
 Hej TheLove  

  

Jeg er en pige på 14 år, jeg har længe haft det ret dårligt, med selvmordstanker. (7-8 gange om ugen) Men nu er det blevet værre, der er sket noget som har ændret mit liv fra at være ved at være på rette vej efterhånden, til at styrtdykke, så jeg pludselig endte i kuldkælderen. Mine selvmordstanker går sjældent væk nu, jeg har dem konstant, og jeg syntes at alting er min skyld. Det der skete var at jeg var jeg var til spejder (jeg er hjælpeleder ved de små) og en af de mindre kom hen til mig og sagde at hun ville tale med mig. (hun er ca. 11 eller sådan noget tror jeg?) Hun fortalte så, at hendes storesøster, hun går i min søsters klasse, (og som jeg også går til spejder med senere på mandagen,) havde modtaget et billede af min lillesøsters(hun er 12, snart 13) knæ, som der var skåret i. Det havde jeg aldrig forestillet mig, og jeg blev så chokeret, og fuldstændigt knust indeni, udenpå ser jeg glad ud og griner, smiler, og laver mine lektier og virker normal. Mine forældre ved godt at hun cutter, de fik det at vide af min lillesøsters venindes forældre, men de ved ikke at jeg ved det, og jeg ved ikke om jeg vil have at de ved det, fordi de har nok problemer både med mig og med hende, og jeg vil ikke give dem flere problemer.  

  

Jeg har i forvejen mange problemer med mit selvværd, jeg giver altid mig selv skylden for mine problemer, min søsters problemer, og mine forældres problemer. Alting er min skyld. Eller det føler jeg i hvert fald.   

  

Jeg forsøgte selv selsvmord for kort tid siden. Blev indlagt og fik lagt drop osv. Jeg havde det rigtig dårligt med det, og det har jeg stadig, men jeg har fået tankerne igen efter jeg gjorde det, der gik noget tid hvor alt var godt og jeg var glad, men så gik alting ned ad bakke og nu er alting bare for meget. Jeg har dårligt selvværd, kan ikke sove om natten, er bange for mig selv konstant, min søster cutter, min søster går ikke i skole lige for tiden. (fordi hun er udadreagerende, og derfor kom til at sparke en lille dreng i hovedet, det var et godt stykke tid før jul, det driver mig til vanvid at mine forældre og alle de psykologer og hvad der ellers sker omkring hende ikke finder ud af hvad de skal gøre.) Jeg giver også mig selv skylden for det, fordi jeg var en irriterende unge som altid kom op at slås med hende da jeg var mindre.  

  

Jeg er bare bange for mig selv, og bange for at mine negative tanker tager over og at jeg tager en overdosis piller eller noget andet helt forfærdeligt, så jeg ikke når at opleve at blive voksen få en kæreste og have det godt. Fordi jeg vil gerne leve, men jeg ved ikke om jeg kan hvis mine tanker bliver ved.  

  

Mit spørgsmål er altså om det ville være bedst at blive indlagt?   

  

Altså jeg har en socialrådgiver jeg taler med, men jeg er bange for at det i sidste ende ikke er nok. At jeg ikke kan klare det mere... Hvad skal jeg gøre??? (mine forældre ved ikke at jeg har tanker om at tage mit eget liv igen.)  

  

Jeg er bange! 
Mit liv er lort!
================



 Kære Minnie.  
Sikke dog en hård omgang. Jeg er ked af at høre det med din søster. Ved din søster at du ved at hun cutter? for hvis hun gør, så kunne i jo altid tale om tingene, det er jeg sikker på ville være en rigtig god idé. At vise at du er der for hende.   
Jeg ved ikke om du går til psykolog, men det ville ihvertfald være en rigtig god start, hvis du havde en du kunne tale med om tingene. For det første hjælper det tit at komme ud med alle dine frustationer, og tanker du har, som gør dig utilpas. For det andet, så har en psykolog tavshedspligt, og må ikke fortælle andre, om hvad du føler, og gør.   
Jeg ved godt dine forældre ikke ved at du har tanker om at tage dit liv igen, men jeg synes måske hvis du har kræfterne til det, at du skal fortælle dem det, så de kan hjælpe dig videre, og holde øje med dig, da dine tanker jo pludselig kan tage kontrol over dig.   
Jeg synes helt klart du skal blive indlagt, hvis du mener det er det, som kan hjælpe dig. Jeg håber så inderligt, at du kunne bruge mit svar, og jeg håber du finder en løsning, for du har ret og skal have lov til at leve livet. Du er hjertelig velkommen til at skrive til mig herinde, jeg er villig til at tale og hjælpe.   
Kh. Majbrit 

