ad632fca97d8df068e86f5af4f254d0f
ny lovgivning om video afhøring af børn.
forumadvokater.dk
2020.10
i min egenskab af bistandsadvokat for et barn eller ung som har været udsat for eller over-været en forbrydelse møder jeg ofte fortvivlelse over, at skulle igennem mange afhøringer for til sidst at skulle forklare sig i retten foran mange nye mennesker om forhold, der i forvejen har forvoldt barnet eller den unge megen smerte. afhøringer hos politiet, hvor der undervejs skal skrives rapport er ofte en langvarig affære. herefter kommer ventetiden til sagen skal for retten og så fremmødet i retten og forklaring for retten og evt. nyt fremmøde i en evt. anke-sag. det et meget belastende for alle vidner men navnlig for en 13-14 årig.

nugældende lovgivning
i dag kan videoafhøringsordningen kun benyttes ved afhøring af børn under 13 år, dog således at særlige omstændigheder, herunder barnets udvikling og psykiske tilstand, kan bevirke, at der foretages videoafhøring af også ældre børn og unge. børn og unge, der ikke videoafhøres, bliver ligesom voksne som udgangspunkt afhørt af politiet under efterforskningen og senere i retten under hovedforhandlingen.

de gældende regler om afhøring af børn og unge er fra 2003.

aldersgrænsen for de øvrige nordiske landes videoafhøringsordninger er endvidere højere end for den danske ordning. i norge er grænsen således 16 år medens den i sverige er 15 år. 

videoafhøringsordningen er egnet til at varetage hensynet til barnet eller den unge, der har været udsat for eller vidne til en forbrydelse. det er ofte af meget væsentlig betydning for børn og unge, der er blevet videoafhørt under sagens efterforskning, at de kan regne med, at sagen dermed er afsluttet for deres vedkommende, da dette giver dem mulighed for at lægge hændelserne bag sig og giver bedre vilkår for en eventuel psykologisk behandling mv.

i 2013 var forurettede 12 år eller derunder i alt 1283 tilfælde, medens forurettede i 372 tilfælde var 13 år, 511 tilfælde var 14 år og 534 tilfælde var 15 år.

den 1. oktober 2013 åbnede landets fem børnehuse. fra socialstyrelsens rapport fra børne-husenes første år fremgår, at der i den nævnte periode blev oprettet i alt 999 børnehussager

i hele landet, hvoraf 594 sager er afsluttet. en børnehussag oprettes,,når en kommune benytter et børnehus til at bidrage til den børnefaglige undersøgelse i en sag om et seksuelt overgreb eller vold mod et barn eller en ung under 18 år eller ved mistanke herom.

det fremgår af rapporten, at 60 pct. af de afsluttede børnehussager vedrørte vold, 36 pct. vedrørte seksuelle overgreb, og 4 pct. vedrørte både vold og seksuelle overgreb. man har gjort sig mange erfaringer med anvendelsen af børnehusenes rammer for afhøring af børn og unge, der danner en vigtig baggrund for det fremsatte forslag. 

betænkeligheder ved videoafhøring:
videoafhøring udgør imidlertid en fravigelse af det grundlæggende princip i dansk strafferetspleje om bevisumiddelbarhed, som indebærer, at vidneførsel bør finde sted umiddelbart for den dømmende ret og under hovedforhandlingen, idet dette giver retten det bedst mulige grundlag for at bedømme vidneforklaringerne og dermed for at træffe en korrekt afgørelse.

videoafhøring giver endvidere ikke forsvareren de samme muligheder for afhøring af et vidne som ved afhøring under hovedforhandlingen, hvilket kan forringe tiltaltes mulighed for at varetage sit forsvar.

det må ved afvejningen af disse modsatrettede hensyn indgå, at videoafhøring, der foretages af en særligt uddannet videoafhører i børne- og ungevenlige omgivelser hurtigt efter politianmeldelsen, i visse tilfælde kan være bedre egnet til at opnå en uforbeholden og detaljeret forklaring fra barnet eller den unge end ved afhøring i retten under hoved-forhandlingen. dette gælder navnlig ved afhøring af yngre børn.

efter behandling i strafferetsudvalget er der på baggrund af betænkning 1554/2015 om videoafhøring af børn og unge i straffesager fremsat lovforslag den 4. november 2015 af justitsministeren.

lovforslagets indhold:
formålet med lovforslaget er at forhøje aldersgrænsen for anvendelse af videoafhøring af
børn og unge i straffesager. lovforslaget er en opfølgning på strafferetsplejeudvalgets betænkning nr. 1554/2015 om videoafhøring af børn og unge i straffesager.

brugen af såkaldt videoafhøring udvides med lovforslaget med henblik på at forbedre beskyttelsen af børn og unge, der formodes at være ofre for eller vidner til alvorlige forbrydelser. videoafhøring indebærer, at barnet eller den unge under efterforskningen af straffesagen afgiver en forklaring, der optages på video og forevises som bevis under hovedforhandlingen, i stedet for at barnet eller den unge skal møde personligt i retten og afhøres dér. video-afhøringen gennemføres hurtigst muligt efter politianmeldelsen i trygge rammer i et såkaldt børnehus, hvor afhøringen foretages af en særligt uddannet videoafhører. 

