
 Kender i det når man udmærket ved at det ville være bedst at snakke ud om de ting der fylder meget hos en, men man er for flov over at snakke om det og er bange for sine omgivelsers reaktion?  

  

Sådan har jeg det i den grad i øjeblikket. Siden 2010 har jeg kæmpet med bulimi og senere hen en depression, jeg føler virkelig at jeg har spildt min ungdom på at gå og have det dårligt med mig selv. Jeg har gået til psykolog i lidt over to år og det har hjulpet mig rigtig meget, selvom jeg har haft rigtig meget fravær i skolen. Det var rigtig hårdt da jeg blev nød til at bede om hjælp til at blive rask, for jeg var ikke parat til at få hjælp og jeg ønskede at klare tingene på egen hånd som altid.   

  

I gennem et halvt år har jeg nu løjet og skjult min spiseforstyrrelse. Jeg har ikke lyst til at starte forfra igen med behandling, specielt ikke fordi at jeg starter i 1.g efter sommerferien og jeg kan slet ikke magte at skulle have fravær, da jeg allerede ikke er den bedste i skolen. Jeg kan slet ikke se hvordan jeg nogensinde skal kunne gennemføre tre år på gymnasiet og få en god fremtid, når jeg bliver ved med at falde tilbage til de gamle vaner og tanker. Når jeg ser mig i spejlet ser jeg bare en håbløs pige, hvor der er fejl over det hele. Jeg bliver nervøs og usikker når jeg skal hen på på arbejde, har arbejdet der i to måneder. Jeg bliver ofte nervøs ligeså snart jeg ikke er sammen med de mennesker jeg føler mig trygge hos.  

  

Jeg skjuler mine følelser fordi jeg er så flov og jeg vil ikke have mine forældre bruger flere penge på hypnose, psykolog og andet behandling. Jeg ved ikke hvad jeg skal gøre, for det er helt udelukket at fortælle det til mine forældre. 
Frustreret
==========



 Kære C  
Det du kæmper med er rigtig svært, uden tvivl, og jeg synes det er rigtig flot at du har indrømmet overfor dig selv at du har et problem, for det kan være svært for mange. Det er flot at du har arbejdet med dit problem og prøvet at få det bedre, for det er en kamp at nå derhen. Man når ikke derhen på en dag, en måned eller et år - det er en daglig kamp, som du skal kæmpe hele dit liv, det vil dog blive nemmere.  
Du skal ikke glemme din succes, bare fordi du er faldet i igen. Processen er mindst ligeså vigtig som målet. Og jeg ved godt du siger at det er udelukket at fortælle det til dine forældre, men det er i mine øjne den eneste løsning på dit problem - i form af økonomi til psykolog og anden behandling. Du kan gå og blive ved med at skjule det, og fortsætte med at gå og have det dårligt, men jeg lover dig at du først vil få det bedre den dag du åbner op om det igen. Ja, det er rigtig svært at lukke sine skeletter ud, men du vil blive lettet, og det vil gøre din proces nemmere, for du vil opleve forståelse og støtte.  
  
Jeg har desværre først i mine seneste år virkelig forstået, at ALLE mennesker kæmper deres egen kamp. Havde jeg vidst det før, havde det måske gjort det nemmere for mig at kæmpe mine egne kampe og være åben omkring dem. Så uanset hvor rosenrødt det ser ud på den anden side, så gemmer der sig også hemmeligheder, bare nogle andre end dine - og du vil lære at du kæmper ligesom alle andre, og at de fleste derfor vil have forståelse med dig, hvis du åbner op.  
  
Jeg synes du skal fortælle dine forældre det, og komme i gang med at få det bedre! Det fortjener du. Og du vil blive glad for det senere.   
  
Held og lykke, og skriv endelig hvordan det går, eller hvis der er andet :)  
  
Knus, Josefine 