 Kære "Minnie",   
Dit brevkasseindlæg gjorde stort indtryk på mig og det lyder som om at du sidder i en ekstremt svær situation. Ud fra dit brev, kan jeg uden at kende dig sige, at du lyder til at være en stærk pige, selvom du måske ikke føler det, men også en pige der tager rigtigt meget ansvar over på dine egne skuldre, selvom det egentlig ikke er dine byrder at tage:(  
Jeg forstår godt at du er ekstremt ked af at din søster har det så hårdt som du fortæller og at det påvirker dig og din familie rigtig meget, men selvom at det er svært at se, tror jeg du er nødt til at forsøge at overbevise dig selv om at det er helt forfærdeligt at hun har det sådan, men at det ikke er DIN skyld. Det handler ikke om at man skal finde en at skyde skylden på, men sådan nogle forfærdelige ting sker, ind imellem, for de mennesker vi elsker, men at det ikke er din skyld og ikke er noget du skal have dårlig samvittighed over. Selvfølgelig er du ked af det over det, det er klart, men jeg tror det er vigtigt at du forsøger at lægge skylden fra dig og prøve at fokusere på at selvfølgelig at være der som støtte for din søster, men samtidig også fokusere på dig selv. For som du skriver, lyder det til at du ikke føler at du kan 'tillade' dig at have det dårligt, når nu din søster også har det så dårligt. Og til det kan jeg kun sige, at selvom jeg forstår at det sidste du ønsker er at såre dine forældre, så er du nødt til at fortælle dem, eller din social rådgiver eller hvem du føler dig mest tryg ved, hvordan du har det. Fordi selvom din søster har det dårligt, betyder det ikke at du skal glemmes, det handler ikke om hvem der har det dårligst, men om at i begge to har det svært og har brug for hjælp. Og sådan som du beskriver synes jeg det lyder til at du virkelig har brug for at nogle kan hjælpe dig med dine selvmordstanker, jeg kan sagtens forstå at du er bange og det kan ikke være rigtigt at en pige som dig, skal gå rundt med forfærdelige tanker, omkring selvmord og føle at du skal påtage dig skylden for alting!  
Jeg synes at du skal forsøge, som jeg skrev at snakke med nogle eller en, hvis det er dine mor fx du er mest tryg ved, så sæt dig ned og fortæl hende hvor skidt du har det. Eller hvis du føler at det er nemmere at tale med et andet familie medlem, eller din socialrådgiver, synes jeg du skal prøve det, hvor du får sat ord på hvor slemt det egentlig står til. Umiddelbart, synes jeg det lyder til at du har brug for mere hjælp end det du får nu og jeg vil virkelig bede dig om at, selvom jeg ved det er rigtigt svært, at fortælle det til nogen og sige at du har brug for mere hjælp! Meget gerne til dine forældre, hvis du kan, tro mig, de vil meget hellere vide det, end at deres datter går rundt med alle de ting du fortæller, selv.   
Jeg håber virkelig det bedste for dig og din familie og jeg kan ikke understrege nok, at du skal tale med nogen, der tager dine problemer alvorligt og at du har brug for mere hjælp og det kan ikke gå hurtigt nok.   
Hold ud, selvom det ikke virker sådan nu, så skal dit liv og dine tanker nok begynde at se lysere ud, men du har brug for hjælp til at komme igennem denne tid og det er ingen skam, at bede om hjælp. Det er ikke din skyld, intet af det!  
Alt den bedste held og lykke herfra  
HilsenCharlotte Amalie  