lovforslaget indebærer, at anvendelsesområdet for videoafhøring, der i dag som udgangs-punkt kun benyttes, hvis barnet er under 13 år, udvides, så der fremover altid vil kunne fore-tages videoafhøring af børn i alderen 13-14 år – altså indtil barnet fylder 15 år - i sager om sædelighedsforbrydelser, incest eller vold begået inden for familien. 

der indføres derudover en bestemmelse om, at børn og unge, der er blevet videoafhørt, som udgangspunkt fritages fra at afgive forklaring som vidne under hovedforhandlingen, hvis betingelserne for videoafhøring var opfyldt på tidspunktet for afhøringen. 

det fastsættes herudover, at en mistænkt eller forsvarer, som modsætter sig, at en videoafhøring anvendes som bevis, f.eks. fordi den pågældende mener, at betingelserne for video-afhøring ikke er opfyldt, som udgangspunkt skal indbringe spørgsmålet for retten senest 4 uger efter videoafhøringens foretagelse.

lovforslaget er endelig vedtaget den 21.1.2016.
b9bb7831b1cea3cfa73c8a4d8151bf4a
højesteret afgør (også) forældreansvarssager efter et konkret skøn.
forumadvokater.dk
2020.10
de seneste 3 højesteretsdomme om forældremyndighed og skilsmissebørns bopæl er afgjort snævert med 3-2 flertal – såkaldt dissens. det er måske forståeligt men rigtig ærgerligt. for det betyder, at vi ikke bliver klogere af, at det er højesteret, der taler.

familieretsjurister ærgrer sig meget over, at det generelt er meget svært overhovedet at få lov til at få en sag i højesteret. særligt forældreansvarssager har det været svært at få procesbevillingsnævnets tilladelse til at føre for højesteret.

den væsentligste betingelse for overhovedet at få lov til det er, at sagen skal være principiel.

tankegangen er, at højesterets samfundsindsats skal indskrænkes til via sine afgørelser at udstikke retningslinjer for lovfortolkning, som såvel advokater som by- og landsretterne kan pejle efter fremadrettet. 

derfor sidder vi hele tiden og venter spændt på sådanne principielle afgørelser, som vil kunne gøre det lettere at agere både som forældrene i deres indbyrdes konflikt men også for os, der skal forsøge at rådgive befolkningen om, hvordan konflikten vil blive løst, hvis den skal løses juridisk og ikke ved forhandling (retsmægling eller mediation).

forældreansvarslovens altoverskyggende princip er, at en afgørelse efter loven skal træffes efter, hvad der er bedst for barnet. alle bemærkninger til loven lægger vægt på, at afgørelsen skal træffes efter det konkrete barns konkrete forhold.

de senere års få højesteretsafgørelser må i sandhed siges at understrege det. de bliver nemlig ofte ikke afgjort af en enig højesteret.

i de fleste højesteretssager deltager der 5 dommere. når dommerne ikke er enige, siger man, at der er dissens. men det er selvfølgelig flertallets afgørelse, som gælder.

i den nyeste dom fra 16. februar 2016, bruger alle højesteretsdommerne en del plads på at gennemgå det helt overordnede om loven og hensigtserklæringerne om, at et barn har ret til to forældre, og at det er hovedreglen, at der skal være fælles forældremyndighed, med mindre det i et fremadrettet perspektiv må antages, at forældrene ikke er i stand til at samarbejde til gavn for børnene. 

herefter deler højesteret sig med 3 dommere for eneforældremyndighed til mor og 2 for fælles forældremyndighed. de foretager simpelthen en konkret vurdering baseret på den enkelte højesteretsdommers indtryk af, hvorvidt forældrene må antages at kunne samarbejde.

det eneste, som man kan udlede af dommen er vel egentlig, at afstanden i sig selv ikke bør kunne forhindre fælles forældremyndighed. men det er der nu mange afgørelser, som er nået frem til i forvejen..
højesteret har imidlertid også i november 2015 haft spørgsmålet om fælles forældremyndighed til behandling. den 24. november traf retten nemlig afgørelse i en sag om fælles forældremyndighed, der desværre heller ikke efterlader befolkningen i større afklaring om retsstillingen.

problemstillingen i den sag var, at der var tale om en dansk far og en thailandsk mor, som lærte hinanden at kende i 2010 på en ferie i thailand. faren arbejdede dengang i holland, og parret flytter sammen der, hvor de får en datter i december 2011.

de ophæver samlivet i oktober 2012. en hollandsk domstol bestemmer, at faren må tage datteren med til danmark, hvilket han så gjorde i august 2013. 

herefter har moren et relativt sporadisk samvær i farens hjem i danmark ca. en gang om måneden. samværet synes vanskeliggjort af, at faren ikke tillader moren at tage barnet med på et almindeligt samvær, da han frygter, at moren vil tage barnet med ud af landet. mors økonomi synes at være årsag til det ret sporadiske samvær, da det er bekosteligt at rejse til danmark og indlogere sig på hotel.

