
Hej jeg har et ret så stort problem fordi hele mit liv er jeg blev kaldt sensitiv da mine forældre har været meget irrerteret og vrede på mig tit i min opvækst. Jeg har været bange for at skuffe min far og min familie hele mit liv og været bange for min mor, siden jeg var ganske lille. Altså virkelig bange.

Jeg blev opdraget med at følelser blev ignoreret og snakke om problemer var ikke noget der skulle snakkes om. Virkelig lagt op til at være den perfekte familie føler jeg.

Jeg er den yngste med 7 års mellem den store flyttede for længst da jeg var 11-12 år gammel og har også altid følt at min søster hoppede med på deres gladhedstog og det var mig der var dramatisk og gjorde noget ud af ingenting. Jeg har altid følt min familie behandlede mig og min søster anderledes og en side af mig har altid stræbet at være ligesom hinanden, samme vægt, samme højde, samme køn af kæreste og samme 12-tals pige. Især da min mor er gået op i karakterer og sammenlignede min søster og mig i vægt. Jeg blev mobbet i børnehaven og folkeskolen som har været meget i mit liv men det blev heller ikke anderkendt derhjemme. Min far sagde altid det var fordi drenge ku’ li’ mig og gjorde det ud til ingenting. Jeg mistede al min glæde for skole som var det eneste sted jeg kunne være fri for alle de negative følelser der omringede mig. Da jeg var lille var jeg også så forvirret over alting og hvorfor min forældre reagerede som de gjorde. Jeg kvælt mig selv om natten da jeg græd over ikke at ville være her til den næste. Som 14-årlige blev jeg involveret i skidte sociale forhold som gjorde det kun være siden jeg kort tid inden havde springet fra en bil da jeg ventede på noget ville køre mig ned. Jeg smilte om dagen og græd om natten. Følte altid jeg var nødt til at gøre mig fortjent til andre eller jeg ville blive efterladt og uelskelig. På efterskole fik jeg mod til at spørge efter hjælp for mit mentale helbred og fik d-vitaminer for noget vinterdepression jeg døjer med og som 16-årlig begyndt jeg til psykoterapeut og betalt selv da min forældre ikke troede jeg havde brug for det. Siden jeg ikke turde sige at jeg havde været ude for noget grimt til en fest på efterskolen der efterlod mig i stor konflikt med tætte venner, flere ar på sjælen og ikke kunne stole på nogen overhovedet igen. Det kun en uge siden nu at jeg var så tæt på at sluge en hel masse piller fordi jeg følte det hele så håbløst ude igen. Fordi jeg bare ville have min familie til at anderkende mine følelser og behov til dem eller bare være fandens ærlige om det der har påvirket mig så negativt efterfølgende. Jeg føler ikke jeg kan lære nogensinde at elske mig selv når jeg ikke føler jeg rigtigt bliver elsket helt af dem der bragt mig til den her verden. Jeg har drømme og planer om mit liv men føler det uopnåeligt når de bliver skudt ned og gengivelse af små bemærkninger og meninger gemt finder sted for mig. Jeg har idag tegn på angst og psykisk vold men vil hellere dø end at såre dem på den anden side hellere leve end at fortælle dem sandheden. Jeg vil gerne kontakte kommunen få psykologhjælp og forhåbentligt få afstand til dem ved at bo på et kollegie fra jeg blir 17 men er rædselsslagen for alt der vil ske. Frygt for at de vil hade den rigtige mig, med kort hår, med en anden seksualitet end det traditionelle og et behov for frihed til at være mig.

 
Det har aldrig følt som et hjem
===============================



Hej

Jeg vil gerne starte med at sige fra mit hjerte af, hvor er det stærkt af dig at du er ærlig og at du erkender at der er et problem i dit liv som der fraholder dig og skaber en frygt for nogle ting. Jeg forstår at det er så svært, at være i det hele når dine forældre, som er dine omsorgspersoner ikke har givet dig den rette støtte og at du ønsker at tilfredsstille deres behov frem for dine egne, selvom de ikke imødekommer dine. Det er så forkert på så mange måder, fordi det burde selvfølgelig ikke være sådan. Men angående dine forældre, der er mine ærlige mening, at de har fejlet hvis du ikke bliver anerkendt for præcis den du er. Jeg ved at livet er hårdt og jeg har selv været i det den gang jeg var 15 år gammel. Jeg har også oplevet nogle ting som gør at man automatisk tænker negative tanker om sig selv. Men hvad jeg kan læse mig frem til, så uanset hvad så vil din familie ikke give dig den anerkendelse du ønsker og derfor så er du nødt til at acceptere det og prøve at skabe den anerkendelse for dig selv. 

