Spørgerubrikken får af og til nogle ganske alvorlige spørgsmål fra læsere, der er blevet ramt af så voldsomme sygdomme, at de næsten ikke kan bære det. Nogle af disse mails er så gribende, at man kunne græde, når man læser dem. Og et gennemgående spørgsmål er: *Hvorfor rammer den sygdom netop mig, hvad er formålet med det, hvad har jeg gjort forkert i dette eller tidligere liv?*
”Kærlighedsplanen” bag din sygdom
Når vi skal finde svaret på disse alvorlige spørgsmål, så lad os begynde helt forfra og spørge Martinus: Hvorfor skal vi i det hele taget udsættes for smerter og lidelser på vores nuværende udviklingstrin? Og her er svaret klokkeklart:*”Denne lidelsernes skæbne er absolut det eneste, der kan ændre væsenets plads på udviklingsstigen. Lidelseserfaringerne opsummerer sig i væsenets bevidsthed. Disse kan i første omgang gøre væsenet bitter imod Gud og menneskene, idet det slet ikke forstår meningen eller den guddommelige kærlighedsplan, der ligger skjult i dets skæbne”*. (*Livets Bog*, bind 6, stk. 2228)

Nu blev vi klar over, hvad hensigten er: Vi er i færd med at lære ”at kende forskel på godt og ondt” – vi kommer mere eller mindre ubevidst til at gøre levende væsener ondt, selv om det måske ikke var vores hensigt. Vi vil gerne selv leve i et hjertevarmt miljø, omgivet af kærlige venner og familie. Men er det så den samme hjertevarme og kærlighed, vi byder andre mennesker og dyr? Og hvordan behandler vi vores organer og cellevæsener, de levende væsener i vores organisme? Med andre ord: Hvor omfattende er vores egen ”kærlighedsplan”? Lad os se lidt nærmere på, hvad Martinus siger om det.

Martinus slår klokkeklart fast, at alt, hvad vi oplever, er tilbagevendende karma-energier, altså energier, vi tidligere selv har udsendt. Han kalder det i *Livets Bog*, bind 4, stk. 1262, for et*“spejl-princip”, ”der, hvor ikke andet griber ind, udløser en nøjagtig gengivelse i éns egen skæbne, af det, man selv befordrer i andre væseners skæbne.” Og senere tilføjer han, at hvis det ikke er den samme virkning, der udløses, “udtrykker det jo kun, at der i det nye tilfælde er kommet nye momenter til, der har forandret virkningen.”*

Er der disharmoni mellem organismen og tankeklimaet?  
Hvis vi ud fra dette vil prøve på at analysere begrebet sygdomme, vil jeg anbefale, at man læser den fantastiske bog *Bisættelse*. Her får man virkelig et indblik i, hvilken betydning det har, hvordan man behandler de utallige små mikro-væsener, som vores organisme består af. I almindelighed tænker man vel ikke over, at man i virkeligheden er en slags “guddom” for disse organ og cellevæsener. Og hvis det går op for én, tænker man nok først og fremmest på, at man skal søge at leve af en sund og nærende vegetarkostkost. Og dét er bestemt også vigtigt.

Men Martinus udvider som vanligt vores begrebsverden! I kapitel 45 i nævnte bog skriver han: *“Da tanken er den magnetisme, den livskraft på hvilket blodets konsistens og kvalitet og dermed individets hele virkelige lykke og velvære er baseret, bliver tankens art, natur og kvalitet hovedfaktoren i enhver form for et levende væsens normale såvel som unormale fremtræden i tilværelsen. Er de tankearter eller tankeklimaer, som passerer gennem individets tankeorganer og dermed skaber dets vilje- og handlemåde, af en unormal eller abnorm karakter, bliver samme individs blodmagnetisering eller livskraftoverføring og dermed dets organisme (….) også unormal eller abnorm, idet nævnte kraftoverføring er identisk med tænkningen.”*

Og så fortsætter Martinus med en ganske betydningsfuld oplysning:*“Da de jordiske menneskers udvikling i de senere årtier er gået uforholdsmæssigt stærkt frem, befinder de samme mennesker sig i tilsvarende grad i en udviklingszone, hvis normale tankeklimaer de endnu ikke rigtig er blevet fortrolige med. Følgen heraf bliver, at de i stor udstrækning betjener sig af ældgamle tankeklimaer (forestillinger), hvis energiudløsende natur kun kan være at betragte som normal magnetisme eller livskraft for organismer i lave primitive dyriske stadier, som de jordiske mennesker med den højeste del af deres bevidsthed faktisk forlængst har forladt. Mellem de jordiske menneskers organismer og tankeklimaer er der således i tilsvarende grad en vis disharmoni. (….) Disse organismer kommer derved i samme grad til at fremtræde som syge, som svækkede, som modstandsløse overfor infektion m.m. Organismerne er stemplede med smerte og lidelse.”*

