הדרך לאיירונמן רצופה כוונות טובות
מאת: יוני זנתי<?xml:namespace prefix = o ns = "urn:schemas-microsoft-com:office:office" />
ספטמבר 2005, מציע לי חבר ללוות אותו בתחרות טריאתלון. אני? טריאתלון? השתגעת?
בסוף השתכנעתי ומצאתי את עצמי בחוף קיבוץ שדות ים.
שעת בוקר מוקדמת – זינוק, המולה גדולה וכל מה שאני מאחל לעצמי זה לצאת מהמים בחיים. לאחר <?xml:namespace prefix = st1 ns = "urn:schemas-microsoft-com:office:smarttags" />750 מטר שחייה, אני יוצא מהמים תשוש אבל חי וחושב לעצמי – וואו, באולימפי זה מרחק כפול- אין סיכוי שאני עושה את זה!
הזמן עובר ואיתו התחרויות , אני צולח את המרחק האולימפי כבר בקלות, מה עכשיו?
שמעתי שיש חצי איש ברזל- מעולה!
יש קצת עומס- לימודים ועבודה אז ההכנות נדחות.
אני מצטרף לקב' הטריאתלון של כפר סבא ע"ש זיו בלאלי , שם מקבלים אותי אלי בלאלי וקבוצתו בזרועות פתוחות, עוד שנתיים של תחרויות למרחק האולימפי ולבסוף אני מתקבע על מקצה חצי איש הברזל בישראמן- מפחיד!
הישראמן – תחרות מדהימה! הנוף משגע אבל המסלול קשה, נראה כאילו הרכיבה לא תגמר אף פעם. כולם מדברים על הטיפוס לנטפים, אבל שוכחים להזכיר את משטר הרוחות האימתני שמגיע אחר כך.
הריצה נחמדה, רצים בירידה עם נוף עוצר הנשימה של מפרץ אילת המשתרע למולי אני מגיע לקו הסיום, כורע על ברכיי ומציע נישואין לאשתי המדהימה.
טוב, אז סיימתי חצי איש ברזל ראשון ושרדתי כדי להציע נישואין.
אני נשאר לעודד ומחכה לחבר שמתחרה במקצה הארוך.
ככל שהזמן עובר, מתגברות גם כן המחשבות, תמיד הסתכלתי בקנאה על המתחרים במקצה איש הברזל, אבל ההכנה מרתיעה – זה כבר לא משחק, המעבר בין המקצים ספרינט – אולימפי – חצי איש ברזל היה נוח ולא הצריך השקעה מרחיקת לכת (רק כדי לסיים בחתיכה אחת כמובן).
כאן זה כבר שונה, זו מחויבות. מגישושים פה ושם אתה מבין שכדי להשלים את תחרות איש הברזל צריך להשקיע המון, חברים מספרים על תקופה תובענית, ששואבת אותך לתוכה ומשאירה מעט מקום למשפחה וחברים.
אט אט מגיעים המתחרים בישראמן ואתה רואה את האושר (מהול בסבל) על פניהם, רק כשאתה רואה מולך מתחרה משלים את המרחק הזה בהצלחה, אתה מבין את גודל המשימה ואיתה גודל הסיפוק - שכרון חושים אמיתי- גם אני רוצה כזה!!!
זהו זה, בישראמן 2010 נפלה ההחלטה, אני נרשם לתחרות איש הברזל ויהי מה!
יום ההרשמה מגיע ולאחר שעה מורטת עצבים מול המחשב מתקבל האישור – משוכה אחת עברה בהצלחה - מזל טוב, נרשמתי לאיירונמן פרנקפורט.
אני חובר לגיא קשת וקובעים להתאמן ביחד.
טוב, אז מאיפה מתחילים? איך מתאמנים לתחרות שבנויה מ-3.8 ק"מ שחייה, 180 ק"מ אופניים ו-42.2 ק"מ ריצה (נשמע קשה רק להגיד את זה).
