שיח משוררים על שירת זולתם | נתיבים - גיליון 15
שיח משוררים על שירת זולתם
פיני רבנו – צדוק עלון
("…על ניהיליזם, אקזיסטנציאליזם, אהבת האדם ושירה")
ב-11 באפריל 2016 התכנסנו בבית קפה פריז בירושלים – המשוררים וההוגים פיני רבנו וצדוק עלון, עורכי כתב העת נתיבים, המשוררים נעמה ארז ושמעון רוזנברג, ועמנו בני הזוג שלנו: המשוררת תמר רבנו, ליאורה גביעון ופאול ארז.
הרעיון המסדר היה – לקיים שיח חופשי בין שני המשוררים ההוגים פיני רבנו וצדוק עלון, זה על שיריו של זה, על פי בחירתם.
אנו מביאים את עיקרי הדברים (שגלשו לשמחתנו לעתים אל מעבר לעיסוק בשירים עצמם, ומידי פעם התפתח "רב שיח" בו נטלו חלק כל הנוכחים), תוך הצמדות, ככל הניתן, לדברים שנאמרו וכפי שהוקלטו.
פיני רבנו:
שירו של צדוק, "נקבים נקבים חלולים חלולים" – מי שמכיר אותי קצת, יכול להבין מה משך אותי בשיר זה. כשקראתי אותו בפעם הראשונה הייתה זו המתמטיקה שעומדת במרכזו. עניינה אותי "הקבוצה הריקה" – תחום חשוב במתמטיקה, והקשר של המשפט הזה ל"נקבים נקבים חלולים חלולים", שהוא חלק מתפילה, ברכה, המכונה "אשר יצר" הנאמרת אחרי עשיית צרכים בבוקר כהודיה לאל שאפשר את מנגנון הוצאת הפסולת מן הגוף, ולכן את שימור הגוף, על ידי כך שאנו נפטרים מכל הרעל שיכול להמיתנו. אך יש בתיאור גם משום "תועלת לריק". לכן קראתי את השיר בפעם הראשונה בצורה שהייתי קורא לה די ניהיליסטית. להלן השיר:
נקבים נקבים חלולים חלולים
כְּשֶׁלָּמַדְתִּי עַל אוֹדוֹת קִיּוּמָהּ שֶׁל הַקְּבוּצָה הָרֵיקָה
הַמּוֹרֶה הַמּוּזָר בְּכוֹבַע הַקַּסְקֶט
מֵהָאוּנִיבֶרְסִיטָה בְּגִבְעַת רָם
נָתַן דֻּגְמָה שֶׁל שַׂק רֵיק
הַמָּשׁוּל לַמִּסְפָּר אֶפֶס – הוּא הַקְּבוּצָה הָרֵיקָה
וְאִם יָכִיל בְּתוֹכוֹ עוֹד שַׂק רֵיק אֶחָד
יִמָּשֵׁל לַמִּסְפָּר אַחַת
וְכָךְ הָלְאָה עַד שֶׁנּוֹצָרִים הַמִּסְפָּרִים
מֵאֹסֶף שֶׁל שַׂקִּים רֵיקִים הַמּוּכָלִים זֶה בְּתוֹךְ זֶה
כְּמוֹ שֶׁהַקַּו הַחַד-מְמַדִּי נוֹצָר מִמַּבּוּל שֶׁל נְקֻדּוֹת חַסְרוֹת מֵמַד
נִזְכַּרְתִּי בַּקְּבוּצָה הָרֵיקָה נְטוּלַת הָאֵיבָרִים
כִּי הִצִּיעוּ לִי עַתָּה קָפֶה נְטוּל קָפֶאִין
גַּם הַמּוֹרֶה חֲבוּשׁ הַכִּפָּה מִבֵּית הַסֵּפֶר הַתִּיכוֹן
שֶׁהִתְהַלֵּךְ בְּבִטָּחוֹן מִצַּד לְצַד
הִסְבִּיר שֶׁלַּנְּקֻדָּה אֵין מְמַדִּים
וְכִי אֹסֶף שֶׁל נְקֻדּוֹת יוֹצֵר קַו.