derudover er der nogenlunde hyppig skype-kontakt mellem mor og barn. datteren taler kun dansk.
der er en del uoverensstemmelser mellem forældrene om flere forskellige forhold. de har lidt sprogforvikling, da deres interne sprog er engelsk, som de kun synes at beherske begrænset. religiøse uoverensstemmelser har rod i, at mor er 
buddist og far kristen.

far siger, at der ikke rigtig er noget samarbejde. mor at det sådan set fungerer nogenlunde.
nøjagtig som i den nyeste dom deler højesteret i november-sagen sig i en 3-2-afgørelse baseret på meget konkrete vurderinger af samarbejdspotentialet. 

tilbage i 2011 havde højesteret en sag til prøvelse spørgsmålet om, hvorvidt en bopælsforælder kan flytte med barnet, sådan som det egentlig fremgår af forældreansvarslovens § 2. (bopælsforælderen kan bestemme, hvor i landet barnet skal bo). højesteret bestemte ved den dom (ufr 2011/257), at 2 børn på 4 og 6 år skulle bo hos m, der var flyttet fra en by til en anden men også dengang i en 3-2-afgørelse. jeg kommenterede dengang afgørelsen sådan:
afgørelsen er på en måde rigtig ærgerlig. det er ekstremt vanskeligt at få lov til overhovedet at få en sag for 
højesteret gennem procesbevillingsnævnet. sagen skal være principiel.

når så endelig det lykkes at få en sag om flytning i højesteret, kommer der en 3-2-afgørelse.
det ærgrer mig grænseløst, at højesteret både for flertallets og mindretallets vedkommende alene går ind i en ”ævle-bævle-argumentation”. vel skal domme være konkrete, men når vi er helt oppe og ringe i højesteret, ville det have været dejligt, om man havde forholdt sig mere konkret til lovens bestemmelser om, at det er bopælsforælderen, der bestemmer hvor i landet barnet skal bo.

det gjorde de så ikke. derfor må jeg konstatere, at det trods alt virker rigtigst på mig, at højesterets flertal lægger afgørende vægt på tilknytningen til forældrene end til ”byen”.

jeg tror virkelig, at de her nævnte afgørelser er de seneste tre, hvor højesteret har haft mulighed for at mene noget om forældremyndighed og bopæl for skilsmissebørn.

som du kan se, er der ikke megen vejledning at hente i højesteret.
1b48c91b8d2dec7f1e4e4eefb2e1f57d
hvor skal barnet bo?
forumadvokater.dk
2020.10
far (f) anlagde sag mod mor (m) og forlangte, at børnenes bopæl skulle flyttes fra mor til far. børnene var tæt knyttet til begge forældre og der var et meget højt konfliktniveau. hvordan afgør retten sådan et spørgsmål? her er resultatet af en ny dom fra vestre landsret.

forældre til børn på 5 og 7 år praktiserede en 7/7-ordning. børnene var nært knyttet til begge forældre. børnene var tydeligt præget af en konflikt mellem forældrene, og de trivedes ikke i den nuværende deleordning, hvor de i større eller mindre omfang blev inddraget i konflikten, og hvor der var stor forskel på opdragelsesmetoder og indsigt i og håndtering af børnenes behov. af hensyn til børnene var det afgørende, at der skabtes ro og faste rammer omkring dem i en ordning, hvor forældrene ikke modarbejdede hinanden, men forsøgte at samarbejde om børnene, så de igen kunne komme i trivsel. der var ikke hold i f's beskyldninger mod m for vold mod børnene. efter indholdet af en børnesagkyndig erklæring blev det lagt til grund, at m var den af forældrene, som bedst vil kunne skabe faste rammer for børnene og sikre den fornødne ro omkring dem. f var så påvirket af konflikten mellem parterne, at han ikke var i stand til at se børnenes reelle problemer og behov og varetage deres tarv ved den fornødne rammesætning. det var derfor bedst for børnene, at de havde bopæl hos mor.

kommentar: der føres rigtig mange sager om bopæl. jeg møder disse sager som retsmægler, hvor parterne beder om at få hjælp til at løse konflikten. det lykkes meget ofte (ca. 3 ud af 4 tilfælde). det er positivt, når forældrene selv tager ansvar for at løse konflikten. i den sag jeg her har nævnt, kunne parterne ikke selv blive enige. de fik derfor en afgørelse fra landsretten. men bemærk: det er en afgørelse. det er ikke en løsning. 

den far, der omtales i dommen, kan læse, at "han var så påvirket af konflikten mellem parterne, at han ikke var i stand til at se børnenes reelle problemer og behov og varetage deres tarv ved den fornødne rammesætning". det er en hård besked, som næppe lægger en dæmper på den bagvedliggende konflikt. 

en domstolsafgørelse i disse sager er derfor meget ofte konfliktoptrappende og de børn, der lider, vil blive ved med at lide. de forældre, der lader sig nøje med at uddelegere ansvaret til retten bliver ofte skuffede. og i hvert fald gør deres børn. 

kilde: tfa2017.376.