גיא מפנה אותי לניר בדולח- "תיפגש איתו ותנסה מה אכפת לך?".
אני מתקשר לבדולח ואנחנו קובעים פגישה.
בדולח בחור יסודי הוא מציג את עצמו ואח"כ מראיין אותי ארוכות (בדיעבד הייתי צריך להביא קו"ח...).
אנחנו מדברים והוא שואל אותי אם אני מבין למה נכנסתי, אני עונה שכן (למרות שבדיעבד אין לי הרבה מושג), "אתה יודע שיש cut off של 15 שעות נכון?" הוא שואל. "לא", אני עונה "אבל מה זה משנה ?" ( חוצפן, אני חושב לעצמי, 15 שעות !!! הרי אני מתכנן לעשות תוצאה טובה יותר). ניר מסביר שכל דבר בעיתו, באיירונמן ראשון התוצאה פחות חשובה צריך רק לסיים ובכיף.
בדולח מציע שבשלב ראשון נעשה את מרתון טבריה על מנת לחוות מרתון ראשון ברגליים ובראש.
אח"כ תתחיל התוכנית עצמה: יבואו מחזורי הבסיס שבסיומם תחרות בקרה – חצי איש ברזל בעמק הירדן.
אז כבר מגיעה התקופה הקשה - מחזורי הבנייה - חודשים של אימונים קשים בבוקר ובערב.
קצת חידוד ו..תחרות המטרה – איש הברזל.
המרתון – בהתחלה חשבתי לעצמי מה זה כבר מרתון אחרי חצי איש ברזל?! אבל בדולח מתקן ומסביר שלמרתון חוקים משלו.
האימונים הם בסה"כ 8-10 שעות שבועיות של ריצה ועוד קצת שחייה, די קליל ונחמד.
מרתון טבריה מגיע, אני רץ ומרגיש טוב, מחויך כולי. בקילומטר ה-36 אני מתחיל קצת להתכווץ בקילומטר ה-40 כבר מתחילה מלחמה, נראה כאילו לשרירים יש רצונות משלהם (בעיקר לנוח).
תחנה ראשונה עברה ובדולח צדק, המרתון מתחיל בקילומטר ה-36 וזה לא צחוק. אני מסיים קצת פחות טוב ממה שתכננתי בתוצאה של 03:45 שעות.
תקופת מעבר קצרה ומתחילים בתוכנית. לוח הזמנים מורכב מ-11 יחידות אימון שבועיות בוקר וערב ומשעות הפנאי אפשר לשכוח.
פגישת תאום צפיות עם ניר - הוא מציב את המטרה - לסיים את התחרות איש הברזל עם חיוך מבלי לקרוס ולעבור להליכה במרתון.
אני לא מסכים ומכוון קצת יותר גבוה לכיוון 12 שעות ומטה, ניר מאוד סבלני, מחייך ומציע שנעשה הערכת מצב קרוב יותר לתחרות.
אימוני הבסיס דווקא נחמדים, הכל בדופק נמוך ואורך האימונים סביר (חוץ מהשחייה הארוכה והמתישה), לאט לאט אני מרגיש את הק"ג יורדים ואת הכושר עולה יש תמורה לעבודה.
סוף תקופת הבסיס, אני מרגיש מעולה הכל משתפר ואז... פציעה!!!
על יהירות משלמים ובמזומן!
בוחן כושר של העבודה ואני מסובב את הרגל בריצה. יומיים לאחר מכן אני מסיים ריצה ארוכה ולא יכול לדרוך על הרגל - כואב נורא.
בסופ"ש יש מחנה אימון עם קב' ניטרו ואני בקושי מסוגל ללכת, אני נח. מבקר אצל גיסי גיורא ומתנסה בטיפולי פיזיותרפיה, אין ברירה, אני חייב לוותר על מחנה האימון.