וּבְיָשְׁבִי עַכְשָׁו עָיֵף עָיֵף
אֲנִי מוֹדֶה שֶׁאֵינִי מֵבִין
לֹא אֶת זֶה וְלֹא אֶת זֶה
וּמָה עֵרֶךְ יֵשׁ לְאִי-הֲבָנָתִי זוֹ?
שֶׁיֵּשׁ לָהּ עֵרֶךְ
עַתָּה אֲפִלּוּ כָּךְ אֵינִי חוֹשֵׁב
כִּי אֲנִי יוֹשֵׁב עָיֵף עָיֵף
וְחוֹשֵׁב שֶׁאֵינִי יוֹדֵעַ הֵיכָן מוֹרַי
שֶׁלִמְּדוּנִי שֶׁיָּכוֹל
הַמִּסְפָּר לְהִתְפָּרֵק לְאֹסֶף שֶׁל קְבוּצוֹת רֵיקוֹת
וְהַקַּו לְאֹסֶף שֶׁל נְקֻדּוֹת נְטוּלוֹת מֵמַד
וְיָכוֹל הַגּוּף שֶׁלְּפָנָיו הִנֵּה מֻנָּח הַקָּפֶה נְטוּל הַקָּפֶאִין
לְהִתְפָּרֵק לִנְקָבִים נְקָבִים חֲלוּלִים חֲלוּלִים
כשהסתכלתי על הבית הראשון ראיתי שהוא מתעסק בריקות, באינות. אני מכיר את הקונספט שמבעבע בתוך הבית הזה, בעקרון המתמטי, אבל בעיקרו הוא אומר שבעצם כל ה"ישים" נשענים על אַיִן, שגם המספרים יכולים להישען על האין. בתחתית הכל יש את "אין" שעליו מתישר כל ה"יש". וכך קו הבנוי מממד אחד מורכב מאפס, מ"אין ממדים" של נקודות. בעצם הכל בנוי על אין, לא כלום. זו תפיסה של ריקות, של חוסר. ובאותו אופן כאשר הגישו לדובר את הקפה הוא אומר "עכשיו הגישו לי קפה ללא קפה". הקפה קרוי כך משום הקופאין שבו. והנה "יש לי קפה שהוא עכשיו נטול קפאין" ולכן הוא מצוי עכשיו ב"קבוצה הריקה" של קופאין… יש פה איזו תרמית של "לשתות בלי ולהרגיש עם". ואז הוא עובר ואומר כי אפילו המורה הדתי שלו, חבוש הכיפה, שהיית מצפה שאולי ילך וימשוך אותך לכיוון של איזה שהוא יש גדול אלוהי אחד, המייצר את הכל, את היש, גם הוא הולך בביטחון מצד לצד, ואומר: אכן הקו הוא אוסף של נקודות חסרות ממדים, בנוי על אין ממדים. וכשהדובר נכנס לאיזה מצב דכאוני, נוגה "ביושבי עכשיו עייף עייף.. אני מודה שאיני מבין לא את זה ולא את זה ומה ערך יש לאי הבנתי זו"? בניגוד לתפיסת אותם מורים, שלאין יש ערך רב, של"קבוצה הריקה" יש תרומה אדירה למתמטיקה. זה מה שהועבר לו, כחלק מהתהליך של ההשכלה שהוא רכש. בעצם הם אומרים לו: גם לאי הבנתך יש ערך. אך עתה הוא יושב מבולבל, כל עולמו מונח על האין ועל הריק, תוהה ואומר: איני מבין מה ערך יש לאי הבנה?. פעם חשבתי שיש לה ערך. אבל עכשו במצבו בבית הקפה עם הקפה נטול הקפאין הוא חושב – "איפה המורים האלה עכשיו שלימדו שמספר יכול להתפרק לריקות וקו לנקודות נטולות ממד. באותו אופן עכשיו הגוף העומד מול ספל הקפה נטול הקפאין מתפרק לחללים ונקבים, בעצם לאינות, לריקות, לאפסיות. והשיר מתאר איזה אובדן, שיר האופייני לתקופה של האדם המודרני, עם הבדידות הכרוכה באובדן האל, האמונה, ההרמוניה שצמודה לאותה אמונה, והבדידות האורבנית שאפשר להצמיד אותה לתוך אותו בית קפה עירוני, שהכול בו קצת מצוחצח ותרמיתי.
