
Kære brevkasse

Jeg har i rigtig lang tid undret mig over om mine spisevaner er usædvanlige, og om der er mere galt end bare de "almindelige bekymringer" hos unge piger. Jeg har de sidste par måneder fået kommentarer fra venner og familie om at jeg ser sund og tynd ud, da jeg plejede at være lidt den "kraftige" i min omgangskreds og familie. Jeg har nogen gange undret mig over det, da jeg ikke ser mig selv som værende tynd. Jeg er selvfølgelig helt klar over at jeg ikke er ekstremt overvægtig, men jeg kan simpelthen ikke forstå at de mener jeg er blevet tynd. Derfor har jeg reflekteret lidt over mine tanker de sidste par måneder.

I forhold til det sociale har jeg virkelig ændret mig. Jeg har altid været den første til at sige ja når mine veninder har spurgt om vi skulle lave noget, f.eks tage i byen, tage ud og spise, få en øl eller noget helt andet. Men her på det sidste er det som om jeg har trukket mig lidt. Jeg finder på løgne og undskyldninger, i stedet for bare at sige det som det er - at jeg ikke har lyst. Jeg er egentlig ikke sikker på hvorfor jeg lyver, men jeg tror måske det fordi jeg ikke har lyst til at skulle snakke om hvorfor jeg ikke vil være sammen med mine veninder, for ærlig talt har jeg slet ikke noget svar til det. Jeg har også mange veninder jeg skriver med på daglig basis i flere timer, og som jeg facetimer med osv. Her har jeg også lagt mærke til der går flere timer før jeg svarer på beskeder selvom jeg godt har set at de har skrevet. Når jeg svarer er det også bare et svar der fuldstændig lukker samtalen, f.eks "haha" eller "lol" osv. Her den anden dag sagde jeg så endelig ja til lige at få en øl med en veninde. Allerede det var ret drænende, men da vi så sidder ude sammen spørger hun om ikke jeg vil med hen og drikke med nogen andre venner, hvor jeg så siger jeg egentlig helst bare vil hjem da jeg er træt. Her får jeg så smækket en kommentar i fjæset om "hvor kedelig jeg er blevet". Det slog mig lidt ud, da det kom fra en veninde som jeg har kendt igennem 14 år, og som jeg har været sammen med stort set hver dag siden. Siden vi var 13 har vi egentlig altid gået en lille aftentur sammen 5 gange om ugen, hvilket vi ikke har gjort i snart et halvt år fordi jeg ikke kan magte det. Det er ikke så meget det at skulle gå jeg ikke kan magte, men bare det at skulle socialisere. Vi har altid snakket vildt godt sammen, da vi er rigtig tætte efter alle de år hvor vi nærmest har været limet op af hinanden. Men når vi taler nu kan jeg godt mærke det føles akavet, fordi jeg nogen gange ikke ved hvad jeg skal svare til det hun siger, så jeg egentlig bare ender med at stå og stirre ud i luften som en idiot. Det er bare som om jeg går helt i stå og ikke aner hvad jeg skal svare. 

I forhold til min krop har jeg også bare svært ved at accepterer den. Det er som om jeg ikke rigtig føler mig tilpas i den, uanset hvor mange komplimenter jeg så får. Jeg kan have et rigtig fedt outfit i hovedet, hvor jeg så føler mig så tyk og malplaceret når jeg tager det på. Det er stort set hver dag, og så ender jeg egentlig bare med at tage et par bukser på og en meget stor løs trøje, da det er det eneste jeg føler mig behagelig i. Jeg kan også mærke jeg føler mig så ængstelig når min veninde snakker om hvor meget hun glæder sig til at vi skal ligge på stranden og sole os til sommer. Sidste sommer lå min veninde i bikini, mens jeg endte med at tage et par lange shorts på med en cardigan. Det er flere gange det sker, hvor mine veninder har så flot tøj på, og jeg ender med at komme i en kæmpe sweatshirt fordi det er det eneste jeg kan. 