עכשיו כבר צומחת דאגה חדשה, עוד שבועיים תחרות הבקרה, חצי איש ברזל מה עושים? עוד קצת מנוחה ועוד קצת פיזיותרפיה , אני מרגיש יותר טוב וחוזר לפעילות.
בדולח מסביר שהתחרות בעמק הירדן היא יותר אימון החלפות ובדיקה ואין צורך ללחוץ,אם כואב אז מפסיקים.
אני מזנק ומרגיש מעולה, יוצא טוב מהמים, רוכב בזהירות, מזג האוויר גשום אבל אין רוח וסה"כ כיף. אני יורד לריצה ושומר על קצב ריצה סביר של 04:45 דק' לק"מ, הדופק נמוך ואין כאבים. אבל אז שוב כאבים מכיוון הברך - שמחתי מוקדם מידי, לאחר 10 ק"מ הכאבים כבר ממש מפריעים, אני מחליט להמשיך. שוב טעיתי, שוב בדולח צדק . אני אומנם מסיים בתוצאה סופית מכובדת של 04:53 שעות אבל כואב וקשה לי ללכת.
אני נותן קצת מנוחה לרגל ואין שיפור, אפשר רק לשחות. אני חוזר לפיזיותרפיה, מושבת לחודש וחצי ומפספס מחזור בנייה שלם. כל הזמן אני אכול חששות מה יהיה? בינתיים אני לא יכול אפילו לרקוד בחתונות של חברים. גיא מספר על תקופה קשה באימונים. החששות מתגברים, סימנתי מטרה גבוהה ופתאום עצם ההשתתפות מוטל בספק.
אשתי תומכת ומרגיעה, בדולח בקור רוח מסביר שיש עוד מלא זמן ואין מה לדאוג, מי- טל הפיזיותרפיסטית מטפלת ברגל ומעודדת שיהיה בסדר. לאחר חודש וחצי אני חוזר בהדרגה לאימונים עם קצת עזרה של משככי כאבים ועטוף בkt .
מתחיל מחזור בנייה אחד ויחיד, אני חוזר לרכב עם גיא ויניב , המרחקים באימונים עולים ואיתם מתקצרות שעות הפנאי והשינה, המטרה כרגע היא להשיג את המינימום הנדרש כדי להגיע לתחרות.
אימוני הבוקר מתחילים ב-05:00 ומסתיימים בעבודה. בערב עוד אימון, תשישות אני קורס לישון מוקדם - השגרה קשה אני מזניח חברים ומשפחה, סופי השבוע ממוקדים באימונים.
למה יש רק 24 שעות ביממה?- אני מאלתר ומוצא פתרונות חדשים: במקום להגיע הביתה ולהתאמן אני יורד באמצע הדרך, בין לוד לקיבוץ ורץ\רוכב את הדרך חזרה.
בעבודה אני חייזר – לעיתים קרובות מגיע בבוקר עם אופניים וקסדה או יוצא אחה"צ עם בגדי ריצה.
אימוני השחייה מתארכים עוד יותר ואני פוקד את הבריכה כבר ב-05:00 בבוקר, כולי אפוף שינה.
שיא התקופה – אימון ה-big day - אימון מדמה תחרות: שעה שחייה – 90 דק' מנוחה- 5 שעות רכיבה - 90 דק' מנוחה ושעתיים ריצה.
06:30 בבוקר אני פוגש את גיא בחוף שדות ים – הים גלי, אנחנו שוחים שעה ואז לאחר מנוחה יוצאים לרכיבה, 5 שעות מייגעות- חם נורא !!! אני גומע בין 6-7 בקבוקי מים. אחרי הרכיבה נפרדים וכל אחד חוזר לביתו. אני מגיע הביתה ומרגיש משהו מוזר בגב, אני מוריד את גופיית הרכיבה ומגלה גב שרוף לחלוטין אני מורח קצת קרם ויוצא לריצה- חם נורא !!! זהו הסתיים הbig day אני קצת שונא את בדולח- איזה אימון סיוט.
