שוברט פוגש את שנברג בתל אביב - קלאסי
מדובר בנבחרת חלומות: הכנרת ז'נין יאנסן, הוויולן עמיחי גרוס, הכנר בוריס ברובצין, הוויולן מקסים ריזנוב, הצ'לנים ינס פטר מיינץ וטורדליף טדן. הקשר: כולם אמני-בית של אולם ויגמור בלונדון. מה עוד? גרוס הוא הוויולן הראשי של הפילהרמונית הברלינית; הצ'לן הגרמני ינס פטר מיינץ הוא חבר שלישיית פונטניי, הצ'לן השוודי טורליף טדן ניצח בשלוש תחרויות יוקרתיות. יאנסן, אין צריך לומר, היא סופרסטארית עולמית ומנהלת פסטיבל שייסדה בהולנד מולדתה. מנהל תוכניות המוסיקה של מוזיאון תל אביב, אילן רכטמן, אומר שהיה קשה לשכנע את יאנסן לבוא (גרוס עזר בכך) וכי מאז שנקבע הקונצרט, לפני שנה וחצי, היה חשש שהיא תחזור בה. זה אתגר קבוע, אומר רכטמן, לגרום לאמנים שיכולים לגבות 20 אלף יורו להופעה לבוא אלינו תמורת כיסוי הוצאות בלבד.
יאנסן ועמיתיה יופיעו כאן (ביום רביעי במוזיאון ת"א, ביום חמישי באולם ימק"א בירושלים ובמוצאי שבת באולם רפפורט בחיפה), בתוכנית חלומית ובה שתי יצירות מאת שני מלחינים וינאים: כ-70 שנה מפרידות בין החמישייה המהוללת לכלי קשת של פרנץ שוברט, יצירתו הקאמרית האחרונה, ובין לידת "ליל זוך" - היצירה הקאמרית הראשונה של שנברג. שוברט, רווק ערירי, חולה חשוך מרפא מודע לגורלו, חיבר את החמישייה בגיל 31, חודשיים לפני מותו, והציג בפרק האטי שלה טראגיות מעודנת ששום מוסיקה אחרת לא השיגה; ארנולד שנברג, בגיל 25, היה צעיר וחזק ובעמדת זינוק כאשר חיבר את "ליל זוך" (הוא כתב אותה כאשר שהה בעיירת קיט עם ידידו ומורו אלכסנדר זמלינסקי ועם אחות מורו מתילדה זמלינסקי, אשר לה עתיד היה להינשא).
החמישייה של שוברט ניצבת בשער תקופת הרומנטיקה; השישייה של שנברג מתבססת על אושיות הרומנטיקה בעיקר ברהמס וואגנר. היצירה הקודרת של שוברט נחתמת באלגרטו קליל, "סלוני", שיכול להיתפס כמין איזון או פיצוי; היצירה האפלולית של שנברג, שנפתחת במינור, נחתמת בקטע קצר בסולם מג'ורי שמסמל גאולה, התגברות על מועקה.
"החמישייה של שוברט היא מוסיקה מהאולימפוס", אומר עמיחי גרוס. "אתה עובר ממש השתנות כשאתה מנגן אותה. אחת הסגולות המאפיינות אותה היא העובדה שלא משנה כמה פעמים אתה חוזר אליה, תמיד אתה נדהם".
עמיחי גרוסצילום: ניר כפרי
איך צריך לדעתך לנגן את "ליל זוך" של שנברג?
"אני אוהב לנגן אותה מאוד רומנטי, אבל לא רומנטיקה נוסח ברהמס. זו יצירה קשה מאוד מבחינה טכנית, וגם החיבור האנסמבלי בה קשה". לאחר שפותרים את הבעיות האלה, הוא מוסיף, נשארת מידה של חופש; הכנרת הראשונה, למשל, יכולה לנקוט שינויי טמפו קטנים ספונטניים, ושאר הנגנים מתאימים עצמם אליה. ז'נין יאנסן, עמיחי גרוס וארבעת הקשתנים האחרים יוצאים מכאן לסיור עם התוכנית בהמבורג, לונדון, איינדהובן, ברלין ולבסוף דורטמונד - שם גם יקליטו אותה לדיסק.