Jeg kan læse mig frem til, at der har været flere gange hvor du har ønsket at forlade verden, men der er alligevel noget der holder dig tilbage fra ikke at gøre det. Det der fraholder dig fra ikke at sluge de piller, er det du skal finde frem i dig selv. Du har drømme og planer i dit liv, som du skriver og de drømme og planer i dit liv, skal være din motivationskilde. Dine forældre vil ikke anerkende dine behov og ved du hvad, så lad vær med at lade dem styre det. Du har dine egne drømme og du skal aldrig opgive dem fordi andre fortæller dig det modsatte. Tro mig, jeg kender alt til folk der nedgøre og kommer med bemærkninger for jeg har oplevet det i ca. 11 år i mit liv. 

Jeg kender dig ikke som person og det behøver jeg ikke at gøre for at fortælle dig at du lyder som en person der har så meget at give til dig selv og alle andre i den her verden. Alle mennesker kan nikke ja til at de har haft nogle dårlige venner eller at man har fucket tingene op en gang i mellem, men det handler også om at man rejser sig fra de nedture i livet og kommer op på hesten igen, på sin egen måde og tempo. Jeg synes det er så fedt at du får noget professionel hjælp og jeg vil råde dig til at blive ved med det. Jeg ved at man kan få noget gratis psykolog hjælp igennem kommunen og generelt hjælp til at kunne flytte hjemmefra. Og jeg ved det er svært. Det er skræmmende og man bliver bange. Men det er ikke sundt for dig at være hjemme og derfor så synes jeg det skal være grunden til at du kontakter dem. Du kan altid skrive herind igen og fortælle om din oplevelse og hvis det er du har brug for yderligere hjælp. 

Derudover så tror jeg faktisk at når du flytter (og det at jeg skriver når, det fordi jeg tror på dig og jeg ved du nok skal få det bedre, fordi du er bevidst om din situation), så skal du nok møde nogle gode mennesker i dit liv som vil acceptere dig præcis for den du er, både din seksualitet og dit udseende, men du skal først elske dig selv. 

Og du skal vide, du begyndte faktisk at vælge dig selv, fra det tidspunkt at du valgte at skrive højt om dine problemer til at du ønsker at få noget hjælp. Du er på vej mod friheden. En frihed der kan skabe dig et frirum hvor du kan fokusere på dig selv, anerkende dine egne behov og gå hen i den retning mod de drømme og planer du har i dit liv. Jeg ved livet er svært og ingenting kommer nemt, men du kan sagens klare det fordi det er jeg helt sikker på. 

Jeg håber du fik svar på dit spørgsmål og hvis ikke er du velkommen til at skrive herind igen!

Vh. Rebecca 

 

 Hej.

Hold da op. Det lyder virkelig som om, du har været ude for nogle ting. Når jeg læser din historie, bliver jeg rørt, men også fascineret over hvordan én der har været ude for alt det, samtidig kan være så reflekteret over det. Det virker virkelig som om du ikke bare har ladet alt det her skylde hen over dig, men bearbejdet det, tænkt over det. Det synes jeg peger på at du er en grundlæggende stærk person. Og selvom man er anonym, når man skriver ind til os, så kan det ikke have været let for dig at sætte dig ned og få de her ting ned på skrift. Når man kan det, er man en modig person - en person der tør være i kontakt med sine egne følelser.

Det lyder som om du har været offer for rigtig meget uretfærdig behandling. Og det er jeg oprigtigt ked af at høre. Uretfærdighed kan være noget af det mest smertefulde, for det kan være næsten umuligt bare at "acceptere" at man har været uheldig i forhold til at have været omringet af mennesker der ikke har kunne finde ud af at behandle én ordentligt. Man kan komme til at bruge rigtig lang tid på at prøve at finde en mening med det hele. Man kan ende med at konkludere at det er éns egen skyld, bare for at føle man har en afklaring på det hele. Det lyder som om du har kæmpet med den slags tanker; Du skriver at du tvivler på om du nogensinde kommer til at kunne elske dig selv. Det kan jeg godt forstå du er bange for. Men jeg tror faktisk at det at være klar over problemet er et stort skridt på vejen til at gøre noget ved det. Ved at være så reflekteret som du er over dit eget følelsesliv, har du allerede givet dig selv en god chance for ikke at blive fanget i de tankemønstre, som du beskriver du kæmper med. 