ואז כשקראתי שירים אחרים של צדוק, עלו בדעתי שתי בעיות מהניתוח הניהיליסטי של השיר. האחת – ההקשר של "נקבים נקבים חלולים חלולים", שמקורו בתפילה "אשר יצר", שהוא למעשה הודיה לאל. איך דבר שהוא כל כך חיובי במובהק במקורות, אותם נקבים חיוביים לחיינו שהגוף אינו יכול בלעדיהם, הופכים להיות בסופו של דבר לתכלית התכלותו של הגוף שבשורה האחרונה מתפרק לנקבים נקבים חלולים חלולים. היה לי קצת מוזר, מדוע לקחת מטפורה בעלת קונוטציה כל כך חיובית במקור, ולהכניסה ממש בהיפוך ניהיליסטי: אין שום הודיה בשיר, אלא פרוק טוטאלי.
הדבר השני עליו תהיתי כבר אז היה – כיצד אפשר לתת שלילה במה שלימדו אותו. הייתה זו תרומתו של פון נוימן, בהצלחת המתמטיקה לבצע מעבר מהגיאומטריה היוונית אל תורת המספרים ואחר כך אל תורת הקבוצות, למצב בו המתמטיקה מצויה בו היום. הייתה בעיה איך עושים את המעבר, את הרצף הזה. פון נוימן בפרינסטון הצליח לבסס, וליצור את הרצף בין מושג הקבוצה למושג המספרים. הוא הראה כיצד אפשר לייצג את המספרים שהוא קרא להם המספרים הסודרים (ordinal numbers) באמצעות "קבוצות ריקות". לא בדיוק כמו שאני מתאר כאן אך משהו בהחלט דומה. זו הייתה תרומה מאוד חשובה למתמטיקה והישג רוחני גדול מאוד של האדם, אבל האווירה הניהיליסטית נראתה די ברורה ושלטת כאן.
אבל כשקראתי שירים אחרים התחלתי להבין מהי שפתו של צדוק, שהיא דוגמא יפה מאוד לאחדות משלבים שונים של הלשון העברית, שבה מרכיבים מקראיים, תלמודיים, חז"ליים, אגדה ועברית חדשה הופכים לאחדות אחת שאינה צורמת. חשבת שאתה בסיפור עגנוני ופתאום הוא מדבר עברית מודרנית. מילים שמקורן במקרא משולבות היטב בתוך השיר והוא מצליח לאחד את העברית לאחדות אחת. מזה התרשמתי מזמן.
