hei! jeg er ei ung dame på 27 år. har fra 18års alder slitt psykisk, da det hele startet med panikkanfall. har hatt noe ustabil barndom med både en far som har vært fraværende og ikke fått dekt følelsesmessige behov, min mor husker jeg som svært omsorgsfull, men hun slet med alvorlige depresjoner, husker jeg gikk på tå hev i hjemmet, jeg var som ung var og tilpasset meg slik at det skulle bli fred og trygghet i hjemmet. 12 år gammel begynte seksuelle overgrep mot meg, jeg mistet kontroll og var nok spenningssøkende selv. det ble en del alkohol og destruktiv atferd i ungdomsårene. jeg fikk meg kjæreste tidlig, og da drakk vi ikke. jeg fullførte skole med gode karakterer. i 2013 startet jeg på vernepleierstudiet, etter å ha jobbet nesten 7 år for utviklingshemmede og i eldreomsorgen. har alltid likt å jobbe med mennesker. i 2013 var jeg satt ut av panikkanfall, ble utskrevet xanor av fastlege, samt imovane. denne sommeren husker jeg lite av, jeg av alle og som en verdig flink dame jeg var ble jeg glad i rusen disse tablettene gav meg. blitt medisinert med benzodiazepiner av og på siden 18 års alder, noe jeg er ergerlig overfor i dag. alltid hatt diagnosen panikklidelse m agorafobi. våren 2016 fikk jeg ny diagnose: avhengig pf. dette tok jeg tungt. ble gravid høsten 2015, som endte i abort grunnet benzodiazepiner, redd for at fosteret ble skadet. sliter med traumer og dårlig samvittighet. går nå i behandling på dps, disse er mine diagnoser i dag: avhengig pf, emosjonelt ustabil pf, dramatiserende pf, generalisert angstlidelse, panikklidelse m agorafobi og ptsd. jeg har fungert godt i perioder, men etter jeg fikk alt dette forrige uke gikk verden litt sammen. jeg har barneønske. er jeg uegnet? hvordan behandles gravide med sterk indikasjon på bruk av imovane, valium og stilnoct? hvilke medisiner anbefales alternativt for meg? jeg skal i gruppeterapi for pf, og har egen terapeut. hvor mye valium skal til for å bli avhengig? jeg ønsker også nå en annen leges syn.
kan jeg få barn med psykiatriske diagnoser og medisiner?
hei,du har tydeligvis møtt mange tunge utfordringer i livet og har hatt flere tøffe perioder. til tross for et slikt vanskelig utgangspunkt beskriver du at du har klart å starte på vernepleierstudiet samt at du har klart å stå i jobb i flere år. du har altså til tross for mye motgang i livet oppnådd mye - noe du bør være stolt av!du beskriver at utredningen på dps har konkludert med flere personlighetsforstyrrelser, angst- og panikklidelse og posttraumatisk stresslidelse og at det har ført til at du kjente på følelsen at "verden gikk litt sammen". men tror du ikke at du sannsynligvis har hatt disse diagnosene i lang tid? kanskje til og med siden du var ungdom, bare at du ikke visste navn på de? så hvorfor skulle faktumet å sette ord på en tilstand som du har levd med endre noe ved deg eller det du har oppnådd hittil i livet? hvorfor skulle det å sette ord på sykdommen du har gjør deg mer eller mindre egnet til å være mor?spørsmålene du stiller finnes det stort sett ingen enkle svar på unntatt spørsmålet om hvor mye valium som skal til for å bli avhengig. når det gjelder valium (og andre b-preparater) er det som regel ikke et spørsmål om dose, men heller et spørsmål om hvor lenge du bruker medikamentet. som regel blir man avhengig av valium dersom man tar det regelmessig over lengre tid.i forhold til endring av medisinene og om det kan være aktuell for deg å trappe ned/slutte på de b-preparatene du står på er et spørsmål jeg ikke kan svare på dersom jeg skal opptre forsvarlig siden jeg kjenner altfor lite til deg og bakgrunnen din. slike spørsmål bør det heller ikke tas stilling til via nettet. jeg vil derfor foreslå at du tar dette spørsmålet opp med din behandlende psykiater som kjenner deg godt. likeså bør du ta med psykiateren din spørsmålet som du har rundt omkring din egnethet som mor (som ikke jeg har nok grunnlag til å ta stilling til heller). ønsket om å få barn er et ønske de fleste av oss bærer i seg, men det finnes for oss alle bedre og dårligere tidspunkter i livet for å få barn. så tanken din om å innhente råd er en god tanke og et pekepinn på dine ressurser, men dette bør altså drøftes med en person som kjenner deg godt som for eksempel psykiateren din. jeg håper at jeg klarte å gi deg noen pekepinn på veien videre og ønsker deg av hele hjertet lykke til videre!
hei,du har tydeligvis møtt mange tunge utfordringer i livet og har hatt flere tøffe perioder. til tross for et slikt vanskelig utgangspunkt beskriver du at du har klart å starte på vernepleierstudiet samt at du har klart å stå i jobb i flere år. du har altså til tross for mye motgang i livet oppnådd mye - noe du bør være stolt av!du beskriver at utredningen på dps har konkludert med flere personlighetsforstyrrelser, angst- og panikklidelse og posttraumatisk stresslidelse og at det har ført til at du kjente på følelsen at "verden gikk litt sammen". men tror du ikke at du sannsynligvis har hatt disse diagnosene i lang tid? kanskje til og med siden du var ungdom, bare at du ikke visste navn på de? så hvorfor skulle faktumet å sette ord på en tilstand som du har levd med endre noe ved deg eller det du har oppnådd hittil i livet? hvorfor skulle det å sette ord på sykdommen du har gjør deg mer eller mindre egnet til å være mor?spørsmålene du stiller finnes det stort sett ingen enkle svar på unntatt spørsmålet om hvor mye valium som skal til for å bli avhengig. når det gjelder valium (og andre b-preparater) er det som regel ikke et spørsmål om dose, men heller et spørsmål om hvor lenge du bruker medikamentet. som regel blir man avhengig av valium dersom man tar det regelmessig over lengre tid.i forhold til endring av medisinene og om det kan være aktuell for deg å trappe ned/slutte på de b-preparatene du står på er et spørsmål jeg ikke kan svare på dersom jeg skal opptre forsvarlig siden jeg kjenner altfor lite til deg og bakgrunnen din. slike spørsmål bør det heller ikke tas stilling til via nettet. jeg vil derfor foreslå at du tar dette spørsmålet opp med din behandlende psykiater som kjenner deg godt. likeså bør du ta med psykiateren din spørsmålet som du har rundt omkring din egnethet som mor (som ikke jeg har nok grunnlag til å ta stilling til heller). ønsket om å få barn er et ønske de fleste av oss bærer i seg, men det finnes for oss alle bedre og dårligere tidspunkter i livet for å få barn. så tanken din om å innhente råd er en god tanke og et pekepinn på dine ressurser, men dette bør altså drøftes med en person som kjenner deg godt som for eksempel psykiateren din. jeg håper at jeg klarte å gi deg noen pekepinn på veien videre og ønsker deg av hele hjertet lykke til videre!