Når jeg sidder og tænker på hvilke råd jeg gerne vil give dig, synes jeg det er svært. For i virkeligheden har jeg lyst til at hive fat i de personer, som har behandlet dig på denne her måde. Og jeg synes næsten at det ville være at undskylde den uretfærdighed, du har været udsat for, at bede dig om at finde en løsning på den situation du befinder dig i. Men det er nu engang kun dig jeg kan henvende mig til. Og uanset hvor, ja, uretfærdigt, det virker at det er dig der skal finde en løsning på alt det her, så tror jeg desværre det er den eneste vej frem. 

Det du præsenterer kan ikke koges ned til et enkelt konkret problem. Det har jeg respekt for. Derfor kan det råd jeg her kommer med måske også komme til at lyde lidt "luftigt" og måske ikke særligt specifikt; det jeg vil foreslå, du kan gøre er have en bestemt attitude eller "mindset" som du kan bruge fremadrettet. For det første prøv at gøre dig klart:

1. Hvilke drømme (realistiske) har jeg for fremtiden?

2. Hvad skal der til for at opnå dem (vær så konkret som muligt)?

3. Hvordan strukturerer jeg min hverdag, så jeg langsomt arbejder mig hen mod mit mål?

Jeg tror på at det at have et personligt mål, noget der giver én mening i tilværelsen, kan give én en styrke, der gør man kan stå imod de ubehagelige tanker, når de kommer. Man kan bruge det til at distrahere sig selv, når man har det ad helvede til, eller til at skabe lidt orden i det hele, når det hele virker kaotisk. Har du nogen fritidsinteresser? Det kan være sport, kunst, musik. Du bestemmer helt selv. Det kan også være en uddannelse eller et job du gerne vil have. Det vigtigste er at det er noget, du nyder at bruge tiden på. Formuler et mål, du gerne vil arbejde dig hen imod og prøv at struktur dine dage sådan at du langsomt arbejder dig hen imod det. Og det handler ikke kun om personlig udvikling. Ved at have et mål man arbejder sig hen imod, beriger man også tilværelsen for alle andre. For uanset hvad du interesserer dig for, er jeg sikker på at det er noget der kan tilføje verden værdi, hvis du fokuserer din energi på det. 

Når man har været ude for alt det du har været ude for, er det helt forståeligt at man nogle gange kan have lyst til at give op, at man nogle gange kan komme til at vende vreden ind ad, og at man nogle gange kan have svært ved at elske sig selv. Så jeg håber det hjælper, når jeg siger til dig at jeg tror på dig. jeg tror på at du er et grundlæggende godt menneske. Det siger jeg ikke bare for at være opmuntrende. Jeg mener det virkelig. Jeg siger det fordi jeg i din historie kan se en person, der på trods at være blevet rigtigt dårligt behandlet af verden, stadigt har evnen til at se det hele oven fra, bearbejde det, og sætte det i perspektiv. Selvom det kan virke fristende at vende vreden indad og hade sig selv, så husk på at intet af det her er din skyld. Intet barn bør være bange for sin mor. Ingen teenager bør skamme sig over sin seksualitet. Prøv så ofte som muligt at minde dig selv om at du har været "uheldig". Du er ikke selv skyld i at være endt her. Du har været offer for nogle uheldige omstændigheder. Men de uheldige omstændigheder, din fortid, behøver ikke definere hvem du er. Det kan du selv få lov til. Jeg er sikker på at du er et dejligt menneske, der kan gøre verden til et bedre sted for dig selv og alle omkring dig. Jeg mener ikke at du bare skal være positiv og undertrykke de ubehagelige tanker. Men prøv at fokuser på dine egne mål. Kanaliser din energi ind i et projekt. De ubehagelige tanker må godt være det. Det sker der ikke noget ved. Det er det vi vælger at gøre, der betyder noget.

Det var rigtig meget. Jeg beklager. Men jeg blev virkelig opslugt af din historie. Jeg håber det gav mening. Ellers skriver du bare til os igen.

mvh Markus

 