בשירים אחרים ראיתי שבעצם צדוק אינו ניהיליסט. או שהשיר הזה מאוד חריג, שלקח אותו לאיזה שהוא מצב רוח ניהיליסטי, באיזה יום "נאחס" של ירושלים, עיר שהתברכה בימי "נאחס" כאלה, או מסיבה אחרת. אבל זו רק הייתה הפרשנות הראשונה. כפי שציינתי היו לי שתי בעיות. האחת – איך לשלב את "הנקבים-חלולים" עם התרומה המתמטית הגדולה בתוך הניהיליזם. כי צדוק הוא איש של חיבור ואחדות, העולם שלו אינו מפורק. יש אצלו אמונה אולי במונחים יותר שפינוזיים, מאשר אחרים, בפירוש של עולמו, שיש בו מרכיב טרנסצנדנטי, על-אנושי על-פיסיקלי, מטפיסי, כאשר במרכז עומד האדם. הדמות האנושית בתפיסתו הוא אנתרופוצנטרי במובהק ורואים זאת בשירים רבים שלו. יש לו יכולת הזדהות נפלאה עם נפשות של בני אדם. למשל בשיר בו הוא יוצר רצף דורי בזמן שבו הוא מתאר כיצד הוא מצוי בגיל שבו אמו הייתה, כשהיא סרגה לו סוודר. כך הוא יוצר אחדות והזדהות עם אמו בגיל בו היא הייתה. ובאותו רגע ראה את הצמות הקלועות של בתו, וכך יצר רצף אחדותי שלו, של אמו ושל הבת, שצמותיה קלועות, ואז חש שנפשו צמאה. "צמא וצמה". דרך משהו מטונימי כצמות של בתו מתקיימת הבת שלו כדמות, כאובייקט שלם, ולא כחלק של אובייקט. מכאן שעולמו מאוכלס על ידי אובייקטים שלמים, אם בדמות בני משפחתו ואם בדמות השכנה, בשיר אחר על שכונת ילדותו. שכונה זו הוא חווה בעברו כבלתי משתנה, כמין רצף מהעבר, עד שהשכנה מתה ,וכשהיא מתה היא שינתה את עברו. כל הדברים שקרו התרחשו גם בלעדי שמתה, כשעוד הייתה חיה, אך המשמעות שלהם כשינויים של שכונת ילדותו באו רק אחרי מותה. המציאות האנושית, ההיעלמות של אותה דמות שכנה בתוך עולמו שייך לעולם הילדות שלו, היא הייתה גורם מכריע בתפיסתו החווייתית של שכונת ילדותו. זו כאותה ריקות של "נקבים נקבים –חלולים חלולים", שכן מותה רוקן את שכונתו. זו כאותה ריקות שבשיר שדנתי בו. אז האיחוד הוא המרכיב המניע בשירתו של צדוק. האדם הטרנסצנדנטי' המתח בין תמונות, מתח שהוא הייתי אומר, בשביס-זינגרי של תמונות, המראות איזה מן מארג טרנסצנדנטי המאחד את העולם כולו. כך גם בשיר על סבא ונכדו, בו הוא מתאר מעשה מאוד אנושי של סבא, נכד וכדור שמנסים לקלוע ולא מצליחים. ואז אתה מגלה בסוף שלא המשורר (או הדובר) הוא שראה את זה, אלא אביו, והמשורר ראה את זה בעיני אביו. אין יותר אחדות מהדבר הזה. המציאות עוברת דרך עיני אביו, ויש מתח בין מה שהתרחש למה שלא התרחש. או תמונות כמו בשיר "האבדה", שבו הוא מביע הזדהות מופלאה: הוא לא רוצה להחזיר ספר למדף, למקומו, משום שהוא מזדהה עם אדם שלא הושבה אליו האבדה. זוהי הזדהות עמוקה מאוד עמוקה עם בני אדם ועם חווית האובדן שלהם.
