
Halløj, jeg oplevede noget ubehageligt den anden dag. Jeg kan simpelt hen ikke finde hoved eller hale i det. Derfor tænkte jeg, at det ville være godt for mig at skrive det ned, og sende det her. Jeg kan mærke, at jeg har brug for, at få det lidt ud af mit system. 

**Beskrivelse:** Jeg var til min rigtig gode veninde og hendes storebrors fest den anden dag. Inden den rigtige fest var jeg til forfest hjemme hos veninden. Det var rigtig hyggeligt, men vi spillede nogle drukspil og jeg fik rigeligt indenbords, hvilket først ramte mig senere den aften. Jeg er normalt god til at styre min alkoholindtag, og jeg kunne godt mærke, at jeg var rundt på gulvet (selve festen foregik dog på et offentligt græsareal). 

Til festen kendte jeg måske en fjerdedel, hvilket jeg ikke er vant til. Jeg plejer at kende størstedelen. Selvfølgelig var der også drenge. Før den her aften havde jeg kysset med en dreng, en enkelt gang, nærmere et tantekys. Så jeg er på ingen måde øvet, og holder mig på afstand at drenge. Desuden har jeg gjort mig en del tanker om, hvordan mit første rigtige kys ville være.

En af de lidt ældre drenge lægger så an på mig, og han virker også virkelig sød. Jeg kan ikke huske hans ansigt klart, eller hvad der skete. Vi får dog kysset, men så kommer en af mine veninder og hiver mig væk. Efter et stykke tid kommer han over igen, og vi kysser endu mere. Han er virkelig all over me. Det ender så med, at vi ligger på græsset og kysser, ude af de andres synsfelt. Her er der slet intet som står klart i min hukommelse, men jeg husker det, som om at han ikke ville lade mig gå. Han tvang mig til at give ham et blowjob, og jeg fik at vide, at jeg først måtte gå, når han var kommet. Jeg græd, men fik ikke lov til at gå. Det endte med at jeg fik fristet mig fri, og løbet over til nogle venner, som selvfølelig spurgte mig hvorfor jeg græd. 

De have godt set at jeg var forsvundet med ham der, men ikke vidst hvad de skulle gøre. Så begyndte to at mine aller bedste veninder også at græde, fordi de følte skyldfølelse over ikke at have stoppet det, den ene er hende som holdt festen. Det så hendes storebror, og hun fortalte ham hvad der var sket. Han og hans venner blev virkelig arrige, og det var luge før de kom op at slås, med ham drenges venner. Det skete heldigvis ikke. 

**Beskrivelsen er slut nu.**

Jeg kan ikke huske hvordan det præcist forløb, da der er huller i min hukommelse fra aftenen/natten. Men hvorfor skulle jeg have fortalt mine venner, at jeg var blevet tvunget til noget, som jeg ikke havde lyst til, hvis det i virkeligheden ikke var sket? Jeg kan huske, at jeg sagde stop til ham, men at han ikke reagerede. Ellers ved jeg ikke hvor meget jeg selv lagde op til. Jeg sov hos en veninde om natten, og hun fortalte mig, at han havde sagt, at han ikke havde gjort mere, fordi jeg havde sagt fra. Gudskelov. 

Jeg ved ikke, hvad jeg skal gøre af mig selv, eller hvordan jeg skal forholde mig til det. Normalt er jeg ret tilbageholdende, og kan ikke lide, at alles opmærksomhed er rette mod mig. Så det fact, at så mange var der og oplevede mit kaos skræmmer mig. Jeg ved godt, at de fleste nok har glemt det i løbet af et stykke tid, men jeg er virkelig en tænker, og jeg kan mærke, at det kommer til at fylde meget for mig. Så brevkassen, kender du eventuelt til nogle værktøjer, som hjerne kan bruge til at fordøje og acceptere? 

Det som nok gjorde størst indtryk, og indtil videre har gjort mig mest ked af det er, at en fremmed pige sagde, at det alene var min egen skyld.

Det var det, helt klart en lettelse at få det fortalt. 

 
Jeg føler mig udnyttet, men jeg ved ikke, om jeg har ret til det
================================================================



 Hej.

Lad mig starte med at sige hvor utrolig modig jeg synes du er. Selvom det her er en anonym brevkasse, så er det langt fra let at skulle sætte sig ned og skrive om sådan noget lige efter det er sket. Jeg er også nødt til at starte med at sige hvor utroligt ondt det gør mig at du er blevet udsat for det her. Det er der ingen der burde blive udsat for.

Jeg forstår godt at man i tiden lige efter sådan en hændelse har svært ved at tænke på andet. man prøver at finde hoved og hale i det. Jeg kan også godt forstå, nu hvor en håndfuld andre mennesker blev involveret og det næsten blev til slagsmål, at du føler at alles øjne hviler på dig, og at kommentarer som "det var din skyld" kan ramme hårdt. men som du selv siger; hvorfor skulle man finde på sådan noget? Hvis du kan huske at du prøvede at sige stop, og han ikke reagerede, eller bare var langsom til at reagere, så var det det skete. Alkohol kan sløre og lave huller i hukommelsen, men der skal andre stoffer til at man begynder at finde på ting som det her. Det du blev udsat for skete. Det var ikke ok, og det er ikke din skyld. 

