האקשן ל"שמש נצחית בראש צלול".
הקונספט הזה כמובן מאפשר לבמאי קולנוע להתפרע, כי הוא נותן להם להמציא עולם חדש לחלוטין, שבו החוקים המטא-פיזיים לא קיימים – ובהתאם, להשתמש בכל טריק פעלולי שקיים בספר. בזכות העולם החדש הזה, אנחנו מקבלים סרט שויזואלית הוא מרהיב – הוא אמנם לא מראה לנו שום פעלול מדהים שלא ראינו לפני כן, אבל המעברים בין עולמות החלימה השונים, ובמיוחד זה האחרון של בקתת השלג, בהחלט הופכים את הצפיה בסרט לחוויה.
אז חוויה קולנועית יש לנו, רעיון מופשט ומרתק יש גם יש והביצוע גם הוא ללא דופי – דיקפריו, שאני מודה שאף פעם לא הייתי מחביביו (אולי זה "הטיטניק" שעדיין תקוע לי בזכרון), נותן הופעה מצוינת וגם שאר שחקני המשנה עושים עבודה יפה, אם כי אלן פייג', אליה יש לי סימפטיה, שטוחה (דו משמעי?) מדי ולא משתלבת מספיק טוב בתפקיד שדורש ממנה פחות להיות חמודה ויותר אסרטיבית. אז מה שלושת אלו נותנים לנו ביחד? נכון, המטריקס. כמו במטריקס, "התחלה" הוא סרט שלא עוזב אותך וגורם לך לחשוב עליו אחר כך, כמו המטריקס הוא מלא ברעיונות, חלקם ברורים יותר וחלקם פחות, אבל מה שהופך את "התחלה" לסרט יותר טוב מהמטריקס, הוא עומק הרבדים בו. אם במטריקס יש לנו שני רבדים בלבד – זה של המציאות וזה של המציאות המדומה, הרי שב"התחלה" יש לנו רובד אחר רובד של חלום – כמו שמודגם לנו כבר ב-20 הדקות הראשונות – שמאפשר להמציא עוד ועוד עולמות ולהכניס עוד אלמנטים של תחכום. וזה כמובן בנוסף למה שנמצא בזכרון של הגיבור, שרודף אותו לאורך כל החלומות בלי שנדע מתי הוא הולך לצוץ שוב. "התחלה", בניגוד ל"מטריקס", גם לא מנסה לדחוף כמה שיותר רעיונות פילוסופיים (חלקם מקושקשים) או משפטי פילוסופיה בגרוש לגרון של הצופה, מה שמגדיל את הסיכוי שהוא לא יהפוך לבדיחה כמה שנים מאוחר יותר.
בקיצור, זה סרט מצוין, אפילו מעולה. כזה שאין לי ספק שיחזיק מעמד במבחן הזמן ויגרום לי לרצות לראות אותו שוב בעוד שנה ובעוד עשר שנים. אבל האם זה סרט מופת כמו שחלק מהמבקרים טוענים? אני לא בטוח. יש דבר אחד עיקרי שחסר לי בסרט כדי שבאמת יהיה אפשר להגדיר אותו כסרט מופתי – הוא לא משאיר מספיק שאלות פתוחות. נכון שבסוף הסרט הבמאי החליט (ובצדק) להשאיר את השאלה האם הגיבור באמת במציאות או בחלום פתוחה (כשאולי הוא גם משאיר פתח לסרט המשך? כולי תקווה שלא) אבל בסופו של דבר, הקטרזיס בסרט הזה ברור מדי, קל מדי. המשימה הושלמה, כולם הצליחו לצאת מהחלומות שלהם, קוב הצליח להתמודד בהצלחה עם רגש האשמה על מות אשתו על הדרך, ואפילו סאיטו, שכביכול היה אמור לבלות 50 שנה בלימבו, מצליח לחזור למציאות בריא ושלם ולעשות את שיחת הטלפון המיוחלת בלי יותר מדי בעיות.
אולי זה רק אני, אבל כל הסרט ציפיתי לגלות שבעצם לא ברור מה הוא החלום ומה הוא המציאות בכל הסרט – קצת כמו שנולאן עצמו בלבל אותנו ב"ממנטו" – אבל בסופו של דבר כל העסק נראה יותר כמו "משימה בלתי אפשרית" עם סוף ברור ומוצדק, מאשר, נניח – ספרי פיליפ ק. דיק, שבהם אתה אף פעם לא יודע מה אמיתי ומה לא.