אז אני קורא קריאה שניה את השיר על החיובי והשלילי שבו, ואומר שהוא התכוון לחיוב באזכור ההישג המתמטי הגדול שבבית הראשון. כעת, אותו "אַיִן" שבקבוצה הריקה – של השק [אֹסֶף שֶׁל שַׂקִּים רֵיקִים הַמּוּכָלִים זֶה בְּתוֹךְ זֶה] צמודה אליו נוכחות של נעדר. כשאני מדבר על אפס תפוחים אין אף תפוח שם. אבל יש לי את התפוח הנעדר בתפיסה הטרנסצנדנטית. בעצם יש כאן שילוב: האַיִן– מרמז על היש, כמו שהטוב מרמז על הרע ולהפך, והאפס והריק מלמד על המלא. הפיצול הוא כמובן מושגי דיכוטומי, ה"אַיִן" שהוא מדבר עליו, וכפי שפון נוימן בסוף מראה, הוא אָיִן שבאמצעותו, כקבוצה ריקה, הוא מצליח למצוא קונספט רציף בתורת המספרים שמחבר אותם לתורת הקבוצות ותורם תרומה אדירה של רצף, איחוד, בתוך המתמטיקה. כך שמה שלמד הדובר ממוריו אינו מה שהוא אומר בסוף – שקו יכול להתפרק לאין סוף נקודות ריקות. זה אמנם נכון ומובן מאליו שניתן לקחת רצף, קו, ולפרקו, כמו שבכל פעם שמישהו מת הוא נעלם לנו. אלא מה שלימדו אותו הוא מהלך הפוך: שאפשר מן האין להשיג את היש. וכשהוא מדבר על חווית בית הקפה שהיא באמת איזו שהיא חוויית דכדוך ועייפות, ושהוא לא מבין את מה שפעם הוא הבין – את הערך של האָיִן, כיצד הוא מוליד "יֵשים". אלא שהקריאה אל המורים אינה מתריסה: "איפה אתם עכשיו? איפה תורתכם, איפה חכמתכם", אלא היא הפוכה: "למדוני מחדש כיצד אפשר לעשות את החיבור! לאחר הפרוק מהאין אל היש". לכן המספר המתפרק אל האין אינו ניהליזם, כי קבוצות ריקות יכולות לתת מספר! קו שמתפרק לאין סוף נקודות חסרות ממד – אין בזה שום אסון, כי הן יכולות לתת לי קו. באותו אופן לגוף שיתפרק לחללים חללים לא צריך לדאוג, כי חללים-נקבים אלה שומרים על חייו. מן היפוך כזה מהקשר ניהיליסטי שקראתי אותו בתחילה הגעתי בהקשר של השירה שלו בכללותה לקריאה שונה: שירה של אופטימיות גדולה. אותה תפיסה טרנסצנדנטית. בדומה לכך מתואר הקשר שלו עם האבא, שמראה כיצד האבא, סופר הסתם – זה שלעגו לו כי לא ידעו מה זה סופר סתם, "סתם סופר", שהיה מקפיד במלאכת היד בכתיבה תמה של הדברים, בקודש הכתיבה, כיצד הוא מעניק לבנו את קולמוסו, ובכך מעניק לו בעצם את הספרות, ומאפשר את אותו טיפול עילי בשירה.
צדוק עלון:
עשית צרוף של יש ואין מושלם! איני יודע מה לומר. צירפת כאן גם הבנה ראשונה וגם שניה, ובגלל שאתה עצמך מזדהה עם יסודות ניהיליסטיים – לשם לקחה אותך פרשנותך הראשונית. ומי שקורא את שיריך אינו יכול לא לחוש בסוג של ניהיליזם בשיריך, ובכל זאת גם בהם יש משהו אופטימי. כמה שאתה "רוצה" להיות ניהיליסט, זה לא עוזר לך כל כך. מי שקורא בהם ומתעמק בהם מגלה את היסודות החיוביים.
מאחורי השיר הזה שלי יש סיפור. הייתי אמור להכלילו בספרי הקודם, שהוצאתי אצל יעקב בסר ז"ל [עיתון 77] אך לפני זה הלכתי לעורך אחר, שמו אינו חשוב, ומכיוון שאמר לי שהוא לא מבין את השיר לא הבאתי אותו ליעקב בספרי הראשון. ברור שהעורך היה קורא היום את השיר בצורה שונה וכשאתה מכיר את מכלול השירים אתה קורא אותו בצורה שונה בקונטקסט אחר. אם כי אני חושב שכל משורר מתאמר – לא מתיימר – בשיר, אם כוונתו שכל שיר יעמוד בפני עצמו, בלי שיהיה לו קונטקסט לשירים אחרים. אלא אם זהו קובץ שמראש נועד להיות אחיד, או יהיו בו תמות, שערים, שברוב המקרים נקבעים רק בעת עריכת הספר ובחירת השירים (פיני: גם כששיר נכתב באותו רגע של יצירתו הוא לכאורה עומד בפני עצמו ובבסיסו מצוי עולם מניעים שמניע את שירתו של המשורר).
