
 Hej alle. Jeg må indrømme at jeg er en smule nervøs for at sende det her ind, men føler for det, lige i dette øjeblik, hvor jeg er alene.  

Jeg er en pige på 16 år og har været sammen med min kæreste i 8, snart 9 måneder. Jeg elsker ham rigtig højt. For at i får nogen som helst forståelse for det her, skal i nok være klar på at læse en lang roman nu her, men tak fordi i gider.  

  

Jeg er vokset op med en far jeg kun så hver anden weekend, han drikker, tager stoffer, ryger ind og ud af fængslerne og har gjort det hele sit liv. Min mor sagde fra da jeg ikke var andet end 2 år gammel, af ren fornuft som så vendte sig for hende. Da jeg var omkring de 4 år gammel, blev jeg ikke voldtaget, men bedt om forskellige ting, af en daværende ven af familien. Efterfølgende fandt min mor sig en kæreste der fik hende ud i et stort stofmisbrug, hvorefter at jeg i en alder af 5 - 6 år lærte at klare mig selv og lave mad.  

Jeg kom på institution og derefter i plejefamilie, så jeg er vokset op, med en del omsorgsvigt, manglende barndom og forfærdelige hændelser, sådanne hændelser hvor man efterfølgende har brug for en lang krammer og massere af kærlighed, hvilken så resultere i, at jeg som 13 årig måske allerede begyndte at "søge" efter fyren i mit liv.  

Jeg har så fundet den her kæreste som jeg har nu, og jeg er utrolig glad for ham. Problemet ligger i det, at jeg simpelthen ikke kan sige fra. Vi har igennem de seneste 4 - 5 måneder haft adskillige skænderier, der har endt ud i, at han har slået op og jeg har ligget på gulvet, grædende og bedt til ham om, ikke at gå fra mig. Jeg har efterhånden fundet ud af, at når han siger at vi ikke er sammen længere, mener han det ikke. Han har haft angst og har stadig en snært af det, samtidig med at han har haft psykolog på, på grund af vrede. Det vil sige, at han har en meget kort lunte. Han bliver så tosset på mig nogengange, hvor jeg slet ikke har gjort ham noget. Han råber mig ind i hovedet og smider mig ud af sit hus. Jeg protesterer og vil ikke gå i frygten for aldrig at se ham igen. Det kan gå så vidt, at han slår ned i sengen og prikker med sine fingrer i mit ansigt, eller ligefrem kommer til at slå mig, af ren arrigskab.  

Altid er det mig der gør noget forkert, og konfronterer jeg ham med noget, jeg ikke synes er i orden, bliver han sur og vender den til mig. Han siger, at jeg er dobbeltmoralsk mindst 4 gange om ugen, hvor jeg så kan se, at jeg rent faktisk ikke er det, men at han måske bare ikke har forstået det, at være dobbeltmoralsk endnu. Han er 17, men nogengange føler jeg, at han opfører sig som et lille barn.  

Jeg har aldrig været flov over ham, det er skam ikke det.  

  

Når vi ender ud i disse voldsomme skænderier, og han siger at han ikke kan være sammen med mig længere, hvilket sker jævnligt, kan jeg ikke få mig selv til at acceptere det, fordi jeg simpelthen mangler den kærlighed i mit liv, som jeg ved, at han kan give mig. Vi har det fantastisk sammen, når alt er godt, men det kører psykisk på mig, når vi bliver uvenner, for han siger nogle ting til mig, der nogle gange får mig til at tænke på, at han har brug for hjælp. Han fortæller mig nogengange hvor hurtigt han ville komme over mig, hvis det var slut og han råber og skriger i hver sætning, at jeg enten er klam, en luder, en so, en slidt luder og lignende. Alle de ting han kan sige, og ligemeget hvor hårdt det rammer mig og ligemeget hvor mange dage jeg kan ligge og græde mig selv i søvn, kan jeg simpelthen ikke give slip på ham. Jeg ved ikke hvordan jeg skal give slip på ham, jeg elsker ham for højt og jeg elsker ham for at han elsker mig. Jeg tænker tit tanken, at det måske ikke skal være mig og ham, men når vi så bliver uvenner kan jeg simpelthen ikke give slip. Jeg kan ikke. Jeg kan mærke på mig selv, på hele min krop, at jeg har brug for den kærlighed, den omsorg og beskyttelse jeg har manglet i så mange år i min barndom. Når jeg står midt i et skænderi og han siger, at han gør det forbi græder jeg hysterisk og min krop dør indeni. Jeg har skåret i mig selv, drukket mig stiv alene, lagt mig på en vej om natten, tænkt så mange selvmordstanker. Jeg føler ikke at jeg er god nok i forholdet, og at han ikke viser at han elsker mig, selvom jeg ved, at han gør det, og samtidig vil jeg bare slet ikke miste ham. Er det på tide, at jeg får mig en psykolog, eller skal jeg bare gøre ingenting og leve i smerte og ulykkelighed?  