יש לי הרגשה, שבסופו של דבר, נולאן, שקיבל פה תקציב ענק אבל גם נאלץ לעבוד בשביל אולפן גדול שחושב רק על רווחים, החליט לעשות את הבחירה היחסית קלה ולהאכיל את הצופים קצת יותר מדי עם כפית. אם בממנטו יצאנו מהסרט וכל הדרך דיברנו על מה בדיוק היה בו, הרי שפה הנסיעה הביתה היתה שקטה ומהורהרת. זה לא דבר רע בהכרח, אבל אני לא בטוח שזה הופך את "התחלה" ליצירה אלמותית כמו שציפו ממנה.
ברק	 25 באוגוסט 2010
אני מצטער, אני חושב שאי-אפשר לכתוב ביקורת על "התחלה" בלי לראות את eXistenZ קודם. סרט מצויין, עם עלילה כמעט זהה לעלילה של Inception שכל חטאו בעולם היה לצאת באותו זמן כמו המטריקס.
תומאס	 25 באוגוסט 2010
תודה ברק. השוואה טובה ובמקום. כבר שהסרט יצא טענתי שכל חטאו זה קרבה מיותרת ל"מטריקס", שנחות ממנו בכל רמה אינטלקטואלית.
ועכשיו צריך לראות שוב ולהשוות.
אריאל גרייזס	 (Author)	25 באוגוסט 2010
עובדה, כתבתי..
בכל מקרה, אני אוהב להעמיד כל סרט בפני עצמו. במקרה של Inception, אני חושב שהוא עומד יפה מאוד בפני עצמו, אבל משהו חסר שם. כשחשבתי על זה עוד קצת הגעתי למסקנה שהוא פשוט לא איתגר אותי כמו שציפיתי. לא הייתי צריך להתחיל להתעמק במה שקרה שם על מה להבין "מה באמת קרה". כמו שכתבתי – הואכלנו די בכפית. אמנם אוכל מצוין, אבל עדיין
לגבי הדמות של אלאן פייג', נראה כאילו הוצא הרבה פוטג' שלה בזמן העריכה. כך נותר הטוטם שלה חסר מימוש (רואים אותה מגלפת אותו, אך לא משתמשת בו בהמשך) וכך גם לגבי הרמיזות הרומנטיות בינה לבין ההוא ממפגשים מהסוג האישי, שנותרות לא ממומשות. מעניין יהיה לקבל את גרסת הבמאי של הסרט.
אבי	 25 באוגוסט 2010
מעניין כמה זמן יקח עד שהדברים הללו יוכלו להתממש.
אני חייב לומר שאני מאוד נהניתי מהסרט לפחות בהתחלה , לאחר מכן פשוט רציתי לרוץ לשירותים (שעתיים וחצי זה לא דבר קל) , בכל מקרה אני מקווה שבניגוד למטריקס לא יהרסו את הרעיון התמים בכמה רעיונות פילוסופיים פתטיים למדי – אימרו לא לטרילוגיה.
אצלי היתה הפסקה..
אבל כן, הסרט טיפה ארוך מדי, אפשר היה לקצר אותו באיזה חצי שעה ולא היה קורה כלום. אבל ככה זה היום בהוליווד, אסור שסרט למבוגרים יהיה פחות משעתיים וחצי..
וכן – חס וחלילה שיעשו לזה המשך. נקווה שלנולאן יש יותר ביצים מליוצרי המטריקס. או שמא נאמר – פחות תאוות בצע.
אם כבר מדברים על מודעות וכיוצא בזה , יש משהו שאני בעצמי לא כל כך מבין למה אני עושה וזה לקפוץ כל יום בבוקר ולראות מה פוחולס עשה אתמול (די מבחיל אותי הקטע של להעריץ שחקן בכלליות), אולי זה קשור לפרספקטיבה היסטורית? לא ברור. בכל מקרה , מה באמת ההיסטוריה תאמר עליו אם זה הקצב שבו הוא ימשיך עוד עשור? בדיעבד אין לזה כל כך קשר לסרט :)
זה בסדר, כל דיבור על בייסבול מתקבל בברכה. אם פוחולס ממשיך באותו קצב עוד 10 שנים הוא ייזכר בתור אחד מחמשת השחקנים הגדולים בהיסטוריה, קל ופשוט.