יסוד היש מאין, והניהיליזם בשיריך, פיני, מופיע בצורתו החזקה ביותר בשיר "אפשר להרוג מים" שצריך לקרוא אותו במצב רוח ואופן מסוים. כי אתה לא מבין מה זה "להרוג מים". או "להרוג את המוות":
אֶפְשָׁר לַהֲרֹג מַיִם
וְאֶפְשָׁר לַהֲרֹג אֶת הָאֲוִיר.
אָז כַּמּוּבָן נִשָּׁאֵר
בְּלִי מַיִם לִשְׁתּוֹת
וּבְלִי אַוִּיר לִנְשֹׁם.
אֶפְשָׁר לַהֲרֹג גַּם אֶת הַמָּוֶת
אָז נִחְיֶה וְנִחְיֶה וְנִחְיֶה וְנִחְיֶה
בְּלִי שֶׁלְּעוֹלָם
נוּכַל לָצֵאת מִכָּל זֶה
כשאתה קורא את זה אתה רואה את הניהיליזם הקיצוני האבסורדי כלומר גם לחיות – לא טוב וגם לא לחיות – לא טוב. אני לא ראוה בכתיבת השיר הזה קריצה למשהו. הוא מתכוון לכל מילה אבל יש גם נימה אופטימית – קריצה שתמצא בקריאה השניה או השלישית. אבל לומר – ברצינות – גם אם אני חי זה לא טוב וגם אם אני מת זה לא טוב זה הניהיליזם הכי קיצוני שיכול להיות. כי ניהיליסט אומר: חבל שנולדתי ויותר טוב אם לא הייתי נולד. יותר טוב שאמות. ויש בזה מהגישה שנמצא בהודו, האומרת כשאני אמות האושר יגיע. סוף סוף לא אתחבט ולא אתלבט. וכאן הוא אומר – גם אם ימות, המצוקה האקזיסטנציאליסטית לא תעזוב אותו. הוא ימשיך לסבול מפחד וחרדות. והאימה מהקיום לא תעזוב אותו. בשל הקיצוניות הזו לוקח זמן להבין למה הכוונה כאן בכלל. להרוג את המוות – קרי לחיות לעד, זה אסון גדול, זהו מעגל סגור ללא מוצא. כתבתי ברשימה על הספר (התפרסמה בכתב העת מאזניים) שרוב האנשים דווקא אינם רוצים חיי נצח. טוב לחיות ולמות. די עד מאה ועשרים. ויש כאלה שיגידו – איך אפשר שלא לרצות חיי נצח ואלה לא מבינים את אלה ואלה – את אלה. וזאת תחת הנחה שחיי נצח ניתנים לך כחיי בריאות ושמחה, ללא סבל. ומעניין שיש מחקרים בהם אנשים הנשאלים בעניין אינם מתנים התניות, הם לא אומרים: "תלוי איך נחיה", הם מיד עונים בחיוב או בשלילה. אלא בהתאם לאינטואיציה המיידית שלהם יש שאומרים "כן" ויש שעונים ב"לאו". אני אגב שייך לקבוצה השניה המחייבת חיי נצח. המעניין שאלה שעונים בשלילה מסבירים שהחיים עצמם הם מעמסה כבדה ולכן הגאולה נמצאת במוות. בסופו של דבר המוות יגאל אותי מהייסורים שבהם אני נמצא. אבל בשיר הזה העקרון הזה אינו עובד. המוות אינו פתרון. לא לבלוע ולא להקיא. ולכן הניהיליזם כאן מופיע בתצורתו הקיצונית.
