
Hej Brevkasse.

 

Jeg er en 18-årig pige som lige nu går i 3g på hhx. 

Jeg har i det seneste år haft det rigtigt svært ved skolen- både socialt, men især fagligt.

Tidligere gik jeg meget op i skolen og jeg ville beskrive mig som en over middel genert og pligtopfyldende pige, jeg havde ingen venner, men gik op i skolen og lavede altid mine lektier til tiden.

 

Lige før Corona startede, begyndte det hele at gå ned ad bakke. For første gang afleverede jeg ikke mine opgaver og jeg fik en del fravær. Jeg kunne ikke længere overskue skolen og jeg havde mistet alt min indre motivation. Dette er fortsat blevet værre under hele Corona forløbet og jeg føler nu, at jeg er nået kogepunktet. Jeg kan slet ikke overskue noget længere- specielt ikke skolen. Jeg føler det konstante pres er ved at gøre mig sindssyg.

Jeg kan ikke overholde nogle deadlines, og afleverer hverken opgaver- eller prøver. Jeg ved ikke hvad der er sket, for jeg vil virkelig gerne blive bedre- jeg kan bare ikke. Det er som om jeg fysisk ikke kan lave mine opgaver, jeg fryser bare og stirrer på min computer flere timer i træk.

 

Lige nu skulle jeg sidde og skrive min endelige eksamensopgave (SOP), som har deadline i morgen. Vi har skulle skrive på den de sidste to uger. Det har været et sandt mareridt. Jeg har endnu ikke skrevet et ord, og jeg aner ikke hvad der går af mig! Jeg føler mig som en kæmpe idiot for ikke at have lavet noget på denne vigtige opgave.

Mine lærer og forældre fortæller mig at jeg er en super dygtig elev, og at det hele bare er i mit hoved. De siger jeg bare skal skrive alt hvad der kommer ud af min hjerne og jeg ikke skal være så selvkritisk. De forstår ikke hvorfor jeg gør som jeg gør, er godt klar over jeg ødelægger det for mig selv, men jeg kan bare ikke skrive.

 

Jeg har i de seneste to uger ikke lavet andet end at sidde foran computeren. Jeg har ikke forladt huset, jeg føler ikke jeg kan tillade mig at lave andet end opgaven, da jeg er så bagud.

Jeg ved ikke hvorfor og hvad der går af mig, men under SOP er jeg hver aften begyndt at skære i mig selv til jeg bløder. Jeg er også begyndt at tvinge mig selv til kaste op i toilettet. Jeg ved ikke hvorfor jeg gør det- jeg har aldrig gjort noget lignede før, men i de seneste uger har jeg fået en kæmpe trang til det.

 

Ved godt jeg bør gøre noget anderledes, ved bare ikke hvad og kan ikke overskue noget. Mit skriftlige fravær er så højt på nuværende tidspunkt, at jeg ikke må komme til eksamen. Jeg har ikke længere lyst til at vågne op om morgenen og tanken om skole får mig til at græde.

Jeg føler at jeg graver mig dybere og dybere ned i et hul, som jeg bare ikke kan komme op af. Jeg ved virkelig ikke hvad jeg skal gøre af mig selv. Jeg har tidligere snakket med studievejleder og skolepsykolog om min manglende motivation, men jeg føler ikke det hjalp overhovedet.

 

Hvad sker der med mig? Er jeg stresset, deprimeret eller noget helt andet? Måske er jeg bare doven, og skal komme over min selvmedlidenhed. Jeg ved virkelig ikke hvad jeg skal gøre og hvordan jeg kan finde min motivation til skolen og lysten til det hele igen.

Som det ser ud lige nu, vil jeg ikke kunne få min hue på til sommer.

 

Undskyld at mit brev er langt og ret rodet. Jeg har svært ved at sætte ord på det hele.

 

Hilsen en gymnasiepige

 
Jeg kan ikke overskue skolen længere
====================================



 Hej

Hold da op. Jeg er virkelig ked af at du har det sådan her. Det lyder virkelig ikke sjovt på nogen måde. Der er ingen der fortjener at gå sådan noget igennem.

Du er ikke doven. På ingen måde. Hvis jeg bare kan få dig til at tro på én ting jeg kommer til at skrive i mit svar her, så er det det. For selvom det er helt forståeligt at en oplevelse som denne her gør at selvværdet er helt i bund, så tror jeg vi skal se det du har været ude for her i det seneste stykke tid som en undtagelse.

For du er en dygtig og intelligent pige. Det er der ingen tvivl om. Det du har været ude for er en ekstrem version af det vi alle sammen er blevet ramt af her under corona. Det du har været ude for har at gøre med de omstændigheder du befinder dig i. Det har ikke noget med dig at gøre. Det er ikke dig, der er noget galt med. Du er ikke doven.

Hvorfor er jeg så blevet ramt så hårdt? Det kan det være du så spørger dig selv om. Jo, her er min lille teori; Jeg tror at dem, der virkelig var dygtige, motiverede og gik op i skolen inden alle eleverne blev sendt hjem, er dem, der lider hårdest under det her. Hvorfor? Fordi vi mennesker bygger en personlighed og et liv op omkring de ting vi engagerer os i. Jeg prøver ikke at sige at skolen var hele dit liv. Eller burde være det. Jeg taler mere om begrebet "mening". Jeg tror det var rigtig meningsfuldt for dig at gå i skole. Og vi mennesker får det virkelig dårligt, når det meningsfulde bliver taget fra os. Du har bare været rigtig uheldig. Og det er ikke fair overhovedet. Det er det virkelig ikke. Jeg er virkelig ked af at du har været udsat for det her.

Men fremedrettet håber jeg at det her perspektiv på tingene kan gøre det lettere. For når du skriver at du skær i dig selv, så kan jeg ikke lade være med at tænke, at her er en person, der virkelig er sur på sig selv. Måske endda hader sig selv en gang imellem. Og det synes jeg er enormt syndt. For det har du ingen grund til. Den person du er, er den person du var før corona. Alt det, der er sket siden er en undtagelse. Sådan ville jeg se på det, hvis jeg var dig. Du er ikke umotiveret, Du er ikke doven. Og du fortjener bedre end at blive skåret i. Du er et offer for noget virkelig uheldigt. Og så snart det her er ovre, kan du begynde at gå i skole igen. Det håber jeg i hvert fald, du har mod på. For der er ikke nogen grund til at du ikke skulle kunne. Din oplevelse med denne her SOP-opgave siger intet om hvad du kan. Sådan ville jeg foreslå du ser på det.

Håber det kunne hjælpe lidt. Og håber at dagene også har nogle lyspunkter. Lov mig at du skriver igen, hvis det var uklart, eller hvis der opstår noget andet.

mvh Markus

 