לכאורה, מדובר במסמם הספורטיבי המושלם: תוסף זהה לגמרי להורמון הטבעי; בלתי ניתן לאיתור; והעיקר - משפר בדיוק את המרכיבים הדרושים לספורטאים מקצוענים. ערב משחקי אתונה 2004 הצליחו מדענים באנגליה לפצח גם את המחסום הזה. מאמר שני בסדרה
מולי אפשטיין 07/01/05
במאמר הראשון בסדרה נסקרה פעולתו של הורמון הגדילה, שהיה המעוז האחרון שעמד בפני מעבדות הוועד האולימפי הבינלאומי. ספורטאים מקצוענים משתמשים בהורמון הזה, שהיה בלתי ניתן לאיתור. פריצת הדרך המיוחלת הגיעה במשחקים האולימפיים באתונה, אחרי שנמסר כי מדענים מאנגליה פיתחו שיטה מהימנה לאיתורו של ההורמון. על השימוש הבלתי חוקי בהורמון הגדילה - בחלק השני של המאמר.
השימוש לרעה שעושה הספורט בהורמון הגדילה
נראה כי לשימוש לרעה שעושה הספורט בהורמון הגדילה, יש ארבעה אספקטים עיקריים: 1.להגדיל את כוח השרירים ואת המסה שלהם; 2. להעלות את מסת הגוף הרזה; 3. לשפר את ההופעה החיצונית (חזות שרירית); 4.לנסות ולהשפיע על גובהו של הספורטאי.
כבר בשנת 1988 דווח כי מפתחי גוף שהשתמשו בהורמון גדילה, הצליחו לשפר באופן משמעותי את כוח השרירים שלהם.בנוסף, דווחו כמה ממצאים חיוביים על הגדלת מסת השריר, על עלייה בכוח השריר ועל עלייה בסינתזה של החלבון אצל אנשים שאובחנו כבעלי חסר בהורמון הגדילה שקיבלו טיפול בהזרקה של ההורמון.
מספר מחקרים שנערכו בשנות ה- 90 ובחנו את ההשפעה של הורמון הגדילה על פיתוח הכוח בגברים בגילאים שונים, הגיעו למסקנות די דומות. במרבית המחקרים נצפתה עלייה משמעותית במסת הגוף הרזה אולם לא הודגם שיפור משמעותי בכוח השריר. חשוב לציין שמרבית המחקרים נערכו על אנשים מבוגרים שטופלו בהורמון ועברו במקביל תוכנית אימונים או על גברים צעירים לא מאומנים שנחשפו לראשונה לתוכנית אימוני כוח. במחקר שנעשה על משקולנים ועל מרימי-כוח לא נמצאו הבדלים משמעותיים בכוח השריר ובהיקף השרירים. נראה כי במחקרים המבוקרים השתמשו החוקרים במינונים קטנים מאלה המקובלים אצל הספורטאים ומכאן התוצאות הלא מרשימות.
מה אם כן אנו יכולים ללמוד מן העדויות המדעיות המדווחות, כאשר בשטח נעשה שימוש מסיבי ביותר בהורמון הגדילה לצורך שיפור הביצועים הספורטיביים? תשאלו את משתתפי הטור דה-פראנס של 1998 שנתפסו עם כמויות מסחריות של הורמון גדילה. עדויות סותרות מסוג זה נאמרו בתקופה בה התרחב השימוש בסטרואידים אנאבוליים בספורט. אז טענו המדענים והרופאים כי שימוש בסטרואידים אנאבוליים אינו גורם לשיפור ביצועים בספורט.הספורטאים שהקשיבו לדברי המדענים גיחכו לעצמם בשקט, תוך שהם מסתכלים על השינויים הדרמטיים שחלו בממדי גופם בפרק זמן כה קצר מאז החלו להשתמש בכדור הקטן והתמים למראה.
תופעות לוואי כתוצאה משימוש בהורמון הגדילה
המינון הטיפולי המקובל לשימוש בהורמון גדילה הוא 0.6 יחידות בינלאומיות (IU)לק"ג משקל גוף לשבוע. ידוע שספורטאים המשתמשים בהורמון לצורך שיפור ביצועיהם הגופניים משתמשים במינון הגדול פי 10 ויותר מהמינון הטיפולי המקובל. תופעות הלוואי העיקריות כתוצאה משימוש מופרז בהורמון הגדילה כוללות שינויים בשלד, התארכות האצבעות והבהונות והתארכות הלסת. בנוסף, מתרחשת גדילה של האברים הפנימיים ובכללם שריר הלב. אחת הסיבות למוות כתוצאה משימוש לרעה בהורמון הגדילה היא שינוי מוגזם בגודלו של הלב, תופעה המכונה Cardimegaly. השינויים הביוכימיים המתרחשים כתוצאה משימוש בהורמון גדילה כוללים פגיעה בוויסות רמת הסוכר בדם (בדרך-כלל עלייה בריכוז הסוכר בדם), עלייה ברמות השומנים בדם והגברת התנגודת לאינסולין. כתוצאה מהשינויים הביוכימיים המתרחשים אצל המשתמשים בהורמון הגדילה עולה מאוד הסיכון לחלות בסוכרת. תופעות נוספות שדווחו כתוצאה משימוש כרוני בהורמון גדילה הן דלקות מפרקיות ואין-אונות.