אבל אני רוצה לומר משהו קצת שונה – שכל הגישה של פיני למציאות ולשאלת הניהיליזם מתייחסת לעצם היותו קיים, לעצם היותו משורר, ונובעת לטעמי – ויתכן שאני שוגה – נובעת מהקשר העמוק שיש לו להורים ולאנשים. הקשר שלו לטבע ולמציאות נובע מאהבת ההורים ומאהבת הזוגיות . אפשר למצוא זאת בכמה שירים. והדבר בא לביטוי למשל בשיר "כל המספרים בעולם מסתכמים בשניים". מבטא משהו מאוד עמוק – לא מסתכמים ב"קבוצה הריקה" אלא בשניים (ממשיים) ובשירים מכוננים על הוריו כמו השיר "חשד מגמגם בלבי" לפיו "על אף הכל לא אהיה נאהב יותר ממה שאהבה אותי אמי" אבל היות שפיני אינו יכול להיעצר כאן הוא כותב כמסייג "מעת לעת". הוא לא יכול להשאיר את זה מושלם. הוא צריך להשאיר טיפה את הצרימה השלילית הפעם, צרימה מציאותית, ולגבי האבא:
אֲבִי הַמֵּת חָזַר
וְלֹא יָכֹלְתִּי לוֹמַר לוֹ דָּבָר.
אָמַרְתִּי: מָה נִשְׁמָע
וְשָׁתַקְתִּי אֶת הַגַּעְגּוּעַ
לְזָוִיּוֹת פִּיו,
לְקָדְקֳדִי עִינָיו
לְמֻשְׁלָמוֹת נְשִׁיקוֹתָיו.
וְשָׁתַקְתִּי אֶת יַדָי שֶׁנִּשְׁמְטוּ עִם יָדָיו
וְאֶת רַגְלָי שֶׁהָלְכוּ עִם רַגְלָיו
אֶת הַלֵּילוֹת בָּהֶם הָיָה לְנוּרָה מֵעַל מִטָּתִי
לְהָאִיר אֶת שְׁנָתִי,
אֶת הַלַּיְלָה בְּמֵעַי,
אֶת הָאֲפֵלָה בִּדְמִי.
שֶׁכָּל חַיַּי בִּלְעָדָיו,
חַיִּים שֶׁל אֲחֵרִים.
זאת אומרת, האמא והאבא, והזוגיות, השניים, נותנים לו מחד את הניהיליזם ומאידך את האופטימיות המאפשרת את היציאה מן הניהיליזם. וכך כמו אצלי, גם אצלך מופיעה הדואליות הזו שבין האין והיש, מצד אחד: איזה ערך יש לחיים? שמבחינת הנצח – הכל טפל ואין שום ערך למציאות שלנו. מצד שני יש ראיה אופטימית בכך שאנו קיימים ולא בלתי-קיימים. יש הבדל בין אדם שנולד ומת לבין אדם שלא נולד כלל ועיקר. מי שנולד ומת, זכה בכך שהוא חי וידע שיש משהו בכלל. זה שלא נולד בכלל לא יודע שיש שקיים משהו. הוא בבחינת "אין". את הזכות הזאת ביצירה של פיני הוא מנסה לשמר אותה למרות שהניהיליזם גובר, אני מודה, ועובר כחוט השני והאופטימיות וההזדהות העמוקה עם הטבע נובעת מיסודה מאהבה. זה נכון (נוכח אובדן האב) שתחושת אובדן הורה בגיל צעיר ובגיל לא צעיר יכולה להוביל לתפיסה ניהיליסטית. נאמר כך: בעניין זה יש בעיות פסיכולוגיות ובעיות פילוסופיות בשירי פיני אינן פסיכולוגיות, אלא פילוסופיות. אם יש שם בעיות פסיכולוגיות – הן מחביאות מאחוריהן שאלות פילוסופיות (שמעון: יותר נכון לומר שמדובר ב"ממד", מאשר "בעיה"). אם פיני כותב שיר למשל שהוא פוחד מנחשים, ממשהו, זהו פחד פסיכולוגי, לא פילוסופי. אני מוצא בפרוש שהפחד הפסיכולוגי שהוא מביע – המניע שלו