
Kære fremmede i ungzone

Jeg er en pige på 15, og jeg er skilsmissebarn så jeg bor fuldtid hos min mor, men jeg ser næsten aldrig min far, da jeg ikke kan lide hans kone, og ligesiden min far har været sammen med hende har han ændret sig meget, som både jeg og min søster ikke bryder os om. 

Men mit problem er at der er mange ting der går mig på psykisk og fysisk, og hver gang jeg tænker på min far gør det mig ked af det. Så jeg har snakket en del med min mor omkring og skrive/snakke med min far omkring ikke at ville have kontakt til ham mere da det er det bedste for os alle, men jeg ved ikke hvordan jeg skal få sagt det, da jeg er bange for at han ikke ville kunne forstå mit valg.

Så jeg håber du/i der sidder der ude kan hjælpe mig, da det virkelig er en ting der fylder meget i min hverdag.

Hilsen den anonyme pige på 15 år.

 
Ville miste kontakten til min far!
==================================



Hej,

Det er er aldrig nemt at være skilsmissebarn, og jeg kan virkelig godt forstå, at det er en svær situation for dig at stå i. Derfor er det bare rigtig godt, at du skriver herind og deler dine frustrationer og bekymringer. 

Som skilsmissebarn bliver man virkelig sat i en meget unik og besværlig situation, fordi man viljeløst bliver tvunget ud i konsekvenserne af sine forældres valg. Og selvom det måske kan være bedre for forældrene, at de ikke er sammen længere, så er det aldrig nemt at stå i som barnet. Derfor er det vigtigt, at man lader sig selv være selvisk på den gode måde. At man tænker på sig selv og sine egne behov først og finder en måde at kommunikere dem til sine omgivelser. Og det lyder det allerede til, at du er super god til, ved at du har taget dig selv alvorligt, når du kan mærke, at du ikke rigtig har lyst til at være omkring din far. Derudover er det også utrolig dejligt at høre, at du har delt dine tanker med din mor, og at hun kan være der for dig. 

Jeg synes absolut, du er på rette vej i dine overvejelser om, hvordan du bedst kan få meldt ud overfor din far, hvordan du går og har det. I sådan en situation som du står i, der er det bedste, du kan gøre netop at mærke godt efter, hvad du føler og så tage disse følelser alvorligt. Hvis du ikke har lyst til at være omkring din far, enten bare generelt eller i denne situation, fordi han har ændret sig, så er det absolut en følelse der vil være god for dig at lytte til og få kommunikeret til ham. Både ved at fortælle ham, hvad du har det svært med nu, og hvad du eventuelt har behov for, der skal ske for at tingene kan ændre sig. Du kan enten fortælle ham det ansigt til ansigt eller skrive det til ham (på papir i et brev eller elektronisk), hvis det er nemmere at formulere det og få det afleveret til ham på den måde. Det kan måske være, at din mor kan hjælpe dig med, hvordan du bedst kan få dine tanker og følelser udtrykt.

Når man i sådan en situation skal have fortalt sine følelser til andre, så er der selvfølgelig altid en risiko for, at den anden person måske ikke helt forstår det. I din situation så er der måske en god chance for, at han i det mindste vil prøve at forstå det, fordi du er hans datter, og han elsker dig. Men selv hvis han giver udtryk for, at han ikke forstå det, så kan du måske prøve at sige til dig selv, at det er okay, at han ikke forstår det. Han skal bare acceptere og respektere det. For i den her situation, der handler det om dig, ikke om ham. Det handler om, at du er utilfreds, utilpas eller endda ulykkelig med, hvordan tingene er, og det skal han udvise accept og respekt overfor. For der kan altid være tider, hvor det er svært at sætte sig ind i og forstå andre folks tankegang og følelser, men det bedste vi så kan gøre, hvis vi holder af dem, er at acceptere, at det er sådan de nu engang har det og respektere de følelser de udtrykker og de grænser de sætter. Og når det gælder dine følelser, så fortjener du, at din far som det mindste udviser en accept og respekt overfor det.

Uanset hvad du vælger at gøre, og hvordan du vælger at gøre det, så er det er i hvert fald godt at høre, at du er så god ved dig selv, i og med at du mærker efter og tager dine følelser alvorligt. Og at du derudover også deler problemerne med din mor, så du ikke går rundt med det selv, og så du kan få hendes råd og støtte. 

Jeg håber, at mit svar kan hjælpe, og at du endelig skriver igen, hvis du får brug for det :)

-Marissa

 

 Hej.

  
Ja, jeg kan godt se at det i den situation virker som den eneste løsning ikke at se sin far mere. Men hvis det er ok med dig, så er det noget andet jeg vil foreslå du prøver inden du beslutter dig helt for ikke at ville se ham mere.

  
Du skriver at der er mange ting der går dig på psykisk og fysisk. Og det giver god mening at situationen med din far påvirker dig som den gør. Jeg kan også godt forstå hvordan det kan virke som den bedst løsning at skære kontakten med ham. Men prøv først at spørge dig selv: Ville det egentlig løse problemet? Jeg kan forestille mig at de følelser du opleve at have er en blanding af at du er ked af det, at du er vred på ham over at han hellere vil være sammen med en anden kvinde end din mor, og at du savner ham. Hvis det er nogle af de følelser du oplever, er jeg ikke sikker på at de nødvendigvis forsvinder, bare fordi du skær forbindelsen til ham. 

  
Noget andet du kunne spørge dig selv om, er om det er nødt til at være sådan at du bliver ked af det hver gang, du tænker på ham. Du skriver at du ikke bryder dig om hans nye kone. Men det betyder vel ikke at dit forhold til din far behøver være dårligt. Hvis du bliver ked af det, når du tænker på ham, er jeg sikker på at dit forhold til ham kunne være bedre. Prøv at spørg dig selv præcis hvad det er der gør dig ked af det. Øv dig i at sætte ord dine følelser. Og tal så med ham. Mit råd er derfor at du i stedet for at fortælle ham at du har tænkt dig at skære kontakten med ham, gerne vil tale med ham om hvordan du har det. Hvis han vidste at det gør dig ked af det at tænke på ham, vil han højest sandynligt gerne hjælpe dig med at komme det psykiske ubehag til livs. Og sørg for ikke at sige det på en anklagende eller bebrejdende måde, også selvom du er vred på ham eller føler at det hele er hans skyld. Bare fortæl ham hvordan du har det. Prøv at fortæl ham noget af det samme som det du har skrevet her.

  
Og hvis det ikke lykkes. Hvis i ikke ender med at få en konstruktiv samtale, så kan du sige til ham, at du ikke har lyst til at ses med ham igen, hvis han ikke kan håndtere at du bare fortæller ham sandheden om hvordan du har det. Men hvis jeg var dig ville jeg vente med denne ret ekstreme løsning ind til du har virkelig har prøvet at tale med ham. 

  
Det var det jeg havde. Jeg håber det kunne bruges til. Undskyld at jeg ikke svarede helt direkte på dit spørgsmål. Hvis du gerne vil have et mere direkte svar, skriver du bare til os igen

  
mvh Markus

  
  


  
 