שימוש בהורמון הגדילה גורם לתופעה מוזרה בעור. כתוצאה מהעלייה בסינתזה של החלבון, העור הופך להיות עבה ומחוספס - תופעה המכונה "עור פיל". עדויות מספרות על כך כי העור הופך להיות כל-כך עבה ולא גמיש עד כי בלתי ניתן כמעט לחדור אותו באמצעות מזרק!
השפעת הורמון הגדילה על פרופיל השומנים בדם היא די מעורפלת. שימוש כרוני בהורמון יגרום לעלייה בריכוז שומני הדם אולם שימוש קצר (עד 6 שבועות) גורם דווקא לירידה בריכוזי הכולסטרול וחלבונים שומניים אחרים בדם.
מי משתמש בהורמון גדילה ומדוע?
השימוש בהורמון הגדילה בקרב ספורטאים נובע מהרצון להגדיל את ממדי הגוף, להקטין את המסה השומנית ולהשתקם במהירות מפציעות, זאת מבלי להסתכן בהיתפסות במבדקי הסימום. כבר בשנות ה- 30 נצפה כי מתן הורמון גדילה לבעלי חיים גרם להגדלת המסה השרירית, לירידה באחוז השומן ולהאצת הגדילה הגופנית. בשנות ה- 50 למדו המדענים כי הורמון הגדילה אינו מהווה גורם בלעדי לאפקט הגדילה, אלא מעודד יצירת גורמי גדילה הידועים בשם סומטומדינים.
קיימות מספר עבודות מדעיות שבדקו את שכיחות השימוש בהורמון הגדילה בקרב ספורטאים.בעבודה שנעשתה בשנת 1987 מדווח כי המשתמשים העיקריים באותה תקופה היו מפתחי גוף ושחקני פוטבול אמריקאים. בשנת 1997 דיווחו קורקיה וסטימסון כי 2.7% מהמשתמשים בסטרואידים אנאבוליים משתמשים אף בהורמון גדילה. מחקר אחר שנערך בשנת 1997 על-ידי אוונס הראה כי 12.7% מהמשתמשים בסטרואידים אנאבוליים משתמשים גם בהורמון גדילה. נראה כי הרציונאל לשימוש המשולב בהורמונים היה מתוך רצון להקטין את ערכי השומנים בדם, תופעה אופיינית לשימוש כרוני בסטרואידים אנאבוליים.סיבה נוספת לשימוש משולב בהורמון גדילה ובסטרואידים אנאבוליים הייתה על מנת להאריך את האפקט האנאבולי לאחר הפסקת השימוש בסטרואידים.
ספורטאים החלו להשתמש בהורמון הגדילה לאחר שנוכחו לדעת כי הוא בעל אפקטים אנאבוליים ותופעות הלוואי שלו פחותות מאלה הנצפות לאחר שימוש בסטרואידים אנאבוליים.סיבה נוספת לשימוש בהורמון הגדילה היתה העובדה שהוא לא ניתן לגילוי.
המשתמשים האמינו כי השימוש בהורמון הגדילה ימנע את הדעיכה האופיינית בכוח השריר לאחר הפסקת השימוש בסטרואידים אנאבוליים.
איתור הורמון הגדילה
במרוצת השנים הבינו הספורטאים כי למעשה לא קיימת דרך מעבדתית קבילה לאיתור המשתמשים בהורמון הגדילה. הקושי הרב בפיתוח שיטה מהימנה לאיתור המשתמשים בהורמון הגדילה נבע מהעובדות הבאות: א. הורמון גדילה חיצוני זהה לחלוטין במבנהו לזה המיוצר בגוף; ב. זמן מחצית החיים של הורמון הגדילה בפלסמה נע בין 15 ל- 28 דקות, כך שאי-אפשר כמובן לגלות ריכוזים חריגים בטווח כה קצר; ג. פחות מ- 0.01 אחוז מההורמון מופרש דרך השתן כך שבדיקת השתן השגרתית לאיתור חומרים אסורים כלל אינה יעילה במקרה זה.
בגלל היעדר שיטה לגילויו של הורמון הגדילה, הרגישו ספורטאים רבים בטוחים לחלוטין ביודעם שלא יוכלו להיתפס. מאמר שפורסם בשנת 2000, כינה את המשחקים האולימפיים שהתקיימו באטלנטה 1996 בשם "אולימפיאדת הורמון הגדילה".