הוא פילוסופי (תמר: "הכתיבה שלו היא הגות, לא 'יומן'") היעדרו של האב ברור שהוא פוגע ברמה הפסיכולוגית אך מכיוון שפיני לוקח זאת בשיריו לממדים הפילוסופיים זאת הופכת להיות הנחמה. זאת הזכות – לכתוב את השיר. והבעיה הפסיכולוגית מוקטנת, מתגמדת. בשל ההעברה לממד הפילוסופי הפסיכולוגיה הולכת לאיבוד. אלמלא הממד הפילוסופי הפסיכולוגיה הייתה מכריעה אותו. אלמלא היה יודע לנתב את הפסיכולוגיה לכיוון הפילוסופיה – זהו מנגנון הגנה. (שמעון: "לדעתי זה יותר ממנגנון הגנה. זהו ניסיון להבין את החוסר שלו, ולתרגם אותו לכלל שלם, לבנות שלם מן החוסר"). לקחת את המצב הפסיכולוגי שהוא נמצא בו ולתת לו את המעמד הפילוסופי. להפוך את זה לכלל תורה. קרי אם זהו המצב הפסיכולוגי אז כנראה זוהי המהות הפילוסופית שלנו. כנראה אנו "נקבים נקבים חלולים חלולים" . לכאורה יכולה להיות כאן התחכמות, של מציאת נחמה מטפיסית בהפיכת הפסיכולוגיה לפילוסופיה, אבל זו תרמית עצמית, לכאורה. הן הרבה אנשים נמצאים במצב של תרמית עצמית. כולנו באיזה שהוא שלב מכניסים עצמנו למצב זה אבל הולכת השולל העצמית מטשטשת כשאנו עוסקים בדברים מהותיים, ברומו של עולם. זה אכן מעבר להגנה פסיכולוגית. זה מה שעושה אותו למשורר. יש טענה שבלעדי הבעיות הפסיכולוגיות אנשים לא היו למשוררים. ויש מי שאומרים שמי שאין לו בעיות פילוסופיות אינו יכול להיות משורר. ולדעתי בעניין זה פיני מצוי בצד של הפילוסופיה למרות שברקע הייתה אפשרות שיהיה למשורר פסיכולוגי.
העניין הוא שכמשורר יש לי אג'נדה, תפקיד, כמו כל מקצוע, שיש לו תכלית, והידע המתאים כדי ליצור במה ש"למד" והוא מוכשר אליו. למשורר אין את הפריבילגיה להיות במצב של "אין לי מילים" – שהוא האויב הכי גדול של המשורר. אפילו אתה מרגיש שתיקה, שתיקה טהורה. גם כדי לתאר את המצב הזה אתה צריך לפרוץ את השפה. כמשורר אתה עומד בחזית הזאת. יש חוויות עדינות מאוד ומורכבות מאוד שאף אחד לא ביטא לא הצליח ליצור להן את המילים את הדימויים והמטפורות באמצעותן אפשר להעביר אותן באופן אמיתי, לא פורמליסטי אלא חווייתי. לכן עבודת המשורר היא בשפה, בפריצת השפה. לכן הצמדות יתר לשפה היא בעיתית. היא טובה מאוד לשירי הודיה, כמו ספר תהילים. או פיוטים – יש דברים נהדרים אך הם תחת האילוץ של מליצה או של מבנה. אם השתחררת מזה אתה יכול להביא את האסתטיקה הרגשית שלך כמשורר.
מחשבה אחת על “שיח משוררים על שירת זולתם”
10/06/2016 בשעה 22:42
תודה לצדוק ולפיני על שיח מופלא ומרתק וכל כך חכם ואפילו מעודד – "שאפשר מן האין להשיג את היש", "לבנות שלם מן החוסר". תודה גם לנתיבים על שיזמתם וזימנתם את השיח הזה.