Jeg er også begyndt at tænke meget over hvad jeg indtager. Inden jeg spiser noget kan jeg ofte stå og kigge på det i fem minutter, og ende med at ligge det tilbage. Hvis jeg ved jeg skal have noget usundt som f.eks pizza til aftensmad, kan jeg godt finde på ikke at spise andet hele dagen, for at "gøre op for" at jeg har fået pizza. Derudover kan jeg også planlægge en lang gåtur til efter jeg har spist, som også skal gøre op for det. Og ellers spiser jeg sådan set kun morgenmad og aftensmad i løbet af en dag, og hvis det er en dag hvor jeg er stået sent op får jeg som regel bare aftensmad. Jeg har faktisk altid godt kunne lide sukkerfrie drikke siden jeg var lille, da jeg ikke er så meget til den søde smag, men kunne sagtens drikke ting med sukker hvis det er det der var. Men de sidste par måneder har jeg nærmest lavet en regel med at jeg kun må få sukkerfrie drikke, og hvis mine forældre kommer hjem med noget til mig som ikke er sukkerfrit kan jeg få et flip på dem som virker meget aggressivt i forhold til hvor lille et problem det egentlig burde være.

Jeg føler bare at krop, mad og sundhed er det jeg tænker på hver evig eneste dag. Jeg tænker altid på måder man kan tabe sig på, hvad jeg kan cutte ud af min kost som er for usundt, hvad jeg skal spise næste dag og hvornår jeg skal spise. Jeg kan bruge timer på at se billeder på instagram og nettet af tynde piger, nærmest som en inspiration og motivation. 

Mit spørgsmål er så om det her er normalt? Er det egentlig en normal adfærd hos en ung pige, eller er der nogen grund til at bekymre sig? Jeg har prøvet at læse mig lidt frem til det i andre brevkasser og på google, og der er standard svaret bare at man skal tale med nogen om det. Det er nok også det jeg ender med at gøre, men jeg vil bare gerne af- eller bekræftes i om hvorvidt der er grund til bekymring inden jeg taler med nogen om det. For mig virker jeg nemlig ikke til at have et problem overhovedet, men når jeg gang på gang får alle de her kommentarer af mine bekendte, så kan jeg stadig undre mig.

Jeg håber ikke brevet var for langt og rodet. Jeg vil gerne takke på forhånd for at tage dig tid til at læse det her og hjælpe!

Kh

 
Har jeg en spiseforstyrrelse?
=============================



 Hej! 

Tak for din besked. Jeg håber, at mine tanker kan være til hjælp. 

Du skriver, at du på det sidste har haft svært ved at overskue, at skulle være social, og jeg tror faktisk ikke, at du er den eneste, der oplever dette. Nedlukningen af samfundet har medført, at man i lang tid ikke har haft sin normale hverdag og lavet alle de ting, man er vant til at lave. Når man det meste af tiden bare sidder hjemme -  måske alene, måske i nattøj de fleste dage - kan det pludselig føles som en meget stor ting at skulle lave “almindelige” ting som at gå en tur eller drikke en kop kaffe med andre. Dette er noget, jeg også selv har mærket og jeg tror, at mange andre har det på samme måde. Selvom det er enormt frustrerende at tingene er sådan, er man også bare nødt til at acceptere det, tror jeg. Samfundet og hele verden er helt ved siden af sig selv og det er okay, at man måske også selv er det. Hvis du gerne vil arbejde lidt med det, vil mit råd være, at tage små skridt og prioritere at lave ting, du godt kan lide. Det kan fx være at læse en bog, gå ture selv og lytte til musik eller måske gå en tur med en af dine veninder og få snakket om, at tingene er svære lige for tiden. 