Dit tankeklima kan løfte dig til en højere kærlighedsevne  
Nu er vi altså blevet klar over, at vi åbenbart ikke er helt fortrolig med ”det normale tankeklima” for vort nuværende udviklingstrin, – at det ikke er nok, at vi bare lever “pænt” sammen med vore dyr og vore medmennesker. Vi må udstrække dette forsøg på *næstekærlighed*til også at omfatte mikrovæsenerne i vores organisme. I *Bisættelse* fortæller Martinus grundigt om, hvordan man gør dette ved tilstrækkelig søvn, ved vegetarisk levevis, – og allervigtigst ved at øve sig i det rette tankeklima.

Men Martinus er også fuld af optimisme når han i (kap. 97) fortsætter:*“…lidelsen er det fundamentale middel, ved hvilket de vanskeligste erfaringer bliver virkeliggjort, den guddommelige visdom bliver til kendsgerning, og  kærligheden fødes. Efterhånden som lidelserne skrider frem, vokser kærlighedsevnen i de samme felter.”*Eller med andre ord:*“…lidelserne er med til at bringe individerne til at få den rigtige indstilling til livet, til deres medvæsener, til mikrokosmos og makrokosmos. De bringer kvaliteten af individets tankeenergi op på et højere bevidsthedsniveau.”*


Dit ”åndelige blod”  
Nu må vi spørge Martinus:Hvordan går det dog til, at lidelser kan højne vores bevidsthed? Og her må vi tilbage til analysen af vore *talentkerner*, der opsummerer alt, hvad vi oplever og har oplevet i tidligere liv. Hør blot den spændende forklaring i *Livets Bog*, bind 3, stk. 944*:”Som vi har set, er “X2” udgørende alle individets talentkerners hjemsted. Samme “X” er således i virkeligheden selve individets “evne-magasin”. Her finder vi talentkerner for en hvilken som helst af de ting, det kan præstere. Alle dets højeste, igennem livene erhvervede, mentale skatte rummes således her i skæbneelementet i form af talentkerner. Her rummes essensen af alle dets tidligere liv, af alle dets igennem disse liv oplevede erfaringer, lidelser og sorger såvel som glæder og lykke. Og denne essens vil blive afgørende for samme væsens skæbne i dets nuværende og kommende liv. Det er denne essens, der er individets åndelige blod. Blodlegemerne udgøres af talentkernerne.”*

Nu er vi så at sige ved spørgsmålenes kernepunkt. Vi husker ikke altid på, hvad meningen er med *“den guddommelige kærlighedsplan, der ligger skjult i vores skæbne.”* Vi glemmer, at vi nok er mennesker, men endnu ikke er “rigtige mennesker”, – men at vi er på vej til at blive det. Vi lever nu engang i sidste halvdel af dyreriget, med alt hvad dette indebærer af sygdomme, lidelser og modgang. Vi formår ikke helt at leve op til de idealer, vi har. Derfor bliver vi syge, derfor bliver vore “oplevelsesredskaber” slidte, når vi bliver ældre. Det er altsammen en naturlig følge af vort udviklingstrin. Men vi prøver ihærdigt… Og nu ved vi altså, at hver eneste smerte og lidelse sætter sit aftryk i vores bevidsthed og fremmer vores humane evne.

Er der slet ingen hjælp at hente i hele dette lange skæbneforløb? Jo, i høj grad. I den lille bog nr. 11 *”Bønnens mysterium”*  kalder Martinus ligefrem bøn til Guddommen for*”en videnskab for sig”*. Det er ganske logisk, at bønnen ikke kan ophæve livslovene og standse vore lidelser. I så fald ville vores udvikling jo standse her. Men bøn kan give os kraft og styrke til at klare de nødvendige prøvelser.

Skal vi slutte med at høre Martinus’ konklusion på vort spørgsmål (stk. 2229): *”Væsenet skal have mange liv for at lære at tage smertens tale, dette guddommelige advarselssignal, alvorligt til følge. Hvis menneskene havde nået fuldkommenheden her, ville alverdens læger, hospitaler og sygehuse være totalt overflødige, ligesom had, krige, tortur, mord og drab ville være bandlyst fra jordens menneskelige områder. Smerten og lidelsen har altså til opgave at udvikle den evne, i kraft af hvilken alle væsener skal fuldkommengøres, og mennesket blive ét med Gud.”*

Hans Wittendorff  
hwittendorff@post.tele.dk