Det skal lige sige, at jeg VIRKELIG VIRKELIG ikke KAN give slip på ham, desværre.  

På forhånd tak for råd, hjælp, støtte og alt hvad i kan give mig. 
På ved til depression?
======================



 Hej med dig.  
Det lyder til at du har haft en rigtig svær barndom! Der er ingen der fortjener at vokse op på den måde. Det gør mig ondt, at du har været igennem alle de grimme ting. Jeg tror det er meget normalt, at man søger tryghed hos en fyr i en tidlig alder, når man ikke får den tryghed hjemmefra. Det første der fortæller mig, at din kæreste ikke er god for dig, er at han slår dig. Du skal ikke finde dig i at blive slået af nogen og slet ikke af din kæreste. Men jeg kan godt forstå, at det er svært for dig at give slip, fordi han giver dig den tryghed, du har brug for. Men han er jo ikke god for dig, når han får dig til at skære i dig selv, får dig til at drikke og får dig til at tænke selvmordstanker. Jeg tror, at det ville være en rigtig godt for dig at gå til en psykolog - ikke kun pga. situationen med din kæreste, men mest af alt pga. din barndom. En psykolog vil kunne hjælpe dig med at få snakket din barndom igennem og give dig nogle redskaber til, hvordan du kan få det godt og blive lykkelig på trods af de ting du har været igennem. Det vil jeg virkelig anbefale dig!  
Omkring situationen med din kæreste tænker jeg, at du er nødt til at tage en snak med ham, og sige at du elsker ham, men at han simpelthen må lære at styre sit temperament og lade være med at slå dig. Hvis han ikke kan det, så fortjener han ikke dig, og så må du gøre det forbi med ham. Jeg er sikker på, at du sagtens kan finde en sød fyr, der vil behandle dig ordentligt og passe rigtig godt på dig og give dig alt den kærlighed og omsorg, du behøver. Du skal ikke nøjes.   
Held og lykke med det hele! Jeg håber, at mit svar kan hjælpe dig, og at du finder en løsning og får det godt fremover.   
Med venlig hilsen Camilla 

 Hej Anonyme.  
  
Først og fremmest vil jeg lige sige at du overhovedet ikke behøver og være nervøs! Vi er her til at hjælpe lige meget hvem, hvad og hvorfor ! :)  
Din historie er virkelig trist og læse, men jeg er virkelig glad på dine vegne for at du ikke er gået samme vej som dine forældre desværre gjorde!  
Dejligt og hører at du har fundet din store kærlighed, men du bliver simpelthen nød til at være lidt mere hård ved ham når han er så ond imod dig til tider, Du bliver nød til at prøve stille og roligt fortælle ham at du altså virkelig bliver ked af det når han er sådan imod dig og fortælle ham præsis de ting du føler for det dur ikke du går og lukker det inde i dig selv !  
Intet menneske i verdenen kan holde til at gå og være ked af det ligesom du og hvis du ikke kan få dig selv til at fortælle ham det lige nu og her så prøv og snak med din bedste veninde eller ven om det, indtil du finder det helt rigtige tidspunkt eller til du har samlet mod nok til at fortælle ham de ting der går dig på, for det er meget bedere du kommer ud med det end som sagt at gå alene med det !  
Du må ihvertfald bare ikke finde dig i at han kalder dig alle de ting, slår dig osv for som du skriver så går det dig på, du bliver mega ked af det, for selvmordstanker og værst af alt så har du os skåret i dig selv :(  
  
Tro mig du er god nok ! Du kan ikke gøre for at du har fået sådan en forfærdelig hård opvækst !   
Du har tværtimod været så utrolig stærk selv i alt alt for lang tid !  
  
Jeg håber jeg har skrevet bare en lille smule som du kan bruge og hvis du har brug for det så brug os endelig, enten her i brevkassen eller os har vi en chat som er åben hver tirsdag og torsdag fra klokken 19,00 og der er du os meget velkommen til at skrive til os !  
  
De bedste hilsner  
Jesper Holmegaard Jensen 