Selvom man er fuldstændig klar over at det ikke er ens skyld, så kan det selvfølgelig stadig godt være at man er ærgerlig over at andre blev bekendt med det. Det kan være det havde været lettere hvis der var ingen andre der vidste det. Så kunne man lade som ingenting, og det ville gå i glemmebogen. Sådan kan man godt komme til at tænke. Når sådan noget her sker, er der også altid rigtig mange der stikker deres hoved frem og gerne vil udtale sig om det. Her bliver alle de kliker og grupper der findes på kryds og tværs også relevante. Det kan blive et spørgsmål om hvem der holder med hvem. Det kan blive svært at overskue, og det kan være svært at regne ud hvad man skal sige eller gøre for at behage alle og én selv. Jeg har et råd til hvordan man kan gøre det enklere;

Selvom det kan virke naivt, så tror jeg at ærlighed er den bedste løsning. Ærlighed både over for en selv og andre. Man kan starte med at spørge sig selv: "Hvad skete der?" "Hvad kan jeg egentlig huske?" Dette kan være svært. Det kan være smertefuldt at prøve at huske tilbage på sådan noget. Men jeg tror desværre det er nødvendigt. For hvis man er fuldkommen afklaret med sig selv om hvad man kan huske og ikke huske, så er det først og fremmest lettere at være afklaret med sig selv om hvad der skete, men det er også lettere at være ærlig over for andre. Det kan være fristende at udelade dele af historien når man genfortæller den. Det kan også være at der kan være fordele ved at pynte på. Det kan være der er nogen der presser dig til at redigere din fortælling på en eller anden måde, men jeg ville generelt fraråde dig at være "strategisk" på denne her måde. Og jeg tror det modsatte af den strategiske tilgang er den ærlige. Hvis du, når du bliver spurgt, fortæller hvad du kan huske så oprigtigt som muligt, med huller hvor din hukommelse er sløret, og uden huller hvor du er sikker på at det du fortæller skete, så er det de andres problem, hvis de ikke tror på dig, eller mener det er din skyld, eller noget tredje.

Det er ikke din skyld. Du bad ikke om det her. Det her er noget du er blevet udsat for. Men vi kan ikke gå tilbage i tiden og ændre på det. Jeg mener at det bedste du kan gøre herfra er at være ærlig over for dig selv og over for alle de andre, der af en eller anden grund mener at det her også er deres anliggende. Hvis man kan være ærlig på den måde, når det gælder denne her slags ting, så vidner det om en indre styrke. Jeg ville i hvert fald se en sådan person som stærk. Og jeg ville heller ikke give dig det her råd, hvis jeg ikke mente du var stærk. For det tror jeg du er. Du virker som én der tænker over tingene og holder hovedet koldt i sådan nogle her situationer. Jeg tror på at det er en egenskab der kan gøre at du nok skal komme igennem det her. 

Jeg håber det hjalp. Og jeg håber du snart vil kunne ligge det her bag dig. Og du er selvfølgelig altid velkommen til at skrive igen. Dag og nat.

mvh Markus Jacobsen

 

Hej du

Jeg kan 100% godt forstå din tvivl om det hele.  
Men jeg kan starte med at fortælle dig, at én ting er helt sikkert - og det er at du HAR ret til at føle dig udnyttet og at intet af det der er sket er din skyld.  
  
Det er klart, at når du ikke er lige så erfaren med fyre endnu, at så har du en anden tilgang til dem og dermed er mere tilbageholdende overfor dem - sådan er det bare ikke altid at fyre også er, og når du nævner han er ældre, så er han højst sandsynligt selv erfaren inden for det.  
Derfor har han 100% sikkert ikke været hans intention at gøre dig utryg eller bange. Han har nok bare været en dum dreng for en aften, som har troet at du var med på det samme som ham - han har sikkert ikke tænkt over, at du er yngre og dermed ikke har prøvet lige så meget og derfor, som er helt naturligt, er tilbageholden.  
  
Jeg tror ikke han har ville dig noget ondt - han har bare ingen grænse haft og tænkt at du var med på det samme, efter jeres kys.  
Men derved er intet din skyld. Du siger selv du sagde fra og begyndte at græde og så har du nemlig gjort det helt tydeligt for ham, at du ikke ville være med til det. At han ikke har kunne se ud over hans næsetip har intet med dig at gøre.  
Det har selvfølgelig været ubehageligt, men det er ikke dig der har gjort noget forkert i denne her situation, det er ene og alene fyren.  
  
Mit råd til dig er, at snak om det med nogen. Som du siger, så er det allerede en lettelse at du har skrevet det herinde, så bare bliv med at snak ud om det - og til en som forstår dig, fx din bedste veninde, som selv blev ked af det over det.  
Og ellers, så giv det hele lidt tid. Med tiden skal det hele nok falde lidt ned igen. Så vær tålmodig og gå d og hyg dig med dem du elsker at tilbringe tid sammen med, så du ikke tænker mere over det.  
Efter et lille stykke tid kan jeg love dig for at du ikke vil tænke lige så meget over det som nu, men det jo klart når det er noget der lige er sket.  
  
Giv det hele tid og tænk på, at du gjorde aldrig noget forkert - det hele har nok været en kæmpe misforståelse ham fyren har haft.  
Mind dig selv om det. :-)  
  
Jeg håber mit svar vil kunne hjælpe dig, ellers er du meget velkommen til at skrive herind igen.   
  
M.v.h. Line

 