I forhold til dine bekymringer om mad, forestiller jeg mig, at det også godt kan være påvirket af, at man går meget hjemme. Her man kan hurtigt begynde at bemærke ting, man normalt ikke ville tænke over. Dog ville jeg stadig være meget opmærksom på, at det ikke udvikler sig. Din krop har brug for energi og det er ikke sundt, at springe måltider over for at have god samvittighed over at spise pizza. Som du har læst andre steder, tror jeg også, at det kunne være en god idé, at snakke med nogle om det, hvis det fortsætter som det er nu. Det kunne være dine forældre eller veninder i første omgang, men det kunne også være lægen.

Og så vil jeg også lige huske dig på, at det er farligt at sammenligne sig selv med modeller på Instagram. Billederne, som bliver delt, har været igennem den helt store redigering, så de fremstår nærmest helt perfekte - hvilket jo slet ikke afspejler virkeligheden. Det skal man virkelig huske, omend det er svært.

  
Skriv endelig ind igen, hvis du har andre spørgsmål! 

De bedste hilsner Julie :-) 

 Hej.

Lad mig starte med at sige at uanset om de problemer, du har, er nok til at sige at du har en spiseforstyrrelse, så har du en ualmindeig god selvindsigt. Det siger jeg fordi dit brev på mig virker utroligt ærligt. Det virker som om du virkelig har konfronteret dig selv med hvordan tingene hnger sammen, og det synes jeg er imponerende.

Mange af de symptomer, du beskriver, er nogle af dem man ville kigge efter, hvis man skulle diagnosticere en spiseforstyrrelse. Om du lige præcis har nok af dem, er noget en professionel ville være nødt til at vurdere. Jeg kan virkelig godt forstå at det ville være rart at kunne have en klar grænse for præcis hvornår denne her slags symptomer er slemme nok til en spiseforstyrrelse. Hvis du snakker med din læge og får en viderehenvisning til psykiatrien, så ville du kunne få lidt afklaring. 

Og det kan jeg virkelig godt forstå, hvis du ikke har lyst til. Det er et kæmpe skridt at tage. Det kan virke som om man indrømmer både over for sig selv og andre at den er helt gal. Men sådan tror jeg faktisk ikke man er nødt til at tænke på det. For at svare på dit spørgsmål om hvorvidt det du oplever er noget der er "normalt" for teenagepiger og unge kvinder, så er det svært at svare på. For hvad de her slags problemer angår, vil grænserne mellem normal og ikke normal altid være lidt kunstige (mindre når det er en professional, der gør det, men stadig). 

Det afgørende er om du har det godt lige nu. Og jeg mener at kunne læse ud fra det du skriver, at du ikke har det særlig godt. Det er ikke rart ikke at have energi og lyst til sine venner. Ikke kun fordi dine venner synes det ikke er optimalt, men vel også fordi du synes det. Eller hvad? Er det ikke er lige så høj grad fordi du kan huske tilbage til den tid, hvor du havde lyst til flere ting? Og hvor sjovt er det lige at gå at tænke på krop, mad og udseende hele tiden. Du skriver at det ikke virker som et problem for dig - at det kun er dine venner der er utilfredse med den nuværende situation. Men prøv at mærk efter. Er du helt sikker? For det er det, der er det afgørende. Hvis du har det dårligt, eller hvis du ved med dig selv at du kunne have det meget bedre, så er det grund til at tage kontakt til din læge. Og det er faktisk også underordnet, hvad vi ender med at kalde det. Diagnoser er værktøjer vi bruger til at kunne forstå problemer bedre. Og nu bedre vi forstår problemer, nu bedre er vi til at hjælpe folk. Det vigtigste er at du får hjælp, hvis du har brug for det. Det kan også være du føler det er så indgroet i dig efterhånden, at du ikke kan se, hvad der skal kunne hjælpe. Men hvad er det værste der kan ske. Prøv det. Prøv at tage kontakt til din læge. Det kan i hvert fald ikke skade. Det ville være mit råd.

Håber det opklarede noget.

mvh Markus

 