האשה בתלמוד / צבי פרץ חיות
האשה בתלמוד
דעה רווחת היא, כי מצב האשה היהודיה בימי-קדם היה דומה למצב האשה במזרח המוסלמי, שהיתה סגורה בהרמון, במצב של עבדות פחות או יותר מוזהבת, ושהגבר ראה בה את הנקבה יותר ממה שראה בה את חברתו. השורות הבאות מתכוונות להפריך את הדעה הזאת, ובשביל להצליח בכך רוצים אנו להציג לפני הקורא כמה דמויות-נשים מן התקופה שלאחר חתימת כתבי-הקודש.
כמו בימי ערכית המקרא, כך אף בתקופת התלמודית היה ריבוי-הנשים מותר לפי החוק, אבל אנו יכולים לציין בסיפוק, שאין ידוע לנו אף חכם אחד שנשא יותר מאשה אחת – וידיעות על חייהם המשפחתיים והפרטיים של הרבנים אינן חסרות כלל!
בספרות התלמודית מובא רומאן שלם מסביב ליחסי החכם הגדול והקדוש רבי עקיבא עם אשתו. לפי האגדה, היה עקיבא רועה עני, שכיר אחד האנשים האמידים ביותר שחיו בירושלים בסמוך לנפילת עיר-הקודש תחת מהלומות טיטוס. במשרת האביון התאהבה בתו של בעל-הבית; בגלל זאת העירה את חמת אביה, שגירש אותה מביתו, והסכימה להינשא לעקיבא, בהתנותה רק שבחיר-לבה יתמסר ללימודים. כשחזר אחרי שנים רבות – ובינתיים נעשה גדול בתורה והעמיד אלפי תלמידים ומעריצים – יצאה לקראתו אשתו, שבמשך הזמן הזקינה, ובעניותה דמתה לקבצנית; שכנותיה היו לועגות לה והיו אומרות לה שבוודאי לא יכירנה עקיבא, וידידי החכם דחו אותה ולא חפצו להרשות לה להתקרב לרבם. אבל כשראה אות ר' עקיבא בין המון העם, קרא: "הניחוה! שלי ושלכם משלה הוא!" כדי לאפשר לבעלה ללמוד, מכרה אשה מעולה זאת את שערותיה הנפלאות – ועובדה זו אמת היסטורית היא – וכשהגיע עקיבא לגדולה בזכותה, קנה עטרה מפוארת כדי לכסות את ראשה, שניטל ממנו עדיו היפה ביותר. לא נתפלא איפוא, אם בהיותו בעל לאשה כל-כך אצילה למד להעריך מאוד את כבודן של בנות המין החלש. בשבתו על כס-המשפט הטיל קנס כבד מאוד על גבר שפגע בצורה גסה בכבוד אשה, בהתירו את צמותיה ברשות הרבים. "איזה עשיר? – הורה ר' עקיבא – כל מי שיש לו אשה נאה במעשים".
אבא חלקיה נחשב בעיני בני-דורו לאיש מחולל פלאים. כל-כך חסיד היה וכל-כך איתן באמונתו, שנחשב מסוגל להוריד בתפילתו גשם, שלעיתים קרובות מצפים לו לשוא בארץ-ישראל. באחד הימים באו אליו שני חכמים, שעליהם הטילו חבריהם להניעו להתחנן לפני הקדוש-ברוך-הוא, שישים קץ לבצורת שבפניה לא יכלו לעמוד עוד. מצאו אותו בשדה, עסוק בעבודת-כפים, ורב היה תמהונם כשראו בשובו הביתה והנה יצאה לקראתו אשה מקושטת, והוא נתן לאשתו להיכנס ראשונה החדרה ורק אחריה נכנסו הוא ואורחיו. אחר הארוחה סרו הבעל ואשתו – מבלי לשאול מן האורחים מה היתה מטרת ביקורם – לעלייה אחת ונשאו את תפילתם ליושב בשמים. ואמנם, כעבור זמן קצר נראה ענן קטן מתרומם מעל הפינה שבה עמדה האשה מרוכזת בתפילתה. כששאלו החכמים למה נענתה תפילת האשה תחילה, ענה אבא חלקיה: "היא יושבת בבית כל היום; אני יכול לתת לו רק מטבע של כסף, שאינו יכול לשבור בה את רעבונו מיד".
ברוריה, אשתו של הנבון מבין תלמידי ר' עקיבא, הוא ר' מאיר, היתה אחת הנשים החכמות ביותר בימיה; עד כמה שאני יודע, היא האשה היחידה, שסברותיה מובאות בספרות החכמים. אבל חכמתה הרבה הזאת לא התפתחה על חשבון האופי הנשי הראוי לה. לבעלה קמו שונאים שמיררו את חייו, וביאושו התפלל לה' שימיתם; אמרה לו אשתו האצילה: "התפלל נא לה' שישובו לדרך הטוב, כי כך אמר נעים זמירות ישראל: יתמו חטאים מן הארץ ורשעים עוד אינם".