יש לי משהו לספר, אהובי
הסיפור ששנברג תיאר ב"ליל זוך" מסופר בפואמה מאת ריכרד דמל (Dehmel) שהיה דמות בולטת בנוף השירה הגרמני בשלהי המאה ה-19. מעשה בזוג אוהבים המטייל בליל ירח, בשתיקה, בתוך יער שעציו העירומים משדרים ניכור וקור. האשה פותחת בדיבור, פורקת מעל לבה וידוי מביך שאמור לקלוע את האוהב למבוכה איומה. הגבר בוחר באהבה, בקבלה, בנקיטת יחס שונה מהתגובה הטבעית המצופה. כך הן השורות העיקריות של הפואמה בתרגום הישן של אפרים דרור:
"הולך לו זוג בחורש קר, קירח/ תולים עינם למעלה, לירח... בשקט קול אשה דובר: הרה אני ולא ממך, בחטא אני הולכה עמך". שתיקה מעיקה משתררת, הזוג ממשיך ללכת, ואז תגובת הגבר: "הילד הנוכרי שלך יופע עלינו הוד זיוו; ממני, לי, תלדי אותו. מילאת נפשי זה נוגה פלא, אותי עצמי עשית לילד".
הווידוי מוליד דווקא התקרבות יתר, עד כדי "השתנות" (טרנספיגורציה) מטמורפוזית במובן הנוצרי (כמו זו של ישו, שהחל להקרין אור); בהתאמה, התרגום האנגלי לכותרת היצירה של שנברג הוא Transfigured Night. טבעי לשער שהפואמה מבטאת חוויה דומה להתנסות שהמשורר דמל עבר בעצמו - הוא ניהל רומן עם אשה נשואה שהיתה בהריון מבעלה החוקי.
בצעירותו היה שנברג מעריץ של המשורר דמל אבל לאחר עשרות שנים הזכיר את הפואמה בניסוח מסתייג דיפלומטי, וכתב כי "כיום אנשים עלולים לקבל אותה בסלידה". המוסיקה שהצמיד לפואמה, טען, אף כי היא תוכניתית, "אינה מתארת פעולה או דרמה אלא מוגבלת לתיאורי טבע ולביטוי רגשות. במלים אחרות, היא מציעה אפשרות להיות מוערכת גם כמוסיקה טהורה". השישייה "ליל זוך" של שנברג כתובה כפרק אחד המחולק (בלי הפסקות) לחמש חטיבות המסומנות בשינויי טמפו. קל למדי לעקוב אחר הקשר בין הפואמה והמוסיקה, קשר המתבטא בלייטמוטיבים מעין ואגנריאנים המקשרים דמות או מצב לתבנית צלילית. לדוגמה, מוטיב ההליכה בפתיחה, הווידוי של האשה (הקטע השני) המבוטא צלילים נרגשים וגבוהים, ואחר כך תגובתו המרגיעה של הגבר המושרת בצ'לו.
"ליל זוך" בביצוע נגני הקונסרבטוריון של בוסטון
ארנולד שנברג כתב את השישייה "ליל זוך" (Verklaerte Nacht) בשנת 1899, ביצוע הבכורה היה בווינה ב-1902. דוקטור איתן חיימו מאוניברסיטת בר אילן, חוקר שנברג מובהק, אומר שהמסתייגים מהיצירה לא מחו על הדיסוננסים אלא על כך שכתיבת מוסיקה "תוכניתית" (מוסיקה שיש לה נושא חוץ מוסיקלי) להרכב קאמרי נתפסה אצלם כפגיעה בטוהר המופשט של המוסיקה הקאמרית כפי שמימשו אותו היידן ומוצרט. בגישה זו, מוסיקה תוכניתית נתפסה כמיועדת מטבעה רק לביצוע סימפוני.
לאמיתו של דבר "ליל זוך" אינה מאפיינת את שנברג המהפכן, מנפץ הטונאליות, ונקל לשער שבשל כך היא כיום היצירה המנוגנת ביותר מכל מה שכתב. מוסיקה מתקשרת, ציורית, טונאלית בעיקרה, אף כי עתירת הרמוניות כרומטיות ומקומות שבהם הטונליות מעורפלת. אוזנו של מאזין בן ימינו, האמון על ברהמס וואגנר, אפילו רק על ברהמס, מקבלת אותה כהמשך - מוזר אך מתקבל על הדעת - לשיאי הרומנטיקה הברהמסית.
האם המלחין עצמו עבר אפוא מין טרנספיגורציה, בהמשך דרכו? לכאורה כן, שהרי השיטה הסריאלית (הסדרתית) ששנברג פיתח, כ-20 שנה לאחר "ליל זוך", לפיה כל 12 הטונים שווי ערך, קבעה את שמו כסמל של מוסיקה מודרנית מרחיקת קהל. ארנולד שנברג עצמו וגם הביוגרף שלו הנס היינץ שטוקנשמידט גרסו אחרת. בגישתם, המוסיקה של שנברג חתרה תמיד לאקספרסיה (הבעה) מועצמת ובראייה כזאת שנברג נשאר תמיד, בנפשו, רומנטיקן אקספרסיוניסט של סוף המאה ה-19.