גיל	 25 באוגוסט 2010
תראה, בזמנו קני גריפית' היה במעמד דומה לזה של פוחולס והוא הוזכר בנשימה עם הגדולים ביותר אז הפציעות בעשור השני של הקריירה שלו הקהו קצת מזה. גם איירוד סובל מירידה ביכולת והמספרים שלו דומים. שלא לדבר על מיקי מנטל אם הולכים עוד אחורה. אם הוא באמת ימשיך כך עוד 10 שנים אז זה משהו נדיר.
בדיוק, עוד 10 שנים כאלו יהפכו אותו לאחד הגדולים מכולם, אולי אפילו בטופ 3 (את הבייב באמת יהיה קשה לעבור), אבל זה העניין – שמאוד קשה להמשיך בכאלו סטנדרטים גם בגילאים מבוגרים (אלא אם אתה לוקח דברים)
הסרט הזה הוא אחד הסרטים הכי אוברייטד בכל הזמנים, בטח עם ההייפ האדיר שהיה לו. מלבד כמה קטעים ויזואליים יפים וכמה סצינות טובות) מדובר בסרט כל כך מופרך מכל בחינה אפשרית. אני דווקא בעד סרטי מדע בידיוני טובים אבל אין שום הגיון עקבי בסרט הזה. לא מסבירים איך בדיוק אנשים חולמים, למה אפשר רק 2 (או 3) חדירות לכל חלום, התירוץ למה הוא לא יכול לחזור לארה"ב הוא אידיוטי (אפשר לדעת בקלות אם מישהי התאבדה או דחפו אותה, בטח כשזה מישהי מהצד השני של הבניין), וגם כל הסיפור רקע הוא מטופש (כל זה בשביל לשבור מונופול של משהו?). אני יצאתי מאוד מאוכזב ואני גם לא סובל שבשביל סרטים איכותיים היום צריך לשבת בקולנוע לפחות שעתיים וחצי (ועוד בלי הפסקה פה). לא קרוב בכלל למטריקס שמשווקים אותו כאילו הם באותה רמה (הראשון, השאר היו סתם זבל). ממנטו היה אדיר אגב.
אני חושב שלא צריך להתייחס לסרט הזה כאל מדע בדיוני, בדיוק כמו שלא צריך להתייחס ל"שמש נצחית" כסרט מדע בדיוני. זה יותר סרט של רעיון, מאשר מדע בדיוני.
גם לי הפריעו הרבה דברים בסרט – מילא למה הוא לא יכול לסוע לארה"ב, אבל אי אפשר להטיס את הילדים שלו לאירופה? חלק מהדברים שאתה אומר גם מטרידים, אבל אני לא בטוח שצריך להתייחס אליהם כאל משהו שמפריע, אלא כסתם חומר רקע. אני כן חושב שהוא עומד יחד עם המטריקס (הראשון, כמובן) אבל הוא לא סרט מופת כמו שהפכו אותו
עמר סלע	 26 באוגוסט 2010
מאד אהבתי את הסרט ואת המאמר – אחלה מאמר ואני לא ממש מחבב מאמרי תגובה על סרטים.
סרט מרתק שמשאיר אותך מתוח לכל אורכו – ושוב, כמו תמיד, העובדה שמדובר בחלום מאפשרת לבמאי לעשות מה שהוא רוצה – בהרבה מקרים זה הופך לפארסה מטופשת ולהזיות משונות. בinception לא.
מאד מזכיר את אקזיסטנז, זה נכון, שם אתה יכול להכריז שנשבר לך מהחלום ולחזור למציאות.
הקונספט שאולי הכי אהבתי בסרט הוא שאני מבין את הבדלי הזמנים/קצבים, בין החלומות השונים.
כלומר אם החלום השליש – זה שבו הם בשלג, הוא הקצב הזמן שבו אנו נמצאים, אז החלום האמצעי (בבניין) הוא איטי יותר, והמציאות (בואן) היא עוד יותר איטית – והרעיון הזה עובר מאד יפה בסרט – אתה ממש מרגיש את השינויים האלה בקשצב.
הבעיה היא שהחלום השלישי – זה שבוא הגיבור והמהנדסת פוגשים באשתו המתה, הוא באותו קצב של החלום שלפני. כלומר אם נולאן היה ממשיך באותה השיטה הכל היה צריך להיות בהילוך מהיר וזה היה יכול להיות מגניב לגמרי – סצנה רגשנית ומרגשת עם קולות של הליום והילוך מהיר.