שני בנים מעולים היו למאיר ולברוריה, ושניהם מתו פתאום באחת השבתות, כשאביהם היה בבית-המדרש. אמם דאגה בלב שבור להכין בדרכי נועם את בעלה הרגיש לקבל את הידיעה האיומה; כשחזר בערב, יצאה לקראתו כאילו לא קרה כלום והשתדלה להצדיק לפניו את העדר בניו, שהיה מתחיל להדאיג אותו. אחרי ארוחת הערב אמרה למאיר: "לפני זמן רב הפקיד אצלי אחד פקדון; עכשיו בא ליטול פקדונו; מה דעתך, האם עלי להחזירו?". בעלה התפלא על שאלתה, וענה שכמובן מחובתה להחזיר את החפץ לבעליו. אחזה ברוריה בידו, הביאה אותו לחדר של בניהם וגילתה את שתי הגוויות: "רבי – אמרה – הלא החלטת שיש להחזיר את הפקדון לבעליו מבלי להצטער על כך".
כדי להציג דמות מסוג אחר, אזכיר את אשתו של ר' חייא, החכם מבבל; נקרא עליה שם יהודית הגבורה, ובאופיה דמתה קצת לכּסאנטיפה הנודעת לגנאי; היתה רגילה לעשות תמיד את ההפך ממה שהיה מבקש בעלה. עד שהרבי היה נאלץ לבקש את ההפך ממה שהיה חפץ בו, כדי להשיג את מטרתו. ובכל זאת לא קרה אף פעם אחת, שבשובו הביתה לא הביא מתנה ל"בת-זוגו הנעימה"; וכשמצא אף נכדנו, שהיה אחרי-כן רב המפורסם, בחיי הנישואין שלו נועם דומה למה שמצא דודו, הסביר לפניו את דרכי התנהגותו במלים אלו: "כולנו חייבים להיות אסירי תודה לנשינו, כי הן מחנכות את בנינו והן מצילות אותנו מיצר הרע"?
ילתא, אשתו של רב נחמן, היתה נצר למשפחת נסיכים, ובוודאי השפיעה קרבת-משפחתה לריש-גלותא על מינוי בעלה למשרת דיין העיר. היתה גאה במוצאה וכנראה היתה היא השלטת בבית. קרוב מאוד הדבר, שנתן רב נחמן את דעתו על אשתו כשפסק: "לא יאה יהירותא לנשי; תרתי נשי יהירן הויין וסניין שמייהו, חדא שמה זיבורתא וחדא שמה כרכושתא" (אין הגאווה נאה לנשים; שתי נשים גאות היו, ועל שתיהן נקראו שמות מכוערים: אחת שמה דבורה ואחת שמה חולדה). אבל ילתא ירשה ממשפחת האצילים שממנה יצאה אף רגשות נעלים: באחד הימים התייחסו עבדי בית ריש-גלותא בגסות לרב אביון, ונתנו לו ללון בשדה על השלג. משהרגישה ילתא בדבר, הכניסה בעצמה את הזקן המסכן הביתה, הכינה לו אמבטי וטיפלה בגופו הסובל.
חומה, אשתו של אביי, היתה ידועה בכוח משיכתה על הגברים; באחד הימים – כשנתאלמנה בשלישית – פנתה ליורש משרתו של בעלה, שתוקצב לה הפנסיה המגיעה לה מכוח היותה אלמנת ראש-הישיבה. רבא סרב להקציב לה את הסכום שדרשה לתצרוכת היין, מתוך טענה שבן-זוגה המנוח היה מתנזר מיין. אז נשאה חומה את ידה וקראה: "גדולה כזרועי זו היתה הכוס, שבה היה אביי משקה אותי".. וכשעשתה האשה תנועה זו, נחשפה זרועה ואז – כך מוסר המספר התמים ומעריץ-הנשים – "היה כאילו נפל אור בבית-המדרש". אשתו של רבא חששה שמא תרצה האלמנה המסוכנת לפתות אף את בעלה היא, ועל כן חשבה לנכון לגרשה מעירה. בהזדמנות זו לא יהיה מיותר לרמוז, שכבר אז – לפני 1500 שנה ויותר – היו המוסדות היהודיים משלמים פנסיה לאלמנות פקידיהם, ואדרבה, אחת האלמנות הללו ביקשה והשיגה סכום כסף כדי לקנות שמלות משי. ומצד שני, לפני ימים מספר נאלץ נשיא אחת הקהילות הגדולות באיטאליה כמעט להצטדק על כך, שדאג "איך שהוא" למשפחות פקידים נפטרים, "אף על פי שלפי החוק לא היתה חובה לשלם פנסיה!"
22 בינואר 1910