למחרת אני מגלה כוויות בגב, בכל השבוע אני לא יכול להישען על כסא. את האימונים אני מבצע בקושי, יאללה, שיגיע כבר הטייפר.
ממשיכים עוד קצת ואז מגיעה תקופת החידוד המיוחלת - אין לי חשק כבר לראות בריכה, אופניים או נעלי ריצה. נמאס לי, אני רוצה לקום כמו בן אדם רגיל בבוקר, ללבוש בגדים רגילים ולא בגדי אימון.
במקום טייפר קליל, אני מגלה שבועיים מלאים בברייקים – אחלה טייפר ותודה לבדולח.
מתחילות ההכנות הלוגיסטיות לתחרות- ואיתן ההתרגשות: מכינים מזוודה, בודקים את האופניים, תזונת תחרות, ציוד שחייה, רכיבה וריצה.
יוני זנתי (שמאל) וגיא קשת (ימין) על רקע שער הסיום בתחרות
אני נפגש עם קשת אצל בדולח יומיים לפני הטיסה ואנחנו מקבלים תדריך מפורט ולו"ז, מה עושים מההתארגנות ועד לביצוע התחרות.
בדולח מדגיש: אתה מוכן, תבצע הכול עפ"י התכנון ואין סיבה שלא תסיים.
אני ארוז, אשתי מביאה אותי לשדה התעופה היא מאחלת לי בהצלחה חיבוק נשיקה ואנחנו נפרדים.
בשדה אני פוגש את נמרוד, אנחנו טסים ביחד. זהו, הרוב מאחורי אתמול היה מבול של SMSים וטלפונים של "בהצלחה" מחברים ומשפחה.
אנחנו נוחתים בפרנקפורט ומתפצלים כל אחד למלונו. אני מגיע קצת עייף, אבל רץ ישר למשרד הרישום, מקבל צמיד מתחרה ותיק של ironman.
למחרת אימון קצר של רכיבה לאגם ושחייה, הכביש מעולה והמים גם כן.
בערב, ארוחת פסטה דשנה ותדריך באולם ההוקי של פרנקפורט.
התדריך מרשים ומפחיד בו זמנית, פתאום נופל לך האסימון שמחרתיים אתה הולך לעשות איירונמן, אהה, ואמרו גם משהו על רוח וגשם.
הלחץ נותן את אותותיו, אני בקושי ישן בלילות, הרגל כואבת למרות משככי הכאבים.
בדולח שוב צדק, אני מפנים - אירונמן ראשון וכל מה שאני רוצה זה לסיים ועם חיוך.
אני מסדר את התיקים לתחרות ומוודא שלא שכחתי להכניס כלום. חס ושלום שלא אשכח לשם נעליים בתיק הריצה.
ביום שבת אנחנו מפקידים את האופניים. שטח ההחלפה מסודר להפליא, אני מניח את האופניים במקום הייעודי, המתנדב מכסה אותן ואני נפרד לשלום.
בזמן שאנחנו מחכים לשאטל מתחיל גשם. זה לא לעניין, מחר יש תחרות, מה זה הגשם הזה ?
קמים מוקדם בבוקר מתארגנים והולכים ישר לנקודת האיסוף, אפשר לראות את המתח וההתרגשות אצל כולם כולל אצל המתחרים המנוסים.
אני פוגש חברים ומאחל בהצלחה.
אני מתארגן באוהל ביחד עם יניב, הוא כבר מנוסה, אנחנו לובשים חליפות שחייה ויורדים לאגם.
איזו כמות מטורפת של אנשים, אנחנו נכנסים למים, קר וסף ההתרגשות גואה.
מכריזים 2 דק' לזינוק, אנחנו מרכיבים משקפות ויניב לוחץ לי את היד ונותן טיפ חשוב – אל תשכח להרים את הראש וליהנות מהנוף .
ניתן האות וכולם צועקים ומזנקים.