לאחר המשחקים האולימפיים בסידני הופיע בעיתון הערב האיטלקי Corriere della Seraמאמר המגלה כי לחמישה ספורטאים איטלקים שזכו בזהב במשחקים בסידני היו ריכוזים חריגים של הורמון גדילה בתקופה שקדמה למשחקים. בשנת 1993 דווח על תכשיר שנלקח דרך הפה וגורם לשחרור מוגבר של חלבון המעודד את הפרשת הורמון גדילה (חומר דומה במבנהו לסומטוקרינין - חלבון היפותלמי המעודד את הפרשת הורמון גדילה).אם חומר כזה אכן קיים בשוק, מדובר על שחקן חדש במערכה המסבך את תהליכי האיתור הקשים ממילא.
בשנים שקדמו למשחקים האולימפיים בסידני 2000 החל פרויקט פיתוח בינלאומי שמטרתו לפתח שיטה לאיתור המשתמשים בהורמון הגדילה. GH2000, שמו המקורי של הפרויקט, שונה מאז ל- GH2004מאחר שהמדענים לא עמדו בתאריך היעד שנקבע. באחרונה דווח כי קבוצת מדענים בריטיים מאוניברסיטת סאות'המפטון הצליחה לפתח שיטה לאיתור חלבונים הנוצרים בעקבות שימוש ממקור חיצוני בהורמון הגדילה. המדענים, שזכו לתקציב פיתוח בשווי 1,229,000$, הראו כי בעקבות שימוש בהורמון ממקור חיצוני עלה ריכוזם של החלבונים פי 5 בהשוואה לריכוזם במצב נורמלי.
הורמון הגדילה נוצר באופן טבעי בבלוטת יותרת המוח בהתפרצויות קצרות. פעילות גופנית וסטרס (מצבי עקה) משפיעים באופן משמעותי על הפרשתו של ההורמון. אם נעשה שימוש ממקור חיצוני בהורמון, בהזרקה למשל, ניתן לזהות את הדבר ב- 24 השעות הראשונות שלאחר קבלת ההורמון. שימוש בהורמון גורם לייצור שני חלבונים בכבד - IGF1ו-Procollagen3, הניתנים לזיהוי עד 84 ימים לאחר שהספורטאי השתמש בהורמון הגדילה לצורך שיפור יכולותיו הגופניות. לדברי החוקרים, ריכוזי החלבונים שנוצרים כתוצאה משימוש בהורמון הגדילה גבוהים עד פי 5 בהשוואה לריכוזם אצל אדם עם רמות פיסיולוגיות של ההורמון.
במטרה לבחון את מהימנות השיטה החדשה נערך מחקר מקדים על אוכלוסייה של ספורטאים לבנים. עתה החליט הוועד האולימפי הבינלאומי להרחיב את המדגם לקבוצות אתניות שונות של ספורטאים. במחקר שעתיד להתבצע בקרוב ייבחרו 300 ספורטאים מקבוצות אתניות שונות. לספורטאים תילקח דגימת דם מיד בתום השתתפותם בתחרות במטרה למדוד את ריכוזו של הורמון הגדילה. 60 ספורטאים מתוך קבוצת המחקר ימשיכו להיות במעקב במשך שנה שלמה של אימונים ותחרויות ואילו ל- 50 ספורטאים אחרים תילקחנה דגימות דם רק בתקופות בהן הם יהיו פצועים, וזאת במטרה לבחון את ריכוזי ההורמון בתקופת מנוחה.בנוסף, יבוצע פרק "סימום" של 28 ימים למתנדבים שאינם עוסקים בספורט תחרותי וזאת במטרה לדמות מחזור לקיחה של ההורמון.
לאחר שבסמוך למשחקים האולימפיים בסידני התבשר עולם הספורט על פריצת הדרך שהושגה בפיתוח שיטה לאיתורו של ההורמון אריתרופויטין (עד לאותם ימים הוא היה בלתי ניתן לאיתור מה שאפשר לספורטאי הסבולת "לחגוג" בגדול) נפרץ לאחרונה המעוז האחרון ברשימה האינסופית של הוועד האולימפי הבינלאומי. אולם כפי שהשיאים בריצות הארוכות ממשיכים להישבר וספורטאי סבולת אחרים נהנים מחומרים חדשים המשפרים את כושר נשיאת החמצן בדם, כך יהיה גם דינו של הורמון הגדילה. נראה כי בשטח נמצאים כבר שחקנים חדשים המהווים תחליף להורמון הגדילה, ובמקביל יקבלו המדענים תקציבי מחקר ופיתוח על מנת שיוכלו לפתח שיטה לאיתור החומרים שהם עדיין לא מכירים.