
 Hej jeg er 22 år og blevet gift for 9 måneder siden, og vi har kendt hinanden i alt 2,5 år. Jeg kommer i en frikirke og har været kristen hele mit liv og det samme er hele min familie både på mors og fars side og med hele hans familie er det det samme.   

Problemet er at efter 6 måneder er jeg blevet rigtig nervøs for at det ikke var det rigtige valg jeg tog at blive gift. Jeg har ikke lyst til at være sammen med ham mere, han giver mig ingen modspil og vi har aldrig rigtig noget at snakke om. Jeg har ikke lyst til at ende som en ulykkelig gift kvinde der gerne ville have oplevet mere i livet og som er bundet til sit ægteskabsløfte fordi hun er bange for at alle vil hade hende og at hun ikke kommer i himlen.   

Min lyst til sex med ham er der overhovedet ikke mere. Jeg ser ham som en lille dreng og jeg tænder slet ikke på ham mere det har været 3 måneder siden vi sit har været sammen. Han får mig ikke til at føle at jeg er feminin men nærmere stor (selvom jeg langt fra er det).   

Det følelses som om det er alt for tidligt vi er blevet gift. Jeg er begyndt at ændre holdninger og se livet på en ny måde og jeg synes hele min opfattelse af verden er i forvandling og jeg drømmer ikke om at slå mig ned nu. Men det virker heller ikke som om han er klar, han har nogle rimelige vilde drenge fantasier som han slæber mig med til fx svingerklub og han snakkede tit om en 2 part i senge.   

Da jeg mødte ham var han fitness instruktør og var vild med livet, var aktiv og huskede mig. Nu spiller han meget computer og ser serier han siger det er hans måde at koble af på. Og jeg træner en del i fitness og har arbejde i en svømmehal i min fritid. Det er som om han river mig i modsatte retning af hvad jeg vil.   

De første 4 måneder af vores ægteskab kom jeg til at kysse en gang med 4 forskellige drenge. Og for en måned siden begyndte jeg at se en anden mand og var i seng med ham (det var min 3.) . Han er en del ældre og meget selvstændig og vi har rigtig mange gode snakke og jeg elsker at dele tanker og ideer med ham, han synes jeg er interessant og jeg synes også alle han tanker er meget spændende og han lærer mig meget nyt. Jeg er ikke stolt af det jeg har gjort og jeg har fortalt det til min mand at jeg har kysset med 4 og været sammen med en. Jeg kan godt forstå hvor ondt det gør for ham for da vi startede med at være kærester gik han i seng med en anden (det var hans første gang). Og det tog mig halvandet år for at komme helt over det.    
Vi er nu separeret og bor sammen en måned endnu. Vi elsker stadig hinanden men det virker ikke som et sundt ægteskab. Jeg er så forvirret og jeg ved ikke hvad der er det rigtige at gøre. Hvis vi bliver helt skilt så er jeg ikke sikker på at jeg kommer i himlen. Og hvis jeg bliver ved min mand så bliver jeg aldrig fuldt ud lykkelig men vil altid kigger efter andre. Jeg er ikke sikker på at vores forhold nogensinde vil kunne tilfredsstille mig.   

P.S. Det er nogle utrolig egoistiske tanker og jeg hader mig selv for at det skal være mig der ødelægger noget Gud har sammenføjet. Men det virker absurd at fordi man blev gift så er man fanget for evigt. At hvis man laver lige præcis den ”fejl” så er den altafgørende for resten af mit liv.   

 
Skilles eller blive?
====================



 Hej Mia  
Hvis du ikke har lyst til at være sammen med ham, synes jeg ikke, at du skal være det. Jeg synes bestemt ikke, at du skal være sammen med ham, alene fordi du er bange for ikke at komme i himlen, eller fordi du er bange for, hvad andre tænker. Jeg kan godt forstå, at du synes det er tidligt. Det lyder ikke til, at hverken du eller han er klar til at slå sig ned endnu. Du har ret i, at det ikke virker til at være et sundt ægteskab ud fra det, du fortæller. I et sundt ægteskab er man ikke utro, og man burde også at have lyst til hinanden. Det er da langt bedre for jer at blive skilt og få det godt hver for sig, i stedet for at i bliver sammen og er ulykkelige resten af jeres liv. Det er menneskeligt at begå fejl, og det ved Gud også godt.   
Du er nødt til at tænke på dig selv - der er ikke nogen, der gør det for dig.   
Mit råd til dig, er helt sikkert at blive skilt, så i kan få det godt hver for sig. Det lyder til, at i har taget en lidt forhastet beslutning, men heldigvis har i muligheden for at gøre noget ved det. Jeg ved godt, at man som kristen synes det er forkert at blive skilt, men når situationen er som den er, kan jeg ikke rigtig se nogen anden udvej. Du skal nok komme i himlen alligevel. Hvis du fortæller dine venner og familie hvordan du har det, er jeg sikker på, at de vil forstå dig. Deres ønske er forhåbentligt, at du er lykkelig, og det er du jo ikke nu.   
Held og lykke med det! Jeg håber, at det hele ordner sig, og at du igen kan få lov til at blive lykkelig.   
  
Med venlig hilsen   
Camilla 