השחייה:
עכשיו אני יודע איך מרגישה הכביסה בתוך המכונה. כל אחד מנסה לתפוס את מקומו, 2.1 ק"מ של שחייה ולבסוף זה מסתדר. חוזרים לסיבוב שני של 1.7 ק"מ, מעכשיו קצת יותר מרווח אני שוחה בכיף, רגוע.
פתאום אני רואה את החוף, אני מסתכל על השעון: 01:19, יותר טוב מהתכנון. אני מטפס בעלייה לשטח ההחלפה ואז מתחיל גשם – הגרמנים האלה, הבטיחו גשם וקיימו. אני מחליף בגדים לוקח את האופניים ומתחרט- קר מידי, חוזר ומוסיף גם שרוולי ידיים ורגליים- ההחלפה ארוכה מידי.
הרכיבה :
אני יוצא לרכיבה ויורד מבול, מה זה ?הבטיחו רכיבה קלה במקום זה קיבלנו גשם ורוח, כולי רטוב ורועד מקור. אחרי 90 ק"מ שוב כואבת הרגל, מה לא מספיק הגשם? אני מחליט להקשיב לגוף ולבדולח ולא נלחם, כמה שיקח - יקח העיקר לסיים, אני מקפיד לאכול כמו בתכנון ואפילו קצת יותר. הקור והרוח מקשים ואני חייב לעצור 5 פעמים לשירותים .
המתנדבים ממש בסדר ומגישים לך מכל טוב, הנוף יפה והמסלול שאמור להיות קל מקבל תפנית, כל הזמן רוח וגשם. לקראת הסוף אני כבר מותש, אבל הנה שוב הכניסה לעיר, אני משייט לי פנימה.
אחרי 6 וחצי שעות (חצי שעה של איחור), אני מגיע לשטח ההחלפה ויש קצת שמש- סוף סוף.
הריצה:
אחרי החלפה רגועה אני מתחיל את הריצה, להפתעתי הגוף משוחרר,כדורי המלח עושים את שלהם.
אני ממש נהנה, יש לי מלא כוח. כלקח ממרתון טבריה, אני מקפיד לשתות ולאכול כמו שצריך ולקחת כדור מלח כל שעה. שוב יורד גשם, מה קורה פה?! העיקר, שהתאמנו בארץ בחום.
המסלול שטוח ומהנה עם הרבה קהל שמעודד, יש 4 סיבובים, בכל סוף סיבוב מקבלים צמיד שמראה לך באיזה סיבוב אתה נמצא. אני מפתח שגרת ריצה : קצב נוח וקבוע עוצר כל תחנה שנייה לאכול ולשתות ואם צריך אז גם לשירותים.
ככה עוברים להם 3 סיבובים ו אני נזכר בטיפ של גיא:" תחסוך אנרגיה ותגביר לקראת הסוף". לקראת הקילומטר ה35 אני מתחיל להגביר,אבל כל הזמן נזהר, הרי למרתון חוקים משלו ורק שלא תקרוס לי הברך שנייה לפני הסוף. זהו הסוף מגיע. אני מקבל את הצמיד האחרון ויודע שזהו עוד 2 ק"מ, ככל שאני מתקרב לשטיח יש יותר אדרנלין, ספרינט קצר, הידיים למעלה, הקהל מעודד ואני מתחת לשער הסיום: מרתון ב04:06 שעות, תוצאה כללית של 12:17– זהו אני איירונמן.
התחרות עברה בשלום ובדיוק לפי המטרה שהציב לי בדולח. בלי לשים לב גם יצאה תוצאה טובה. קשה לעכל ולהסביר את התחושות, אני אדם מאושר.כל מה שנשאר הוא לבחור את התחרות הבאה.
תודה רבה לאשתי על התמיכה, לניר בדולח על תוכנית מעולה וסליחה מהמשפחה והחברים שהזנחתי בחצי השנה האחרונה.